bluuebunny/crossref_metadata_2025 huggingface dataset:
Koivutisle – uusi kasvinsuojelun innovaatio
Authors: Lindqvist Isa , Lindqvist Bengt , Setälä Heikki , Tiilikkala Kari
Published: April 2019

Charcoal Finland Oy: n tuottamasta koivutisleestä löydettiin potentiaalinen vaihtoehto, biologisen torjunnan tarpeisiin. Grillihiilen sivutuotteena syntyvät yhdisteet ovat osoittautuneet uudeksi innovaatioksi, josta ei ole tutkittua tietoa. Yksi tisleen monista tehovaikutuksista liittyy nilviäisten häirintään ja siten hyötykasvien suojeluun etanoiden ja kotiloiden aiheuttamilta haitoilta. Etanat ja kotilot ovat jatkaneet levintää pohjoiseen viimevuosina ja seurauksena on ollut myös niiden aiheuttamien kasvinsuojeluongelmien lisääntyminen kaikissa pohjoismaissa. Lehtokotilon (Arianta arbustorum) ja Espanjansiruetanan (Arion lusitanicus) kaltaisten nilviäisten torjunta on osoittautunut vaikeaksi ja työlääksi johtaen uusien torjuntamenetelmien kasvavaan kysyntään. Tämän tutkimuksen tavoitteena oli osoittaa, että koivutisleestä kehitetyt rajausaineet estävät lehtokotilon ja espanjansiruetanan pääsyn tisleellä käsiteltyjen muovimateriaalien yli. Kesällä 2005 perustettiin kaksi erillistä kenttäkoetta: toinen espanjansiruetanapopulaation lisäyspaikalla Jokioisissa ja toinen Lahden kaupungin lehtokotiloalueella. Jokioisten tutkimuksissa koekasvina oli kiinankaali, jota kasvatettiin käsitellyissä ja käsittelemättömissä muoviruukuissa. Lahden kokeessa kasvien suojana käytettiin Persplex- aidannetta, josta tehtiin 0,74 neliömetrin ruudut. Jokioisissa ruukut käsiteltiin tisleen kahden fraktion seoksella, Lahdessa tisleen fraktiot yhdistettiin vaseliinista tehdyksi sivelyaineeksi. Molemmat kokeet kestivät yli kuukauden ajan. Koivutisle sekä sen vaseliiniseos pysäyttivät nilviäisten liikkumisen hyötykasveille tehokkaasti. Kiinankaalit säilyivät täysin koskemattomina, kun ruukkujen laidat siveltiin viikon välein tisleellä. Teho etanoiden kulun estossa säilyi hyvänä noin kolme viikkoa käsittelystä. Vaseliini lisäsi selvästi käsittelyn vaikutusaikaa: aidanteen sively kerran piti lehtokotilot poissa seitsemän viikon ajan. Molemmat tulokset osoittivat luotettavasti, että tisleen käyttöön perustuvilla tekniikoilla voidaan turvata kasvien viljely lehtokotilon ja espanjansiruetanan levinneisyysalueilla vaikka nilviäisten määrät ovat poikkeuksellisen suuria.
Luottamusta ja harkintaa. Kuluttajien näkökulmia ruoan turvallisuuteen ja elintarvikeketjuun
Authors: Piiroinen Sanna , Niva Mari , Mäkelä Johanna
Published: April 2019

Luottamuksesta ruokaan ja etenkin sen puutteesta on keskusteltu vilkkaasti viime vuosina, kun erilaiset ruokakriisit ovat ravistelleet Eurooppaa. Myös funktionaaliset elintarvikkeet, geenimuunneltu ruoka ja ruoan terveellisyys sekä niihin liittyvä moninainen informaatio kiinnostavat ja toisaalta huolestuttavat kuluttajia. Kuluttajien luottamus ruokaan ja koko elintarvikeketjun toimintaan on ajankohtainen teema niin meillä kuin muualla Euroopassakin. Tämä esitys perustuu tutkimukseen, jossa tarkasteltiin kuluttajien luottamusta eri elintarvikkeiden turvallisuuteen sekä elintarvikeketjun toimijoihin. Tutkimuksen taustalla on vuosina 2002–2004 toteutettu EU:n rahoittama hanke ’Consumer trust in food. A European study of the social and institutional conditions for the production of trust’. Eurooppalainen tutkimus tarkasteli ruokaan liittyvää luottamusta kuudessa maassa; Isossa-Britanniassa, Italiassa, Norjassa, Portugalissa, Saksassa ja Tanskassa. Suomessa kerättiin vastaava kvantitatiivinen aineisto kuin tutkimukseen osallistuneissa maissa. Suomea vertailtiin soveltuvin osin EU-tutkimuksessa mukana olleisiin maihin. Tutkimukseen osallistui 1 207 iältään 18–79-vuotiasta kuluttajaa eri puolilta Suomea. Aineisto kerättiin kesällä 2003 puhelinhaastatteluilla. Tutkimuksessa tarkasteltiin luottamuksen erilaisia osatekijöitä. Kohteina olivat luottamus ruokaan yleensä, luottamus eri tavoin tuotettuja, käsiteltyjä ja erilaisista raaka-aineista peräisin olevia ruokia ja elintarvikkeita kohtaan sekä luottamus institutionaalisiin toimijoihin. Lisäksi analysoitiin vastaajien näkemyksiä elintarvikeketjun eri osapuolten vastuusta ja vastuullisuudesta ruokaan liittyvissä kysymyksissä. Tulosten perusteella suomalaiset kuluttajat luottavat suhteellisen voimakkaasti ruoan turvallisuuteen ja elintarvikeketjun toimintaan verrattuna muihin eurooppalaisiin. Eri elintarvikkeisiin ja toimijoihin kuitenkin luotetaan eri tavoin ja niiden luotettavuus punnitaan jatkuvasti arkipäivän tilanteissa. Miehet luottavat ruoan turvallisuuteen naisia enemmän, mutta muutoin sosiodemografiset taustamuuttujat erottelevat kuluttajia heikosti. Luottamuksen eri osatekijät ovat yhteydessä toisiinsa. Ne, jotka luottavat vahvasti ruokaan yleensä, luottavat muita enemmän myös erilaisten yksittäisten elintarvikkeiden turvallisuuteen, elintarvikeketjuun ja muihin ihmisiin.
Varustellut häkit munantuotannossa
Authors: Valkonen Eija , Venäläinen Eija , Rossow Laila , Valaja Jarmo
Published: April 2019

Asetus kanojen pidolle asetettavista eläinsuojeluvaatimuksista (10/EEO/2000) kieltää varustelematto-mien häkkien käytön munivien kanojen pitopaikkana vuoden 2012 alusta. Tämän jälkeen kanoja voi-daan pitää joko lattiakanaloissa tai varustelluissa eli ns. virikehäkeissä. Varustelluissa häkeissä tilaa on enemmän kuin perinteisessä häkissä ja kanojen käytössä on munintapesä, pehkua ja orsia. Munantuotantoa ja kanojen hyvinvointia sekä käyttäytymistä varustelluissa häkeissä on tutkittu paljon mm. Ruotsissa ja Iso-Britanniassa. Kanojen ruokintaa ja ravinnontarvetta tässä uudessa tuotan-toympäristössä sen sijaan on selvitetty varsin vähän. Tämän tutkimuksen tarkoituksena oli selvittää rehun valkuaispitoisuuden ja kanojen pitopaikan vaikutuksia munantuotantoon ja –laatuun. Kokeessa käytettiin 1088 LSL-kanaa, jotka sijoitettiin joko varusteltuihin tai perinteisiin varustelemattomiin häkkeihin. Koerehut suunniteltiin niin, että valkuaisenergiasuhteeksi tuli joko 13 (rehun matala valkuaispitoisuus) tai 17 (rehun korkea valkuaispitoisuus). Koe alkoi kanojen ollessa 21 viikon ikäisiä ja kesti 52 viikon ajan. Häkkityypin ja rehun valkuaispitoisuuden välillä ei havaittu yhdysvaikutuksia tuotanto- tai rehunkulutustuloksissa. Varustelluissa häkeissä pidetyt kanat kuluttivat vähemmän rehua ja munivat vähemmän munia kuin perinteisissä häkeissä pidetyt kanat (P<0,05). Rehumuuntosuhteessa ei häkkityyppien välillä ollut tilastollisesti merkitsevää eroa. Varustelluissa häkeissä pidettyjen kanojen munissa oli heikommat kuoret kuin perinteisissä häkeissä pidettyjen kanojen munissa 35 ja 54 viikon iässä tehdyissä munankuoren murtolujuusmittauksissa (P<0,05). Viimeisessä mittauksessa ei häkkityyppien välillä havaittu eroja. Samansuuntaiset tulokset saatiin munien ominaispainomittauksissa, joissa perinteisissä häkeissä pidettyjen kanojen munien ominaispainot olivat suuremmat kuin varustelluissa häkeissä pidettyjen kanojen munien ominaispainot (P<0,01). Ensimmäisen ruokintavaiheen aikana (21–41 viikon iässä) matalan valkuaispitoisuuden rehua saaneet kanat kuluttivat enemmän rehua kuin korkean valkuaispitoisuuden rehua saaneet kanat (P<0,05). Matalan valkuaispitoisuuden rehua saaneet kanat munivat keskimäärin pienempiä munia kuin korkean valkuaispitoisuuden rehua saaneet kanat (P<0,001). Rehun valkuaispitoisuus ei vaikuttanut munintaprosenttiin. Rehun korkea valkuaispitoisuus heikensi munanvalkuaisen laatua verrattuna matalan valkuaispitoisuuden rehua saaneiden kanojen muniin (P<0,05). Kokeen tulosten perusteella rehun valkuaispitoisuuden vaikutukset ovat samanlaiset varustelluissa kuin perinteisissä häkeissä. Varustelluissa häkeissä havaittu alhaisempi munintaprosentti saattaa johtua pienemmästä rehunkulutuksesta ja energian saannista. Matalan valkuaispitoisuuden rehua saaneiden kanojen munanpainoa ja rehumuuntosuhdetta rajoittavana tekijänä oli todennäköisesti liian alhainen päivittäinen lysiinin saanti.
Ammatillinen koulutus – taitoa ja käytäntöä
Authors: Tauriainen Susanna
Published: April 2019

Ammatillinen peruskoulutus rakentuu peruskoulun oppimäärälle, jonka käytännössä lähes jokainen suorittaa. Peruskoulunsa päättäneistä lähes 95 % jatkaa opintojaan joko (upper secondary)yleissivistävässä lukiossa taikka ammatillisessa peruskoulutuksessa, jotka ovat rinnakkaisia koulumuotoja.Ammatillista peruskoulutusta on tarjolla kaikilla elinkeinoelämän aloilla. Koulutus on kauttaaltaan kolmivuotista sisältäen noin puolen vuoden verran työpaikoilla tapahtuvaa työssäoppimista. Tutkinnot tuottavat yleisen jatko-opintokelpoisuuden korkeakouluihin ja yliopistoihin. Luonteva jatko-opintoväylä ammatillisen peruskoulutuksen suorittaneilla ovat ammattikorkeakoulut, joiden aloittaneista vajaa kolmannes on ammatillisen peruskoulutuksensuorittaneita. Yliopistoihin mennään nykyisin lähes kokonaan lukion kautta, mutta ammatillinen väylä on myös mahdollinen.Nuoret hankkivat ammatillisen peruskoulutuksensa pääasiassa oppilaitoksissa opiskellen ja yhdistämällä siihen työpaikalla tapahtuvaa opiskelua. Oppisopimuskoulutus tarjoaa vaihtoehtoisen ja käytännönläheisen tavan hankkia ammatillinen perustutkinto. Oppisopimuskoulutuksessa työpaikalla tapahtuvan opiskelun osuus on noin 80 % koulutusajasta.Ammatillisen perustutkinnon voi suorittaa joko ammatillisissa oppilaitoksissa opetussuunnitelmaperusteisesti opiskellen tai näyttötutkintoina, jotka on suunniteltu erityisesti aikuisia ja työkokemusta hankkineita varten. Ammattitaitovaatimukset ovat suorittamistavasta riippumatta samat.Ammatti- ja erikoisammattitutkinnot ovat pääasiassa aikuiskoulutusta. Ne täydentävät ammatillista peruskoulutusta ja antavat mahdollisuuksia erikoistumiseen kapeillekin työelämän alueille.Opetussuunnitelman perusteet määrittelevät ammattitaitovaatimukset, opintojen tavoitteet osaamisena sekä keskeiset sisällöt. Opinnot koostuvat erilaisista ammatillisista opinnoista, yhteisistä opinnoista sekä vapaasti valittavista opinnoista.
Laadukkaita kasveja viherrakentamiseen
Authors: Juhanoja Sirkka
Published: April 2019

Viherrakentamisen kasvien laadun parantamiseksi alkoi 1980-luvulla hankkeita, joissa etsittiin olemassa olevista istutuksista tuotantoa varten kestäviä, terveitä ja koristearvoltaan hyviä pensaskantoja suvuista ja lajeista, joissa oli laatuvaihtelua ja nimistöllistä kirjavuutta. MTT toteutti kaksi aiheeseen liittyvää tutkimusta vuosina 1989-2003.Keskas-kantavalintakokeet vuosina 1989-2000 olivat jatkoa Helsingin yliopiston Keskashankkeelle. Siinä kerättiin rekisteriin yli 700 kasvikantaa. Kantavalintakokeet tehtiin vertailevina kenttäkokeina pellolla viidellä MTT:n tutkimuspaikalla eri ilmastovyöhykkeillä Piikkiöstä Rovaniemelle. Kokeissa oli mukana kasveja suvuista Forsythia, Hydrangea, Lonicera, Philadelphus, Rosa, Spiraea, Syringa ja Viburnum. Kukin kenttäkoe kesti viisi vuotta, ja kasveista arvioitiin talvenkestävyyttä, terveyttä ja koriste- ja käyttöarvo-ominaisuuksia. Aitous varmistettiin.Puuvartisten maanpeitekasvien menestymistä ja soveltumista eri käyttötarkoituksiin selvitettiin vuosina 1998-2003 tutkimuksessa, jossa menetelmänä olivat kenttäkokeiden lisäksi käyttökokeet. MTT:ssä Piikkiössä ja Ruukissa kasvit olivat pellolla kenttäkokeessa, josta saatiin perustietoa ominaisuuksista ja menestymisestä. Tärkeässä osassa tutkimuksessa olivat viherrakentamiskohteissa tehdyt käyttökokeet. Nämä toteutettiin Helsingin, Kuopion, Lahden, Mikkelin, Tampereen ja Turun kaupunkien viheryksiköiden kanssa. 13 suvun kasveja istutettiin puistoihin ja liikennealueille, joissa testattiin kasvien kestävyyttä ja peittokykyä. Tulosten perusteella laadittiin suositukset 12 lajin sopivimmalle taimikoolle ja istutusten perustamistavalle.Suositeltavat lajit ovat suvuista Dasiphora, Diervilla, Prunus, Ribes, Rubus, Salix, Spiraea ja Stephanandra.Yhtenäisissä pelto-olosuhteissa tehtävät vertailevat kenttäkokeet antavat luotettavaa tietoa kasvikantojen ulkonäköön ja menestymiseen perustuvista eroista. Käytännön tarvetta varten kokeet on syytä tehdä 2-3 menestymisalueella. Kantavertailukokeet saataisiin tehdyksi pienemmällä taimimäärällä ja pinta-alalla, mikäli kannat karsittaisiin DNA-tunnistuksen avulla. Käyttökokeista saadaan kasvien käyttöarvosta tietoa, jota pelkistä kenttäkokeista ei saada.Tutkimusten tuloksena markkinoitavan kasviaineiston tunnukseksi rekisteröitiin vuonna 1997 FinE®-tavaramerkki, joka voidaan myöntää Suomessa tutkitulle, eri ilmastoalueilla menestyvälle viherrakentamisen kasviaineistolle ja kotipuutarhoihin soveltuville suomalaisille marja- ja hedelmälajikkeille. Kasvit saatetaan tuotantoon MTT Laukaan tutkimus- ja valiotaimiaseman kautta. FinE®-tavaramerkki on tähän mennessä myönnetty 19 koristepensaalle ja 20 marja- taihedelmälajikkeelle.
Maatalouspolitiikan mahdollisuudet kasvihuonekaasupäästöjen vähentämisessä
Authors: Simola Antti
Published: April 2019

Ilmastonmuutos on suurin yksittäinen ympäristöongelma maailmassa tällä hetkellä. Vaikka sen vaikutuksiin liittyykin runsaasti epävarmuutta, on monissa maailman valtioissa päädytty hillitsemään ilmastonmuutosta. Taloudellisessa mielessä optimaalisesti toimiva yhteiskunnallinen suunnittelija pyrkii vähentämään päästöjä siellä missä se on kaikkein kustannustehokkainta. Tämä työ pyrkii pohtimaan kuinka tehokkaasti maatalouspolitiikan instrumenteilla voidaan vaikuttaa Suomen kasvihuonekaasupäästöjen syntyyn ja sitä kautta ilmastonmuutoksen hillitsemiseen.Tutkimuksen teoreettinen pohja on uusklassisessa taloustieteessä ja omaa hyötyään maksimoivan rationaalisen taloudellisen toimijan oletuksessa. Tätä teoriapohjaa on laajennettu aiheen kannalta hyvin keskeisen ympäristötaloustieteen suuntaan. Ympäristötaloustieteelle ja saastumisen ongelmalle ovat keskeisiä ulkoisvaikutusten ja julkishyödykkeiden käsitteet. Tämän ongelman kannalta keskeisiä ovat myös globaalien saasteiden ongelma sekä hajapäästöjen ongelma.Tutkimusmetodiksi valitsin työssäni ekonometrisen mallintamisen. Tutkimuksessa käytettiin koko EU:n kattavan AGMEMOD-mallin Suomen osamallia. Malli on näennäisesti rekursiivinen, osittain dynaaminen osittaisen tasapainon malli, jolla voidaan ennustaa Suomen maataloustuotannon kehitystä tärkeimpien tuotteiden osalta. Päivitin tätä perusmallia työssäni, laajensin sitä tietyiltä osin ja laadin siihen IPCC:n kasvihuonekaasujen laskentaohjeita vastaavan laskentataulukon. Tutkin mallilla viiden vaihtoehtoisen skenaarion suhdetta perusskenaariona toimineeseen Agenda 2000 skenaarioon. Vaihtoehtoiset skenaariot olivat: 1) vuoden 2003 YMP:n uudistus, 2) vapaa maailmankauppa, 3) teknologinen kehitys, 4) orgaanisten maiden poistaminen viljelyksestä ja 5) kolmen edellisen skenaarion yhdistelmä. Viimeinen skenaario kuvasi eräänlaista maksimivähennyksen tapausta ja siinä saavutettiin 1/3 vähennys perusskenaarioon verrattuna. YMP:n uudistus aiheutti hyvin vähäisen vähennyksen. Sen sijaan vapaa maailmankauppa ja teknologinen kehitys saivat aikaan tuntuvat vähennykset. Suurin yksittäinen vähennys saatiin aikaan poistamalla orgaaninen maa viljelyksestä. Tämä oli kuitenkin kaikkein kyseenalaisin skenaario johtuen useasta työssä tarkemmin eritellystä syystä. Maataloussektorilla saavutettava maksimivähennys on suuruudeltaan n. 11 % Suomen vuonna 2003 Kioton päästötavoitteen ylittäneestä määrästä.
Kuivalannan kaksivaiheinen jatkuvatoiminen mädätys maatilalla: Reaktorin rakenne sekä aine-, ravinne- ja energiataseet
Authors: Schäfer Winfried , Evers Lars , Lehto Marja , Sorvala Sanna , Teye Frederick , Granstedt Artur
Published: April 2019

Viime vuosikymmeninä on maatiloille kehitetty muutamia kuivamädätyslaitosten prototyyppejä. Kuivamädätyslaitosten etuja, verrattuna lietteiden mädätyslaitoksiin, ovat pienempi reaktorin koko, prosessienergian kulutus ja kuljetustarve sekä pienemmät hajukaasupäästöt. Kuivamädätyslaitokset eivät kuitenkaan ole yleistyneet maatiloilla, koska reaktorin syöttö- ja tyhjennysvaiheet ovat olleet hankalia toteuttaa. Tässä esitetään uudenlainen kaksivaiheinen tilatason biokaasulaitos, joka on jatkuvatoiminen ja jolla mädätetään lypsykarjan kuivalantaa. Lypsykarjatilalta tuleva kuivalanta siirretään hydraulisella raapalla hydrolyysireaktorin syöttökanavaan, josta se puristetaan hydrolyysireaktorin yläosaan. Reaktori on vinossa, 30° kulmassa, ja sen tehollinen tilavuus on 53 m3. Tuore materiaali sekoittuu muuhun materiaaliin painovoiman avuilla. Viipymäaika on 22 - 25 päivää 38 °C:ssa, minkä jälkeen materiaali poistetaan reaktorin alaosasta laatikon avulla. Osa materiaalista putoaa kuljetusruuvin alapuolella olevaan puristimeen, missä erotetaan toisistaan kiinteä ja nestemäinen jae. Toinen osa johdetaan takaisin syöttökanavaan ja syötetään tuoreen lannan sekaan. Kiinteä jae, joka saadaan puristimesta, kompostoidaan lantalassa. Nestemäinen jae kerätään ja pumpataan metaanireaktoriin, jonka tehollinen tilavuus on 17 m3. Nestemäinen jae, altaasta ja metaanireaktorista, palautetaan osittain syöttöputkeen, tukkeutumisen estämiseksi. Mädätetty neste pumpataan 15 - 16 päivän hydraulisen viipymäajan jälkeen varastosäiliöön. Vertailukokeessa kompostoitiin rinnakkain käsittelemätöntä lantaa sekä hydrolyysireaktorista tulevaa kiinteää jaetta.Biokaasulaitos tuotti kaasua keskimäärin 52 m3 vuorokaudessa, suurin mitattu saanto vuorokaudessa oli 91 m3 biokaasua tai metaanin määränä ilmaistuna 0,17 m3 CH4 orgaanista kuiva-ainekiloa kohti. Kiinteä jae sisälsi 73 ± 2 % syötetystä orgaanisesta kuiva-aineesta ja nestemäinen mädätysjäännös 10 ± 2 %. Kompostoitu kiinteä jae ja nestemäinen mädätysjäännös sisälsivät yhteensä 70 – 81 % kuivalannan kokonaistyppimäärästä ja 94 – 111 % kuivalannan ammoniumista. Kokonaistyyppihäviö oli 19 - 29 %. Lannan kompostoinnissa ammoniumhäviö oli 96 % ja kokonaistyyppihäviö 30 – 48 %. Tuotetusta metaanista kului keskimäärin 76,3 % prosessin lämmittämiseen ja enimmillään 56 % tuotetusta energiasta (305 kWh d-1) oli käytettävissä maatilan lämmitykseen. Kaksivaiheinen biokaasureaktorin prototyyppi on toimiva ratkaisu Ytterenebyn maatilan ja läheisen elintarvikeyrityksen orgaanisen jätteen käsittelyyn. Biokaasulaitoksen rakenteessa on otettu huomioon uusimmat tutkimustulokset. Prosessioptimoinnin jälkeen taloudellinen arviointi on tarpeellista arvioitaessa uuden tekniikan kilpailukykyä.
Kasveissa tuotettu rokote porsaiden vieroitusripuliin
Authors: Joensuu Jussi , Verdonck Frank , Ehrström Andrea , Peltola Minna , Siljander-Rasi Hilkka , Nuutila Anna Maria , Oksman-Caldentey Kirsi-Marja , Teeri Teemu , Cox Eric , Goddeeris Bruno , Niklander-Teeri Viola
Published: April 2019

Enterotoksiset Escherichia coli-kannat (ETEC) ovat yleisiä porsas- ja sikaripulin aiheuttajia maailmanlaajuisesti. Vieroitusvaiheessa (3-5 viikon iässä) porsaiden vastustuskyky on heikoimmillaan, koska imetyksen mukana ternimaidosta saadut vasta-aineet vähenevät ja porsaiden oma vasta-aineiden tuotto on vasta alkamassa. Tällöin haitalliset suolistopatogeenit (bakteerit tai virukset) pääsevät helposti kolonisoimaan ohutsuolen ja aiheuttamaan ripulin. Ripuli aiheuttaa paitsi turhaa kärsimystä porsaille, myös tuotannon heikkenemistä kasvun hidastuessa ja ääritapauksissa porsaskuolemia. Hygienian, kasvatusolosuhteiden ja ravinnon korkea taso ovat ensisijaisen tärkeitä pyrittäessä ehkäisemään ripulisairauksien puhkeamista, mutta usein joudutaan myös turvautumaan yksittäisten eläinten rokottamiseen tai antibiootteihin. Antibioottien käyttöä pyritään nykyään yleisesti rajoittamaan, sillä niiden leviäminen ympäristöön johtaa väistämättä antibiooteille vastustuskykyisten bakteerikantojen kehittymiseen. Vieroitusripulin ehkäisemiseksi kaivataankin uusia, sekä inhimillisesti, taloudellisesti että ajankäytöllisesti parempia keinoja. Kasvibiotekniikka mahdollistaa porsaiden ripuliongelman ehkäisemisen uudella tavalla. Rehukasveissa voidaan tuottaa ns. syötäviä kasvirokotteita, jotka aktivoivat elimistön oman puolustusjärjestelmän (immuunivasteen), minkä seurauksena eläin välttyy tietyn patogeenin aiheuttamalta taudilta. Tässä työssä olemme siirtogeenitekniikan avulla tuottaneet sinimailasessa ETEC bakteerin F4 fimbrian tartuntaproteiinia (FaeG). Tämä rokoteproteiini kohdennettiin viherhiukkasiin, jolloin siirtogeeniset sinimailaset tuottivat sitä 1% liukoisesta proteiinistaan. Kasvissa tuotettu rokoteproteiini todettiin kestäväksi ja se säilyi muuttumattomana kuivatussa sinimailasmateriaalissa ainakin kahden vuoden ajan. Porsaskokeessa vierotetuille porsaille annettiin rokoteproteiinia sisältävää sinimailasta. Kasvissa tuotettu rokoteproteiini sai porsaissa aikaan heikon F4-spesifisen seerumin vastaainereaktion, jota pystyttiin vahvistamaan, kun rokoteproteiinin tehostajana käytettiin koleratoksiinia. Kun koeporsaat altistettiin patogeenisellä F4+ ETEC-kannalla, koleratoksiinilla tehostettu rokoteproteiini pystyi myös vähentämään ulosteessa erittyvien ETEC-bakteerien määrää merkittävästi verrattuna kontrolliryhmään, joka oli käsitelty ei-siirtogeenisellä sinimailasella. Tulokset osoittavat, että kasvissa tuotettu FaeG rokoteproteiini käynnistää porsaissa F4-vasta-ainetuotannon ja vähentää F4+ETEC-infektion vakavuutta.
Rikkakasvit herneen viljelyn haasteena
Authors: Salonen Jukka , Hyvönen Terho , Jalli Heikki
Published: April 2019

Rehuvalkuaisen omavaraisuutta voidaan turvata lisäämällä herneen viljelyä. Herneen viljelyvarmuutta ja viljelyn kannattavuutta pitäisi kuitenkin parantaa, jotta viljelijät kiinnostuisivat herneen viljelystä ja rehuteollisuus saisi näin riittävästi raaka-ainetta. Herneen kasvinsuojeluun liittyvät haasteet ovat omalta osaltaan rajoittaneet herneen viljelyn yleistymistä. MTT:n tutkimushankkeeseen ”Kotimaista valkuaista herneestä” sisältyi vuosina 2002-2003 hernepeltojen rikkakasvikartoitus. Varsinais-Suomesta, Hämeestä, Satakunnasta ja Uudellamaalta valittiin satunnaisesti tutkimustiloja, jotka MMM/TIKE:n tilastotietojen mukaan olivat viljelleet hernettä vuosina 1997-2001. Kartoituksen kohteena olivat pellot, joilla viljeltiin kuivaherneeksi tarkoitettuja ruokaherne-, rehuherne- ja seoskasvustoja. Tarkoituksena oli selvittää, mitkä rikkakasvilajit ovat yleisimpiä ja runsaimpia herneviljelyksillä, mitkä tekijät vaikuttavat rikkakasvien esiintymiseen ja millä keinoin ja tuloksin rikkakasveja torjutaan. Tutkittuja peltolohkoja oli yhteensä 183, joista 119 oli tavanomaisesti ja 64 luonnonmukaisesti viljeltyjä. Rikkakasvien esiintyminen havainnoitiin viideltä 1 m2 näyte-alalta käyttäen luokittelevaa peittävyysasteikkoa (0-3). Lajiston koostumuksen vaihtelua ja sitä selittäviä tekijöitä tutkittiin ordinaatiomenetelmin (redundanssianalyysi RDA). Hernepelloilta tavattiin yhteensä 76 rikkakasvilajia. Tavanomaisesti viljellyillä pelloilla kasvoi keskimäärin 10 lajia ja luomupelloilla 18 lajia. Yleisimmät lajit olivat jauhosavikka, pillikkeet, pihatähtimö, pelto-orvokki ja kestorikkakasveista juolavehnä. Leveälehtisistä kestorikkakasveista peltovalvatti oli yleisempi kuin pelto-ohdake. Hernettä viljeltiin yleensä viljavaltaisissa kierroissa. Niinpä rikkakasvilajisto vastasi kevätviljapeltojen vastaavissa kartoituksissa havaittua lajistoa. Suurin vaihtelu lajiston koostumuksessa oli luonnonmukaisesti ja tavanomaisesti viljeltyjen lohkojen välillä. Torjunta-aineiden käyttö ja nurmen esiintyminen viljelykierrossa selittivät vaihtelua. Rikkakasvit torjuttiin kemiallisesti 92 %:lla tavanomaisesti viljellyistä pelloista. Kolme suosituinta valmistetta olivat Senkor (metributsiini), Basagran SG (bentatsoni) ja Basagran MCPA (bentatsoni + MCPA). Valmisteiden teho oli yleensä hyvä, mutta herneen rikkakasvien kemiallinen torjunta on kallista 26-90 €/ha. Ruiskutettujen peltojen ongelmalajeiksi erottuivat metributsiinia kestävä peltomatara ja bentatsonia kestävä pelto-orvokki. Mekaanisesti rikkakasveja torjuttiin viidellä luomupellolla. Hernepeltojen rikkakasveja voidaan torjua varsin tehokkaasti lajiston mukaan valituilla torjuntaaineilla, mutta luomuviljelyssä rikkakasvit ovat ongelma. Rikkakasvien mekaaninen torjunta haraamalla ja herne/kaura-seoskasvustot parantaisivat luomuherneen viljelyvarmuutta. Rikkakasvit sinänsä eivät aseta merkittäviä esteitä herneen viljelyn mahdolliselle laajentumiselle.
Luomunurmen sadon ja apilapitoisuuden spatiaalinen vaihtelu
Authors: Nykänen Arja , Jauhiainen Lauri , Kemppainen Jukka
Published: April 2019

Luonnonmukaisessa tuotannossa monivuotiset nurmet ovat tyypillisesti apila-heinä-seosnurmia. Puna-apilapitoistennurmien viljely on yleistynyt myös tavanomaisessa tuotannossa. Nurmien sadon määräja varsinkin apilapitoisuus vaihtelee pellon sisällä suuresti, mutta vaihtelun suuruudesta ja nopeudestaei tiedetä vielä paljonkaan. Tätä vaihtelua haluttiin selvittää ja samalla haluttiin ottaa käyttöön ns.spatiaalitekniikka tilastollisena tutkimusmenetelmänä.Tutkimus toteutettiin Juvalla ja Sotkamossa noin kahden hehtaarin kokoisella peltolohkolla.Juvan pelto on ollut luomuviljelyssä 20 vuotta ja Sotkamon pelto siirtyi luonnonmukaiseen tuotantoonkokeen alkaessa vuonna 2003. Puna-apila-timotei-ruokonata nurmet perustettiin ohra suojaviljaan jalannoitettiin naudan lietelannalla. Peltolohkoille sijoitettiin 100 (Sotkamo) tai 105 (Juva) 15m2 ruutua,joista korjattiin kaksi nurmisatoa vuodessa 2004-2005. Sadoista määritettiin kuiva-ainesadot ja niidenapilapitoisuudet. Näiden ominaisuuksien spatiaalinen eli pinnanmyötäinen vaihtelu pellolla tutkittiinkäyttäen mallipohjaista spatiaalista interpolointia (kriging). Ennen interpolointia spatiaalinenriippuvuus mallitettiin variogrammin avulla tilastollisten ohjelmien avulla.Peltojen sisäinen sadon määrän vaihtelu oli erittäin suurta molemmilla pelloilla. Juvallavaihteluväli oli 1 800- 4 000 kg ha-1 niittoa kohti ja Sotkamossa 2 000 – 6 000 kg ha-1. Juvalla olihavaittavissa satjen laskua toisena nurmivuonna, mitä ei Sotkamon pellolla vielä tapahtunut.Nurmisatojenspatiaalinen riippuvuus eli saadut variogrammit olivat hyvin samanlaisia molempina nurmivuosina.Nurmisatojen spatiaalinen riippuvuus kesti noin 50 metriin saakka. Huomattavaa oli, ettäspatiaalinen riippuvuus heikentyi aika pieneksi jo, kun etäisyys kasvoi 20-30 metriin, jolloin sopivanäytteenottoväli sadon määrittämiseksi olisi 30-50 metriä.Nurmien apilapitoisuudet vaihtelivat 0-100% kuiva-aineesta molemmilla koepaikoilla jamolemmissa niitoissa vuonna 2004. Keskimääräinen apilapitoisuus oli Juvalla 45-65%. Spatiaalinenriippuvuus katoaa kentillä 30-50 metrissä eli jos apilapitoisuutta haluaa määrittää omalta pelloltaan,täytyy näytteitä ottaa satoakin tiheämmin eli jopa alle 20 metrin välein.Paikkatiedon huomioiminen auttaa ymmärtämään pellolla esiintyvää vaihtelua. Olennaista ontunnistaa ne tekijät, jotka aiheuttavat vaihtelun. Potentiaalisia vaihtelun aiheuttajia ovat maaperätekijätja sääolosuhteet. Nyt saatujen tulosten perusteella voidaan todeta, että pelkät sääolosuhteet ja niidenyhdysvaikutukset pellolla esiintyvien muiden tekijöiden kanssa eivät selitä kuin pienen osan pellollaesiintyvästä vaihteluista. Tutkimuksen tieto auttaa valitsemaan mm. näytteenottokohdat pellolta, kunnurmen apilapitoisuutta tai sadon määrää halutaan arvioida pellolta otettavilla näytteillä.
Karitsoiden kuiva-aineen syönnin määrittäminen n-alkaaneilla valkoapilaheinäruokinnalla
Authors: Sormunen-Cristian Riitta , Nykänen-Kurki Päivi , Jauhiainen Lauri
Published: April 2019

Perinteisesti laitumen syönnin määritys on perustunut kokonaissonnankeruuseen tai häkkimenetelmään(Leaver 1985). Sonnan kokonaiskeruumenetelmä on tarkka, mutta työläs ja eläimen kannaltaepämiellyttävä. Se saattaa myös muuttaa eläimen laidunkäyttäytymistä (Cordova ym. 1978). Häkkimenetelmämäärittää laiduntavan eläinryhmän kokonaissyönnin. Yksilöllistä kuiva-aineen syöntiätarvitaan eläimen ravinnontarpeen määrittämiseen laitumella ja sitä kautta laidunjärjestelmien kehittämiseen.Yksilöllinen syönti saadaan selville n-alkaaneilla, jotka ovat hiiltä sisältäviä kasvivahankemiallisia aineosia (Mayes ym. 1986). Tutkimuksen tarkoituksena oli selvittää, soveltuuko n-alkaanimenetelmäkaritsoiden syönnin määritykseen myös valkoapilapitoisella laidunruoholla. Karkearehuinaolivat typpilannoittamaton valkoapila-heinäruoho (VA) ja typpilannoittamaton heinäruoho(0N). Tutkimus koostui yhdestä sisäruokinta- ja kahdesta laidunkokeesta.Sisäruokintakokeessa karitsat olivat sulavuuskoehäkeissä, joista sonta ja virtsa voitiin kerätä talteen.Sisällä syönti määritettiin punnitsemalla, kokonaissontamäärän perusteella sekä C33:C32-alkaaniparilla.Laitumella syönti määritettiin samoilla alkaaneilla kuin sisälläkin. Alkaani-C32:ta annettiin karitsoillekapseliin punnittuna 120 mg päivässä 12 päivän ajan. Viiden viimeisen päivän aikana karitsoiltakerättiin papana- ja rehunäytteet analyyseja varten.Ruohon valkoapilapitoisuus oli 40-50 %. VA- ja 0N-ruohon alkaaneilla määritetty kuiva-aineensulavuus (77,4 vs. 77,0 %) oli lähes sama kuin kokonaissonnan perusteella laskettu kuiva-aineen sulavuus(77,9 vs. 77,2 %). C29- ja C31-alkaaneja esiintyi ruohoissa eniten, kun taas C30- ja C32-pitoisuudetolivat alhaisia. Johtuen ruohon vanhemmasta kasvuasteesta alkaanipitoisuudet olivat sisäruokinnassaalempia kuin laitumella. 0N-ruokinnalla alkaani-C32:sta erittyi sonnassa 94,7 % ja alkaani-C33:sta 93,0%. Vastaavat luvut VA-ruokinnalla olivat 92,0 % ja 65,5 %. Punnittu VA:n kuiva-aineen (ka) syöntioli keskimäärin 0,74 kg päivässä (57 g/kgW0,75) ja 0N:n syönti 0,89 kg (65 g/kgW0,75). C33:n alhaisenerittymisen takia alkaaneilla määritetty syönti oli VA-ruokinnalla aliarvioitu. VA-rehun punnittu syöntioli 0,219 kg ka suurempi kuin alkaaneilla määritetty syönti. 0N-rehun vastaava ero oli vain 0,018 kgka. Laitumella karitsat söivät VA-rehua enemmän kuin 0N-rehua (1,33 vs. 1,20 kg ka/karitsa /pv, 89vs. 84 g ka/kgW0,75). Alkaanien erittymistä sonnassa ei laitumella voitu laskea, koska kokonaissonnankeruutaei tehty.Tulosten perusteella näyttää siltä, että lannoittamattoman heinäruohon syönti voidaan määrittääC33:C32-parilla riittävän tarkasti, edellyttäen kuitenkin, että molempien alkaanien erittyminen sonnassaon samansuuruista. Lisätutkimuksella olisi syytä selvittää, onko valkoapila-heinäruoholle tyypillistä,että C33-alkaania erittyy sonnassa selvästi vähemmän kuin C32-alkaania.
Ohrarehun ja ohravalkuaisrehun käyttö lihanautojen ruokinnassa
Authors: Huuskonen Arto , Lunki Sirpa , Rantanen Asko
Published: April 2019

Elintarvikkeita valmistettaessa syntyy monia sivutuotteita, jotka soveltuvat käytettäväksi märehtijöiden ruokinnassa. Elintarviketeollisuus ja kotieläintalous muodostavat kokonaisuuden, jossa osapuolet täydentävät hyvin toisiaan. Ilman kotieläintuotantoa monilla elintarviketeollisuuden sivutuotteilla ei olisi taloudellista käyttöä. Kierrättämällä sivutuotteita kotieläinten kautta voidaan elintarviketeollisuudelle tuottaa raaka-ainetta kohtuuhintaisilla rehuilla ja samalla pienentää sivutuotteiden aiheuttamia jätehuoltokustannuksia, jotka nostavat elintarvikkeiden hintaa.Tässä raportoidun tutkimuksen tarkoituksena oli määrittää alkoholiteollisuuden sivutuotteena syntyvien ohrarehun ja ohravalkuaisrehun tuotantovaikutus kasvavien lihanautojen ruokinnassa. Ruokintakokeella (32 maitorotuista lihanautaa) tutkittiin ohrarehun (energiarehu) ja ohravalkuaisrehun (valkuaisrehu) vaikutuksia rehun syöntiin, sonnien kasvuun sekä teurastuloksiin.Koeruokinnat (2 x 2 faktoriaalinen koe) erosivat toisistaan väkirehu- ja valkuaisruokinnan koostumuksien osalta. Puolet koe-eläimistä sai väkirehuna pelkkää ohraa ja toinen puoli väkirehuseosta, jossa puolet ohran kuiva-aineesta oli korvattu ohrarehulla. Molemmilla väkirehuruokinnoilla oli kaksi erilaista valkuaisruokintaa: 1) valkuaislisänä rypsirouhetta (500 g/eläin/pv) ja 2) valkuaislisänä ohravalkuaisrehua (2,5 kg/eläin/pv). Väkirehun tavoiteltu osuus oli 55 % päivittäisestä kuiva-aineen syönnistä kaikilla neljällä ruokinnalla. Sonnit ruokittiin seosrehuruokinnalla.Ohrarehun käyttö väkirehussa lisäsi sonnien seosrehun syöntiä (p<0.01). Lisääntynyt rehun syönti ei kuitenkaan lisännyt ravintoaineiden saantia merkitsevästi eikä siten vaikuttanut kasvutuloksiin. Tämä johtuu siitä, että ohrarehun sulavuus ja energia-arvo ovat ohraa hieman heikompia.Ohrarehulla on mahdollista korvata ainakin puolet kasvavan lihanaudan väkirehuannoksesta ilman, että se vaikuttaisi negatiivisesti tuotokseen. Naudanlihantuottajan kannalta ohrarehun käyttö ruokinnassa muodostuu taloudellisesti järkeväksi, jos sen hinta suhteessa tuotantovaikutukseen on edullisempi kuin muiden käytettävissä olevien väkirehujen. Tärkkelyspitoisen väkirehun osittainen korvaaminen kuitupitoisella ohrarehulla on erityisen perusteltua suurilla väkirehumäärillä ruokittaessa, koska kuitupitoinen väkirehu fermentoituu pötsissä viljan tärkkelystä hitaammin. Tämä puolestaan vähentää korkeisiin väkirehumääriin liittyviä ruokinnallisia riskejä.Rypsin korvaaminen ohravalkuaisrehulla ei vaikuttanut tilastollisesti merkitsevästi lihanautojen rehun syöntiin tai kasvutuloksiin. Ohravalkuaisrehudieetillä raakavalkuaisen sulavuus oli kuitenkin heikompi kuin rypsiä sisältäneellä ruokinnalla (p<0.001). Ohravalkuaisrehua saaneet sonnit rasvoittuivat voimakkaammin kuin rypsillä ruokitut eläimet (p<0.05), mikä heikensi ohravalkuaisrehulla ruokittujen sonnien taloudellista tulosta.
Tuotantoeläinten hyvinvointi – tuottajien asenteet ja käytännöt
Authors: Kauppinen Tiina , Vainio Annukka , Valros Anna , Vesala Kari
Published: April 2019

Miten kiinnostuneita suomalaiset tuottajat ovat tuotantoeläinten hyvinvoinnin edistämisestä? Mitätuotantoeläinten hyvinvointi merkitsee eri tuottajille? Minkälaisia asenteita tuottajilla ontuotantoeläinten hyvinvointiteemaan liittyen? Mitkä asiat vaikuttavat tuottajien asenteisiin? Onkotuottajan mielestä eläinten hyvinvoinnilla yhteyttä tuotannon kannattavuuteen? Muun muassa näihinkysymyksiin pyrimme löytämään vastauksia tuotantoeläinten hyvinvointia ja tuottajien asenteitakoskevassa tutkimuksessamme.Tuottaja on avainasemassa eläimen hyvinvoinnin määräytymisessä eläin-ihmis-suhteen,toimintatapojen ja tuotantokäytäntöjen kautta. Tuottajien näkemykset vaikuttavat keskeisesti siihen,millaisia toimenpiteitä hyvinvoinnin lisäämiseksi ollaan valmiita tekemään ja kuinka paljon niihinhalutaan investoida. Hoitajan asenne eläimiä kohtaan voi vaikuttaa hänen työmoraaliinsa,motivaatioon oppia uusia asioita sekä työstä koettuun tyytyväisyyteen. Nämä tekijät voivat puolestaanvaikuttaa hoitajan työsuoritukseen ja eläinten käsittelyyn (Hemsworth ym. 1989, 1994, 1999). Ihmisenja eläimen välinen vuorovaikutus onkin merkittävä eläimen hyvinvointiin vaikuttava tekijä(Hemsworth & Coleman 1998).Laajempien jatkotutkimusten pohjaksi tehdyssä pilottitutkimuksessamme selvitimmetilakäyntien ja tuottajahaastatteluiden avulla, millaisia näkemyksiä suomalaisilla tuottajilla ontuotantoeläinten hyvinvoinnin parantamisesta. Myös tilakoon ja tuotantoratkaisujen vaikutuksiaasenneilmastoon selvitettiin. Tuotantotilojen ja eläinten tarkastelun perusteella pyrittiin alustavastiselvittämään, toteutuvatko tuottajan näkemykset käytännössä eli heijastuuko tuottajan asenne hänentapaansa hoitaa ja käsitellä eläimiään. Tarkastelussa huomioitiin kunkin tilan tilakoko, teknologisetratkaisut sekä management. Asenteiden yhteyttä tuottajien toimintaan, eläinten hyvinvointiin jatuottavuuteen tutkittiin käyttämällä mallieläiminä sikaa ja nautaa sekä mallitiloina porsastuotanto- jalypsykarjatiloja. Alustavien tulosten perusteella tuottajien asenteista hahmottui erilaisia kannanottojenja perustelujen kokonaisuuksia. Näkyvin ulottuvuus oli haastateltujen tuottajien suhtautuminentuotantoeläinten hyvinvointiin ”moralistisesti” (eläimen hyvinvointi on tuottajan työn päämäärä jamoraalinen itseisarvo) tai ”utilitaristisesti” (eläinten hyvinvointi on väline, jonka avulla tuottajasaavuttaa muita päämääriä kuten rahaa tai esim. yleisemmin edistää omaa hyvinvointiaan).Tutkimuksen tarkoituksena on saada lisää tietoa tuottajien asenteista koskien tuotantoeläintenhyvinvoinnin edistämistä. Tutkimalla, mitä yhteyksiä tuottajan asenteilla on eläinten hyvinvointiin,tuotostuloksiin ja tuotannon kannattavuuteen, voidaan entistä tehokkaammin motivoida tuottajiaeläinten hyvinvoinnin parantamiseen. Tuottajien positiivinen asenne eläinten hyvinvoinninedistämiseen parantaa myös tuotantosuunnan imagoa ja tuotteen eettistä laatua.
Juomaveden lämpötilan vaikutus maitorotuisten sonnivasikoiden kasvuun, rehun syöntiin ja veden juontiin
Authors: Huuskonen Arto , Tuomisto Leena , Kauppinen Risto
Published: April 2019

Tutkimuksen tavoitteena oli selvittää juomaveden lämpötilan vaikutus nuorten nautojen (2 vk - 6 kk)kasvuun, rehun syöntiin ja veden juontimäärään. Yksi koe sisälsi 30 maitorotuista sonnivasikkaa, jotkaolivat kokeen alkaessa keskimäärin 2 viikon ikäisiä. Eläimet jaettiin kokeen alussa täysin satunnaisestikahdelle käsittelylle: käsittely 1 = kylmä juomavesi ((+6) – (+8) °C) = K, käsittely 2 = lämmin juomavesi((+16) – (+17) °C) = L. Vasikat kasvatettiin kuudessa ryhmäkarsinassa (5 vasikkaa / karsina), jatämä koeasetelma toistettiin yhteensä neljä kertaa vuosien 2004–2007 aikana, jolloin molemmilta koekäsittelyiltäsaatiin yhteensä 12 karsinakohtaista havaintoa (60 vasikkaa/koekäsittely). Juottokaudella(eläinten ikä 2vk – 2,5 kk) kaikki vasikat saivat vapaasti nurmisäilörehua, kuivaa heinää ja teollistatäysrehua. Teollista juomarehua vasikat saivat juottokaudella 7,5 litraa päivässä.Vasikat vieroitettiin juotolta 2,5 kuukauden iässä ja juoton jälkeisellä jaksolla (eläinten ikä 2,5 –6 kk) ne saivat vapaasti nurmisäilörehua sekä väkirehua maksimissaan 3 kg eläintä kohti päivässä.Vasikat saivat väkirehuna teollista täysrehua 4,5 kuukauden ikään saakka, jonka jälkeen teollinen täysrehukorvattiin ohralla ja rypsillä. Juomavettä molempien koeryhmien vasikat saivat vapaasti juomakupeistakoko kokeen ajan. Vasikoiden kasvua seurattiin punnitsemalla eläimet kahden viikon väleinjuottokokeen aikana ja neljän viikon välein juottokauden jälkeen. Tuloksia laskettaessa neljän kokeentulokset yhdistettiin. Molemmilla koekäsittelyllä oli 12 toistoa, jotka muodostuivat viiden vasikanryhmistä.Juottokaudella L-ryhmän vasikat joivat merkitsevästi enemmän vettä kuin K-ryhmän vasikat(2,8 vs. 1,9 litraa/eläin/päivä, p<0,001). Vasikoiden kasvussa (704 vs. 711 g/pv) ja rehun syönnissä(1,39 vs. 1,36 kg ka/pv) ei kuitenkaan ollut eroa koekäsittelyjen välillä. Näin ollen myöskään rehunmuuntosuhde ei eronnut käsittelyjen välillä. Juottokauden jälkeisellä jaksolla L-ryhmän vasikat joivatsuuntaa antavasti enemmän vettä kuin K-ryhmän vasikat (16.3 vs. 15.3 litraa/eläin/päivä, p=0.08).Kasvuissa (1293 vs. 1282 g/pv) ja rehun syönnissä (4,80 vs. 4,73 kg ka/pv) ei sen sijaan ollut eroakoeryhmien välillä myöskään juoton jälkeisellä jaksolla.Tulosten perusteella juomaveden lämpötilan nostaminen +6 celsiusasteesta +16 celsiusasteeseenei vaikuta maitorotuisten sonnivasikoiden kasvuun, rehun syöntiin eikä rehun hyväksikäyttöön. Sensijaan veden juontimäärä lisääntyi jonkin verran juomaveden lämpötilan nousun seurauksena. Näidentulosten perusteella lämpimän juomaveden järjestämisestä mahdollisesti aiheutuvia kustannuksia eipystytä kattamaan parantuneilla kasvutuloksilla eikä parantuneella rehun hyväksikäytöllä.
Kuivamädätysbiokaasureaktorin toiminnan käynnistys
Authors: Virkkunen Elina , Jaakkola Mari , Korhonen Elina
Published: April 2019

Biokaasu on kaasuseos, jota syntyy mikrobien hajottaessa orgaanista ainetta hapettomissa olosuhteissa. Biokaasu koostuu metaanista (noin 55 %) ja hiilidioksidista sekä pienistä määristä muita kaasuja. Metaani on puhtaasti palavaa uusiutuvaa energiaa. Sitä voidaan hyödyntää lämpönä, sähkönä tai liikenteen polttoaineena. Prosessin käsittelyjäännöksenä saadaan lisäksi lähes hajutonta lannoitetta. Suomessa maatilareaktorit käsittelevät lietelantaa sekä lisäsyötteinä muun muassa peltobiomassaa.Tämän tutkimuksen tarkoituksena oli kokeilla kuivikelannan ja muun kiinteän materiaalin soveltuvuutta biokaasuntuotantoon. Kokeet tehtiin MTT Sotkamon puolijatkuvatoimisella ja täyssekoitteisella kuivamädätyslaitteistolla. Reaktorin tilavuus 4,5 m3 ja nestetilavuus noin 3 m3.Reaktorin syötteinä käytettiin turpeella sekä oljella ja/tai ruokohelvellä kuivitettua lantaa ja hy-gienisoitua kalanperkuujätettä. Reaktorin lämpötila oli kokeiden ajan noin 35 ºC. Tutkimus käynnistettiin ilman ymppiä kuuden viikon panoskokeella, jossa oli syötteenä kuivalanta. Tämän jälkeen reaktoria syötettiin päivittäin 3 – 4 kuukautta kestävissä koejaksoissa. Syötteinä oli ensimmäisessä jaksossa kuivalanta (1 kg VS/m3d). Samoin toisessa jaksossa syötettiin kuivalantaa, mutta kuormitus kaksinkertaistettiin (2 kg VS/m3 d). Viimeisessä jaksossa syötteenä oli kuivalannan ja hygienisoidun lohenperkuujätteen seos, jossa kolmannes orgaanisesta kuiva-aineesta oli peräisin kalajätteestä (kokonaissyöttö 1,8 kg VS/m3 d).Metaanintuotto oli selvästi paras kalajätettä sisältäneellä syöteseoksella (250 m3/t VS) ja alhai-sin pienellä kuivalantasyötöllä (127 m3/t VS). Tuorepainoa kohti metaanintuotot olivat 55 m3/t FM ja 23 m3/t FM. Alhaisella syötöllä hydraulinen viipymäaika oli huomattavan pitkä, 170 päivää. Vuoden kuluessa metaanipitoisuus nousi 55,5 %:sta 56,9 %:iin. Samoin käsittelyjäännöksen pH kohosi 7,31:stä 7,69:ään. Tulokset rohkaisevat jatkamaan kokeita kalanperkuujätteellä. Sen hyötykäyttö on myös kalankasvatusyrittäjien intresseissä.Pilottilaitteisto osoittautui sekoitinta lukuun ottamatta toimivaksi ja tarkoitustaan vastaavaksi. Telakuljetin ei sekoittanut reaktorin sisältöä täydellisesti. Joitain teknisiä ratkaisuja, kuten syötteen ja rejektin siirtoa ruuvikuljettimilla voi suositella myös suuremman mittakaavan laitteistoihin.
Tuorevihannesten prosessoinnin hygienia ja ympäristövaikutukset
Authors: Lehto Marja , Kuisma Risto , Määttä Jenni , Kymäläinen Hanna-Riitta , Sipilä Ilkka , Mäki Maarit
Published: April 2019

Viime vuosina elintarvikealalla on noussut erityisen huomion kohteeksi tuorevihannesten turvallisuus. Vihanneksilta vaaditaan entistä pitempää säilyvyyttä, mutta mikrobiologisen turvallisuuden takaavista tuotantomenetelmistä ei ole riittävästi luotettavaa näyttöä. Vuonna 2009 käynnistyneen Tuorevihannesten hygienia (Tuovi) -hankkeen tavoitteena on tuorevihannesten viljely- ja tuotantoprosessien kehittäminen. Vihanneksista tarkastellaan erityisesti porkkanaa ja salaattia. Hankkeessa tarkastellaan koko tuotantoketjua, raaka-aineen tuotantoa, varastointia, prosessointia ja kylmäketjua aina vähittäiskauppaan saakka. Hankkeessa selvitetään tuotantotilojen, raaka-aineiden ja tuotteiden hygieenistä laatua, sekä kehitetään menetelmiä ja erilaisia teknologisia ratkaisuja tuorevihannesten hygieniatason nostamiseksi ja ylläpitämiseksi. Hankkeessa selvitetään myös vihannesten prosessoinnista aiheutuvia ympäristövaikutuksia. Tavoitteena on prosesseja kehittämällä vähentää syntyvien jätteiden ja jätevesien määrää sekä minimoida niistä aiheutuvaa riskiä ympäristölle ja ihmisten terveydelle.Haitalliset mikrobit voivat päätyä vihanneksiin peltomaasta tai kasteluvedestä. Mikrobit voivat olla kasvin pinnalla, mutta myös ehjän kasvin sisällä, joten mikrobien pääsy kosketuksiin kasvisten kanssa voi olla riski kuluttajien turvallisuudelle. Suomessa on viime vuosina todettu mm. Yersinia-epidemioita, joiden yleistymisen estämiseksi tarvitaan lisätutkimusta tuotanto-olosuhteista ja prosessihygieniasta. Alkuvaiheessa ongelmia voidaan ehkäistä noudattamalla hyviä viljelymenetelmiä (GAP, Good Agricultural Practice) ja omavalvontaa. Nämä ohjeet sisältävät toimenpiteitä, jotka kohdistuvat mm. kasteluveteen, lannoitteisiin, biojätteisiin, työntekijöiden terveyteen, hygieniaan, tuotantolaitoksiin ja käsittelytiloihin, pakkauksiin, kuljetuksiin, jakeluun sekä jäljitettävyyteen. Mikrobit voivat päästä vihanneksiin myös vihannesten prosessoinnin aikana. Omavalvonta, jossa hyödynnetään mikrobiologisia testausmenetelmiä, on tärkeä työväline prosessien turvallisuuden seurannassa. Tämän lisäksi voidaan tarvittaessa käyttää erilaisia teknisiä käsittelymenetelmiä. Tuorevihannesten jatkojalostuksessa on tarpeen soveltaa uutta tutkimustietoa vihannesten mikrobiologisen laadun turvaamiseksi.
Tartuntatautiepidemian koko, kesto ja välilliset vaikutukset ratkaisevat taloudelliset menetykset
Authors: Niemi Jarkko K. , Lyytikäinen Tapani , Sahlström Leena , Virtanen Terhi , Lehtonen Heikki
Published: April 2019

Herkästi tarttuvat eläintaudit, kuten suu- ja sorkkatauti, voivat Suomeen levitessään aiheuttaa mittavaa taloudellistavahinkoa. Menetyksiä aiheuttavat mm. taudin hävittämiseen liittyvien toimenpiteiden kustannuksetja kansainväliseen kauppaan liittyvien rajoitusten riski. Riskinhallintatoimien kohdistamiseksi on tärkeäätietää, miten suuria menetyksiä taudinpurkaus voi aiheuttaa ja mitkä tekijät vaikuttavat menetyksiin.Tutkimuksen tavoitteena oli selvittää, miten suurta taloudellista vahinkoa suu- ja sorkkatautipurkausvoisi aiheuttaa tuottajille, kuluttajille ja veronmaksajille ja mistä menetykset johtuisivat. Tässä keskitytäänsikatuotantoon rajoittuvaan tautipurkaukseen ja taloudellisia vaikutuksia tarkastellaan vain sikataloudenosalta. Sikatalous on pitkälle eriytynyt muista tuotantomuodoista, ja vain harvalla sikatilalla on muitaeläimiä. Siat eivät ole taipuvaisia saamaan tartuntaa ilmavälitteisesti.Tutkimusaineistona oli rekisteritietoja, tiloilta ja alan toimijoilta kerättyjä tietoja, sekä aineistoa lihankulutuksesta, viennistä, hinnoista, tuotantokustannuksista ja taudin hävityksen resurssitarpeista. Suu- jasorkkataudin leviämistä sikatilojen välillä arvioitiin Monte Carlo-simulaatiomallilla ja tautipurkauksen taloudellisiavaikutuksia sikamarkkinoilla osittaisen tasapainon mallilla. Taudin leviäminen oletettiin mahdolliseksinaapurileviämisenä alle 3 km säteelle tartuntatilasta sekä tartuntatilalta lähtevän eläinkuljetuksen,eläinkuljetusajoneuvon tai eläinsuojassa tai tilalla käyvän ihmisen välityksellä. Taloudellisia vaikutuksialaskettiin kuluttajille, tuottajille (alkutuotanto ja teurastamot) ja veronmaksajille.Simuloitujen tautipurkausten kuluttajille, tuottajille ja veronmaksajille aiheuttaman taloudellisenhyvinvointitappion mediaani oli 20,5 miljoonaa euroa. Sikatuottajien menetys oli 25,4 miljoonaa euroa javeronmaksajien 1,4 miljoonaa euroa. Kuluttajat hyötyivät alentuneista markkinahinnoista 6,3 miljoonaaeuroa. Mikäli tauti sattui leviämään monelle tilalle, menetykset saattoivat nousta enimmillään yli 50 miljoonaaneuroon.Taloudelliset menetykset olivat yhteydessä tartuntatilojen määrään, tautipurkauksen kestoon, rajoittaviamääräyksiä saavien tilojen määrään ja lihan hintaa alentavaan vientikaupan vähenemiseen. Ensimmäinentautihavainto aiheuttaakin pääosan menetyksistä, mikäli vientikumppanit toimivat eläintautijärjestöOIE:n ohjeiden mukaan. Suurin tuotantovaikutus liittyi rajoittavien määräysten aiheuttamiin menetyksiintartunnasta vapaille tiloille.Taudin maahantulon estäminen on tärkeää. Lisäksi riskinhallinnassa kannattaa kiinnittää huomiotatoimenpiteisiin, joilla taudin leviäminen saadaan pysäytettyä ja tauti hävitettyä maasta nopeasti, sekä tuotantomenetystenehkäisemiseen tartunnasta vapailla tiloilla ja vientimarkkinoilla. Mahdollisia toimenpiteitäovat mm. taudin seurannan tehostaminen tautivapaana aikana, eläinliikenteen putkitus ja teurastusjärjestelytsuoja- ja valvontavyöhykkeillä.