bluuebunny/crossref_metadata_2025 huggingface dataset:
Kaasutainnutuksen soveltuvuus kalkkunoiden teurastukseen pienteurastamossa
Authors: Ylä-Ajos Maria , Hänninen Laura , Pastell Matti , Valros Anna
Published: April 2019

Teurastusta edeltävällä tainnutuksella pyritään minimoimaan eläimen tuntema kärsimys, kipu ja tuska.Siipikarjan tainnutukseen ennen verenlaskua käytetään yleisimmin sähköä, mutta kaasutainnutus erilaisiakaasuja ja kaasuseoksia käyttäen on vähitellen yleistymässä. Kaasutainnutuksella pystytään vähentämäänelävien eläinten käsittelyn tarvetta ja eläinten tainnutuksen yhteydessä kokemaa epämukavuutta.Kaasutainnutus myös parantaa ruhon laatua sähkötainnutukseen verrattuna, sillä prosessin aikanasyntyneiden luunmurtumien ja erityisesti rintalihaksen vertymien määrät vähenevät.Ilmeisistä edustaan huolimatta kaasutainnutuksella on omat ongelmansa. Kaasutainnutus saa aikaantajuttomuuden hitaammin kuin sähkötainnutus. Taintumiseen kuluva aika on tärkeä eläimen hyvinvointiinvaikuttava tekijä, varsinkin kun tainnutuksessa yleisesti käytetyn hiilidioksidin tiedetäänolevan hengityselimistöä ärsyttävä kaasu. Sen hengittäminen korkeina pitoisuuksina tainnutuksen yhteydessäsaattaa aiheuttaa linnuille kipua ja ahdistusta. Muita kaasutainnutukseen liittyviä ongelmiaovat joidenkin kaasuseosten jäljiltä melko nopea tajunnan palautuminen sekä taintuneen eläimen lihaskouristukset.Lihaskouristukset vaikuttavat lihan ja ruhon laatuun, mutta luultavasti eivät vaikutaeläimen hyvinvointiin. Erilaisten tainnutuskaasujen vaikutuksia on selvitetty lähinnä eläinten käyttäytymisenja patologisten löydösten perusteella. Elektrofysiologisia tutkimuksia, joissa selvitetään kalkkunantajunnan tason muuttumista taintumisen yhteydessä, on vain vähän. Suomessa kaasutainnutuson sallittu tällä hetkellä vain gallus gallus -lajiin kuuluville linnuille eli kanoille ja broilereille.Tämän Maa- ja metsätalousministeriön rahoittaman, keväällä 2010 tehtävän, tutkimuksen tavoitteenaon parantaa kalkkunoiden hyvinvointia teurastuksen yhteydessä. Hypoteesimme on, että kaasutainnutussoveltuu käytettäväksi myös kalkkunoiden teurastuksessa, ja se voidaan suorittaa eläimenhyvinvoinnin vaarantumatta sopivaa kaasua tai kaasuseosta käyttäen. Tutkimuksessa testataan erilaistentainnutuskaasujen soveltuvuutta käytettäväksi kalkkunoiden teurastukseen pienteurastamoissa.Kalkkunat maskitainnutetaan hiilidioksidilla, typellä tai niiden seoksilla (keskenään, O2 tai ilma).Tainnutuksen onnistumista arvioidaan eläimen hyvinvoinnin kannalta rekisteröimällä kalkkunoidenkäyttäytyminen kaasualtistuksen aikana sekä seuraamalla samanaikaisesti eläimen tajunnan tasoaelektroenkefalogrammilla. Erilaisilla kaasuilla tehdyn tainnutuksen vaikutuksia lihan laatuun arvioidaanmäärittämällä rintalihaksen hiilihydraattimetabolian nopeus, pH-arvon laskunopeus, valuma jakeittotappio. Kokeen tuloksena saadaan tietoa erilaisten kaasujen soveltuvuudesta kalkkunoiden teurastustaedeltävään tainnutukseen erityisesti pienteurastamoissa käytettyinä. Kaasuseosten valinnallapyritään saavuttamaan optimaalinen yhdistelmä, jossa eläimen hyvinvointi tainnutuksen yhteydessäkytkeytyy korkeaan lihan ja ruhon laatuun.
Hyvää vointia maidontuottajille ja eläimille
Authors: Kallioniemi Marja , Saarinen Kati , Raussi Satu , Simola Ahti , Pitkänen Eeva , Kymäläinen Hanna-Riitta
Published: April 2019

Hyvinvoiva eläinten hoitaja on motivoitunut työstään ja jaksaa huolehtia paitsi omasta, myös eläintenhyvinvoinnista. Aiemmat maatalousyrittäjien työhyvinvointia ja työkykyä koskevat tutkimustuloksetovat kuitenkin olleet huolestuttavia. Samaan aikaan yleisessä keskustelussa on alettu pohtia elintarviketuotannonvastuullisuutta ja eettisyyttä sekä tuotantoeläinten hyvinvointia. Maa- ja metsätalousministeriöonkin vuonna 2006 laatinut tuotantoeläinten hyvinvointistrategian.Vuonna 2009 käynnistynyt tutkimushanke Maitotilan Hyvä Vointi eli ”Maidontuottajien työhyvinvointikeinona edistää eläinten hyvinvointia ja yrittäjien jaksamisen tukeminen muutoksessa” pureutuuongelmaan, miten rakennemuutoksen keskellä löydetään keinoja maatilayrittäjien jaksamisenparantamiseksi ja tuotantoeläinten hyvinvoinnin edistämiseksi.Hankkeessa selvitetään maatilayrittäjän toimintaympäristöä, jaksamista, voimavaratekijöitä sekähoitajan ja eläinten hyvinvoinnin välisiä yhteyksiä. Keskeisiä kysymyksiä ovat myös, millaisia muutoksiarakennemuutos on tuonut tullessaan maatiloille, onko nykyinen työympäristö tarkoituksenmukainen,ja miten uusi teknologia vaikuttaa työhön ja työolosuhteisiin. Hankkeen lopuksi toteutetaankehittämisosa, jossa saatujen tulosten pohjalta etsitään keinoja nykytilanteen parantamiseksi.Käytännön toimina tutkimuksessa laaditaan maatilan toimintaympäristöselvitys ja toteutetaanlomakekysely maidontuottajille. Lisäksi tehdään laadullinen tutkimus 20:llä tuotantoaan laajentaneellamaitotilalla, jotka sijaitsevat Pohjois-Savossa ja Pohjois-Pohjanmaalla. Tilakäynneillä havainnoidaantyötä sekä haastatellaan ja selvitetään eläinten olosuhteita ja hyvinvointia. Kehittämisohjelmassa järjestetääntyöpajat, joissa työstetään kokeellisessa osassa saatuja tuloksia. Lisäksi järjestetään maatalousyrittäjilleyhteisiä valmennustilaisuuksia, joissa paneudutaan hankkeen keskeisiin teemoihin kutenmuutoksen hallintaan, sidosryhmäsuhteisiin ja eläinten hyvinvointiin.Hankkeen toteuttajina ovat MTT eli Maa- ja elintarviketalouden tutkimuskeskus, Joensuun yliopisto,Työterveyslaitos ja Novetos Oy sekä vastuutahona Helsingin yliopiston agroteknologian laitos.Hanketta rahoittavat Maa- ja metsätalousministeriö (Makera), Maatalousyrittäjien eläkelaitos Mela jaMTT. Hanke jatkuu vuoden 2011 loppuun saakka.
Typpi- ja valkuaisomavaraisuuden lisääminen palkokasveja tehokkaasti hyödyntämällä (MoniPalko)
Authors: Sipiläinen Timo , Känkänen Hannu , Huusela-Veistola Erja , Jalli Heikki , Jalli Marja , Hannukkala Antti , Nykänen Arja , Lemola Riitta , Turunen Harri , Koikkalainen Kauko , Stoddard Fred , Vanhatalo Aila , Kymäläinen Maritta
Published: April 2019

Vuonna 2008 lannoitekustannukset nousivat jyrkästi ja niiden osuus viljanviljelyn kustannuksista oli noin 20 % eli lähes yhtä suuri kuin pääomakustannus. Sittemmin niin energian kuin kasvinviljelytuotteidenkin hinnat ovat laskeneet, mutta viljanviljelyn hehtaaria kohti kuluttamasta energiasta lähes puolet käytetään lannoitteisiin. Lannoitetypen saatavuuden riippuvuus uusiutumattomista energialähteistä aiheuttaa sen, että typen saatavuus on myös huoltovarmuuskysymys. Tehokas keino typpilannoitustarpeen vähentämiseksi on ilmakehän typpeä sitovien palkokasvien käyttö niin karkea- kuin valkuaisrehun tuotannossa ja viherlannoitteena. Nykyistä laajempi palkoviljojen viljely kasvattaisi Suomen valkuaisomavaraisuutta.Tutkimus on jatkoa aiemmille palkokasvien hyväksikäyttöä tutkineille hankkeille. Aiempien ja käynnissä olevien muiden sekä tämän tutkimuksen tuottamaa biologista ja teknistä tietoa yhdistetään käsillä olevan hankkeen talousosiossa.Tutkimuksen tavoitteena on1.Kehittää ja mallintaa uusimpaan tutkimustietoon perustuvia viljelymenetelmiä ja –järjestelmiä, joissa palkokasvit ovat osa taloudellista ja ravinteiden käytön kannalta tehokasta tuotantoa. Tavoitteena on kehittää taloudellisesti ja ekologisesti nykyistä kestävämpiä viljelyjärjestelmiä Suomen olosuhteisiin.2.Etsiä keinoja, joilla parannetaan palkoviljojen sadontuottoa ja lisätään niiden viljelyvarmuutta sekä laajennetaan kasvilajivalikoimaa.3.Kehittää keinoja erityisesti palkokasvien sitoman typen hyväksikäytön tehostamiseksi väkilannoitetypen korvaajina.4.Siirtää olemassa olevaa ja hankkeessa tuotettavaa tutkimustietoa käytännön toimijoille heidän omaan toimintaansa sovellettavaksi.Tutkimuksessa käytetään taloudellista mallintamista ja tuotantomalliratkaisuja sekä kenttäkoe- ja analyysimenetelmiä viherlannoituksen käytön tehostamiseen, palkoviljojen viljelytekniikan parantamiseen sekä laji- ja lajiketutkimukseen sovellettuna. Palkokasvien typensidontapotentiaalia ja sitä kautta syntyvää typpilannoitteiden korvaamismahdollisuutta arvioidaan myös koko maan tasolla.Tutkimus toteutetaan monitieteisenä tutkimuksena pääasiassa MTT:ssa talous- ja kasvintuotannontutkimuksen yhteistyönä sekä yhdessä Helsingin yliopiston soveltavan biologian ja kotieläintieteen laitoksen kanssa. Viherlannoituskokeiden biokaasuosio suoritetaan yhteistyössä Hämeen Ammattikorkeakoulun kanssa. Kasvintuotannon kokeet suoritetaan Jokioisilla ja Mikkelissä. MTT Taloustutkimus vastaa taloudellisen mallinnuksen suorittamisesta.Tutkimus aloitettiin 1.4.2009 ja hanke jatkuu vuoden 2012 maaliskuun loppuun saakka.
SEWAGE SLUDGE AS NUTRIENT SOURCE FOR BIOENERGY CROPS
Authors: Seleiman Mahmoud , Santanen Arja , Manninen-Egilmez Petra , Stoddard Frederick , Mäkelä Pirjo
Published: April 2019

Sewage sludge is rich in organic matter, and plant nutrients such as nitrogen, phosphorus andpotassium. Nevertheless, using sludge as fertilizer for crops to produce food or feed is limited due to thepresence of trace contaminants such as heavy metals. Therefore, the aim of this study was to investigatethe use of sewage sludge as a nutrient source for bioenergy crops such as fibre hemp, oilseed rape andwhite lupin. Specific attention is paid to the biomass accumulation and the quality of the plant material aswell as the ability of the crops to take up the heavy metals from soils in order to ensure that the amount ofpollutant does not cumulate.Fibre hemp (Cannabis sativa L.) cv. Uso, oilseed rape (Brassica napus L.) cv. Wildcat and whitelupin (Lupinus albus L.) cv. Amiga were sown in 5-L pots in a greenhouse. Three potting mixes wereused: a standard peat-based potting compost with 50% sludge, sludge with peat (50%:50% by weight), or100% sludge, and a constant mass of 666 g potting mix per pot. Dry weight of plants and leaf area weremeasured four times during the growth of fibre hemp and oilseed rape and at maturity of white lupin. Netphotosynthesis and leaf temperature of plants were measured three times. Ash content and elementalanalysis was made from samples collected at harvest.Sewage sludge application significantly affected most parameters measured. In fibre hemp,maximum dry weight, leaf area and photosynthesis values were obtained from the sludge – peat treatment.In oilseed rape, the maximum values of dry weight of plant, leaf area, photosynthesis, number of siliquesper plant and number of seeds per plant were obtained from the 100% sludge treatment. However, thehighest number of branches per plant, weight of siliques per plant, seed weight per plant and whole plantweight were obtained from the sludge – peat treatment. In white lupin, the sludge – peat treatment resultedin highest net photosynthesis, number of pods per plant, number of seeds per plant and whole weight plantat harvest. Highest sludge application resulted in highest heavy metal concentration in plant material offibre hemp and white lupin. However, high heavy metal concentration in oilseed rape were obtained whensludge was mixed with peat.It is concluded that sewage sludge is suitable for use as a nutrient source for bioenergy cropsstudied. In future experiments we will estimate the optimum level of sewage sludge for each one of thesecrops and determine its potential for use in field conditions.
Ilmastonmuutoksen hillintä ruokaturvan edistäjänä – hiilikaupan tarjoamia mahdollisuuksia Saharan eteläpuolisessa Afrikassa
Authors: Rimhanen Karoliina , Kahiluoto Helena , Tseganneh Belay
Published: April 2019

Ilmastonmuutoksen ovat aiheuttaneet ensisijaisesti teollisuusmaat, mutta sen vaikutukset uhkaavat erityisestimaapallon köyhimpiä kehitysmaita. Afrikassa ilmaston lämpenemisen on ennustettu vähentävänsatotasoja 10–20 % tulevina vuosikymmeninä. Kansainvälinen emissiokauppa tarjoaa mahdollisuudenparantaa ilmastotasa-arvoa kehitysmaiden ja kehittyneiden maiden välillä. Kasvihuonekaasupäästöjävähentämällä ja hiilinieluja lisäämällä kehitysmaat voivat saada tuloja ja samalla kehittäämaataloutensa tuottavuutta.Tämän tutkimuksen tavoitteena oli luoda analyyttinen viitekehys niiden tekijöiden tutkimiseksi,jotka vaikuttavat maatalouden hillintäkeinojen mahdollisuuksiin edistää ruokaturvaa muuttuvassa ilmastossa,ja soveltaa tätä viitekehystä Saharan eteläpuoliseen Afrikkaan, Etiopiaan ja Central RiftValley:iin (CRV). Tässä esitellään alustavia tuloksia, jotka palvelevat väitöskirjatyön fokusointia jayksityiskohtaista suunnittelua.Analyyttinen viitekehys agroekologisten ja sosioekonomisten tekijöiden tarkastelua varten luotiinkirjallisuuden ja haastatteluiden avulla. Aiempaan tutkimukseen tukeutuen arvioitiin erimaankäyttömuotojen ilmastonmuutoksen hillintäpotentiaali Saharan Eteläpuolisessa Afrikassa, Etiopiassaja CRV:ssä. Haastattelututkimuksen avulla määritettiin Etiopian ja CRV:n maatalouteensoveltuvia hillintätoimia, jotka samalla edistäisivät ilmastonmuutokseen sopeutumista ja ruokaturvaa.Kyselyllä kartoitettiin myös mahdollisia esteitä toimenpiteiden toteuttamiselle sekä kansainväliseenhiilikauppaan osallistumiselle.Ruokaturvan parantamisen näkökulmasta lupaavimpia ilmastonmuutoksen hillintäkeinojanäyttävät olevan ne, jotka paitsi luovat tuloja hiilimarkkinoilta myös lisäävät maan tuottavuutta jaehkäisevät maan viljavuuden heikkenemistä. Saharan eteläpuolisessa Afrikassa ja etenkin Etiopiassasuurin potentiaali lisätä maan orgaanisen hiilen varastoja on jo tuotantokyvyltään ratkaisevasti heikentyneilläviljelemättömillä mailla. CRV:ssä myös viljeltyjen peltojen merkitys on suuri. Ilmastonmuutoksenlisätessä kuivuutta alueella kasvukunnoltaan heikentyneiden maiden kunnostamisen merkityskasvaa.Sopivia viljelykiertoja, peltometsäviljelyä sekä lannan kierrättämistä peltoon sen polttamisen sijaanpidettiin parhaina keinoina kohottaa peltojen viljavuutta ja sitoa hiiltä. Esteitä joillekin keinoilleasettivat alueen agroekologia ja ilmasto-olot, kuten sademäärien suuri vaihtelu, tietämättömyys,vaihtoehtoisten energialähteiden puute, teknologioiden kehittymättömyys ja köyhyys. Suurimpanaesteenä kansainväliseen hiilikauppaan osallistumiselle pidettiin tietämättömyyttä hiilikaupasta ja senedellytyksistä.
Hännänpurentaan liittyvät sikojen väliset yksilölliset erot
Authors: Palander Pälvi , Brunberg Emma , Munsterhjelm Camilla , Keeling Linda , Heinonen Mari , Valros Anna
Published: April 2019

Hännänpurenta on sikojen häiriökäyttäytymisen muoto, jonka tarkkaa alkuperää ei tunneta.Hännänpurennalle on kuitenkin löydetty laajoissa kartoituksissa lukuisia ympäristöperäisiäriskitekijöitä, jotka eivät kuitenkaan kaikilla yksilöillä johda hännänpurentakäyttäytymiseen.Yhteistä riskitekijöille on niiden aiheuttama stressi eläimelle. Sikayksilöt saattavat reagoidastressoreiden läsnäoloon yksilöllisesti, mikä selittäisi ilmiön, missä samassa ympäristössä yksisika puree ja toinen ei.Stressikäyttäytymistä voidaan tutkia vertaamalla stressiin liittyvien käyttäytymismuotojenesiintymistä ja aivoissa tapahtuvia neurobiologisia muutoksia ajallisesti ja määrällisesti.Serotoniini ja dopamiini ovat hermovälittäjäaineita, joilla on yhteys muun muassakäyttäytymiseen ja häiriökäyttäytymiseen. Kroonisen stressin tiedetään muuttavan aivojenrakennetta ja toimintaa.Tässä tutkimuksessa etsitään neurobiologisia ja fysiologisia eroja poikkeavasti janormaalisti käyttäytyvien sikayksilöiden välillä hännänpurennan aikana. Tutkittavat lihasiatjaettiin kolmeen ryhmään (PURIJA, UHRI, KONTROLLI) käyttäytymistarkkailun avulla saadunkeskimääräisen purentafrekvenssin mukaan. Ryhmiä verrataan anatomisten aivoalueiden(striatum, limbinen alue, etuaivokuori, hippokampus, talamus, hypotalamus) hermovälittäjäaineidenpitoisuuden ja niiden verenkierrossa olevien esiasteiden suhteen. Muita hännänpurentaan jastressiin liittyviä fysiologisia mekanismeja kartoitetaan määrittämällä kortisolin erityksenvuorokausirytmi syljestä, jejunumin alueen morfologinen suoliston kunto ja muu patologinen taihematologinen eroavuus ryhmien välillä. Tämä paperi keskittyy tutkimusten taustan jamenetelmien esittelyyn sekä koeryhmien identifiointiin. Fysiologisten näytteiden analysointi onyhä kesken.Tutkimus kuuluu yhteispohjoismaiseen NKJ- hankkeeseen “Tail biting and tail docking inthe pig: biological mechanisms, prevention, treatment and economic aspects”. Hankkeessaetsitään hännänpurentaan johtavia yksilöllisiä, ympäristö- ja rehuperäisiä riskitekijöitä, purentaaennaltaehkäiseviä ja purentaepidemian pysäyttäviä keinoja, toimivia hoidon- ja kivunlievityksenmuotoja ja mallitetaan hännänpurennan aiheuttamia taloudellisia kustannuksia.
Towards a Sustainable Low-Carbon Rural Society: Case Humppila
Authors: Schäfer Winfried , Sinkko Taija , Thun Rabbe
Published: April 2019

not available
Säilörehun osittaisen neutraloinnin ja valkuaislisän vaikutus karitsoiden ruokinnassa
Authors: Sormunen-Cristian Riitta , Kurki Päivi , Jauhiainen Lauri
Published: April 2019

Karitsoiden sisäruokintakauden karkearehuna käytetään yhä enenevässä määrin hyvälaatuista säilörehua. Säilörehu on syrjäyttänyt perinteisesti käytetyn heinän, vaikkakin karitsat syövät säilörehua kuiva-aineena (ka) selvästi, jopa 40 % vähemmän kuin samassa kasvuasteessa valmistettua heinää. Heinän suurempi syönti ei kuitenkaan ole aina näkynyt säilörehuruokintaa parempana tuotoksena. Säilörehun orgaanisen aineen sulavuus on heinän sulavuutta parempi, joten karitsa voi pienemmälläkin säilörehumäärällä tyydyttää heinäruokintaa paremmin energian ja valkuaisen tarpeensa.Säilörehun syöntiä rajoittavina tekijöinä pidetään mm. rehun alhaista kuiva-ainepitoisuutta, happamuutta sekä lyhytketjuisten rasvahappojen ja maitohapon suurta pitoisuutta. Happamuutta voidaan vähentää mm. neutraloimalla säilörehua natriumbikarbonaatilla (NaHCO3, ruokasooda). Neutraloinnin vaikutukset ovat olleet vaihtelevia ja riippuneet mm. eläinlajista ja NaHCO3:n määrästä. Tässä tutkimuksessa selvitettiin NaHCO3:lla osittain neutraloidun säilörehun ja valkuaislisän vaikutusta karitsoiden kuiva-aineen syöntiin ja kasvuun.Säilörehu valmistettiin timotei - nurminatavaltaisesta nurmesta juuri ennen juhannusta (22. 6.) muurahaishappopohjaisella säilöntäaineella (80 % muurahaishappoa ja 2 % ortofosforihappoa) (4 l/tn) laakasiiloon MTT:ssä (Maa- ja elintarviketalouden tutkimuskeskus) Jokioisilla. Ruokintakokeessa ajalla 9.12. – 2.3. oli 48 syksyllä syntynyttä suomenlammaspässi- ja uuhikaritsaa yksilöruokinnassa. Kokeen alussa karitsat olivat 14 viikon ikäisiä ja painoivat keskimäärin 29 kg. Ruokintaryhmiä oli neljä. Karitsat saivat vapaasti nurmisäilörehua, 50 g heinää ja 0,5 kg väkirehua eläintä kohden päivässä. Kontrollina oli käsittelemätön säilörehu (ryhmä 1). Ryhmien 2 – 4 säilörehua neutraloitiin ruokintaa edeltävänä päivänä NaHCO3:lla sekoittamalla sitä säilörehukiloa kohden joko 8 (alempi taso, ryhmä 2) tai 16 g (korkeampi taso, ryhmät 3 - 4). Ryhmissä 1 – 3 väkirehuna oli ohra jyvinä (raakavalkuaista 12,1 % ka:ssa). Puolet ryhmän 4 ohraväkirehusta korvattiin valkuaisväkirehulla (raakavalkuaista 23,2 % ka:ssa). Lisäksi karitsat saivat vapaasti vettä, kivennäistä ja suolaa. Ruokintakokeen pituus oli 84 pv.Alempi neutralointitaso nosti säilörehun pH:n 3,95:stä 4,41:een ja korkeampi taso 5,45:een. Säilörehujen syönneissä oli selvä ero. Karitsat söivät käsittelemätöntä säilörehua keskimäärin 0,51 kg ka/pv. Korkeampi neutralointitaso nosti syöntiä enemmän kuin alempi taso (108 vs. 40 g, NaHCO3:n lineaarinen vaikutus, P=0,02). Valkuaislisäyksellä ei ollut vaikutusta säilörehun syöntiin (P=0,24). Karitsoiden saama natriummäärä jo pelkästään NaHCO3:sta ja suolasta ylitti moninkertaisesti karitsoiden tarpeen. Terveysongelmia ei kuitenkaan esiintynyt.Kun säilörehun osuus karitsoiden ruokinnassa on keskimäärin 60 %, säilörehun neutralointi natriumbikarbonaatilla parantaa kuiva-aineen syöntiä.
Agro Living Lab
Authors: Esala Jussi , Kankaanpää Sanna
Published: April 2019

Käytettävyys on tuotteen ominaisuus, joka määrittelee, kuinka hyvin tuote vastaa tavoiteltua käyttötarkoitustaan ja kuinka hyvin käyttäjä pystyy hyödyntämään tuotteen toimintoja. Hyvä käytettävyys havaitaan mm. tuotteen käytön helppoutena, nopeutena ja miellyttävyytenä. Valmistajan kannalta tällainen tuote vaatii vähemmän käyttökoulutusta ja ylläpitotukea. Käytettävyydeltään hyvän koneen suunnittelussa, käyttöönotossa ja tehokkaassa käytössä ihmisen ja tekniikan välisen vuorovaikutuksen ymmärtäminen on välttämätöntä. Tämä korostuu alkutuotannossa, jossa yksi käyttäjä joutuu käyttämään parhaimmillaan useita erityyppisiä koneita, koneyhdistelmiä ja laitteita vaihtelevissa käyttöympäristöissä, myös koneiden olleessa liikkeellä.Living Lab on tutkimus-, kehitys- ja testausalusta, jossa aidossa tai aitoa ympäristöä imitoivassa käyttöympäristössä, käyttäjäkeskeisten tutkimusmenetelmien avulla voidaan mm. tunnistaa käyttäjätarpeita, rakentaa prototyyppejä sekä arvioida ja kehittää moniulotteisia ratkaisuja. Living Lab -toiminta on monialaista ja monitieteellistä ja voi poiketa eri alojen käytännön toteutuksissa huomattavastikin toisistaan. Myös maataloutta ja maaseutua sivuavia Living Labeja löytyy, mutta agroteknologian alalla konsepti on maailmanlaajuisestikin uusi.Agro Living Lab –hankkeessa yhdistyvät käyttäjäkeskeisen suunnittelun sekä maa-, metsä- ja karjatalouden kehitystyö ja osaaminen. Hanketta toteuttavat yhteistyössä Seinäjoen Teknologiakeskus Oy, Seinäjoen ammattikorkeakoulun maa- ja metsätalouden yksikkö sekä Helsingin yliopiston Ruralia-instituutti. Hanke ajoittuu vuosille 2009-2011, ja toteutuksen kokonaisbudjetti on 570.000 euroa. Tavoitteena on edistää käyttäjälähtöisen suunnittelukulttuurin ja menetelmäosaamisen muodostumista maa-, metsä- ja karjatalouden teknologiayrityksiin sekä kehitysorganisaatioihin. Lisäksi tavoitteena on muodostaa Etelä-Pohjanmaalle agroteknologian käyttäjäverkosto, jonka avulla tuoteratkaisuja voidaan testata ja kehittää todellisissa olosuhteissa läpi koko tuotantoketjun ”pellolta-pöytään”. Hankkeen kohderyhmänä ovat agroteknologian myynti-, valmistaja- ja kehittäjäyritykset sekä alan tuotteita toiminnassaan hyödyntävät maa- ja metsätalousyrittäjät sekä urakoitsijat. Agro Living Lab tarjoaa yrityksille kustannustehokkaan mahdollisuuden uudistaa myynti-, asiakaspalvelu- ja tuotekehitystoimintaansa käyttäjälähtöisyyden keinoin.Hankkeen pilottivaiheessa arvioitiin kahden maatalouskoneen käytettävyyttä. Ensimmäisen arviointi tehtiin puimurin lisälaitteelle ja toisessa tapauksessa kohteena oli tuoteprototyyppi, joka testin tuloksena päätyi jatkokehitykseen. Varsinaisen hankkeen alussa on pilotoitu käytettävyysarviointimenetelmiä eri tuotteilla. Hankkeen tulos syntyy käyttäjätutkimuksen ja käytettävyysarvioinnin kehittyneistä menetelmistä, käyttäjäverkostosta ja Agro Living Lab -palvelukonseptista.
Ahomansikan kukintaan vaikuttavien geenien karakterisointi
Authors: Mouhu Katriina , Hytönen Timo , Elomaa Paula
Published: April 2019

Kasvien kukintaa säätelevät sekä ulkoiset (ympäristöolosuhteet) että sisäiset tekijät (kasvin kehitysvaihe).Näiden tekijöiden vaikutusta kukinnan alkamiseen on tutkittu paljon erityisesti lituruohon (Arabidopsis thaliana(L.) Heyhn.), avulla. Lituruoholla kukintaa säätelevät useat reitit, kuten esimerkiksi päivänpituus-,hormoni-, vernalisaatio- ja autonominen reitti. Reitit muodostavat geeniverkoston, joka säätelee kukintaingeraattorigeenienFT ja SOC1 kautta kukkameristeemin identiteettigeenejä LFY ja AP1. Päivänpituusreitti edistääkukintaa aktivoimalla FT:n ilmenemistä, kun taas hormoni-, vernalisaatio- ja autonominen reitti edistävätkukintaa estämällä kahden kukintaa negatiivisesti säätelevän geenin, FLC:n ja SVP:n, ilmenemistä.Yhteistä SOC1:lle, FLC:lle ja SVP:lle on se, että ne kaikki kuuluvat laajaan MADS-boxgeeniperheeseen.MADS-geenien koodaamat proteiinit säätelevät kohdegeeniensä toimintaa sitoutumallaniiden DNA:han. Lisäksi MADS-proteiinit pystyvät muodostamaan komplekseja sekä itsensä että muidenMADS-proteiinien kanssa. Esimerkiksi SOC1 aktivoi LFY:ä sitoutumalla sen säätelyalueeseen, mutta pystyysiirtymään tumaan vain vuorovaikutuksessa toisen MADS-proteiinin kanssa. Vastaavasti FLC ja SVP estävätSOC1:n ilmenemistä sitoutumalla sen säätelyalueeseen keskinäisessä vuorovaikutuksessa. MADS-proteiinitja niiden vuorovaikutukset sekä toiminta ovat varsin säilyneitä eri kasvilajien välillä, joskin keskeinen kukintaaestävä MADS-geeni FLC on tunnistettu vain ristikukkaisissa lajeissa.Ahomansikka on, toisin kuin lituruoho, monivuotinen lyhyenpäivänkasvi. Tutkimme mansikan kukinnansäätelyä käyttämällä ahomansikkaa mallikasvina. Ahomansikalta tunnetaan villityypin lisäksi useitajatkuvasatoisia muunnoksia. Näiden avulla olemme identifioineet mahdollisia kukintaan liittyviä kandidaattigeenejä,joiden toimintaa mansikalla voidaan tutkia siirtogeenisten mansikkalinjojen avulla. Tutkimmeahomansikan SOC1:n roolia kukinnan säätelyssä käyttämällä geenien ylituotto- ja hiljentämistekniikkaa Hawaii-4 –genotyypillä. Olemme tuottaneet agrobakteerivälitteisen geeninsiirron avulla useita ylituotto- ja hiljennyslinjoja,joiden kukintaominaisuuksissa näkyy muutoksia.
Laidunnuskäytäntöjä ja -vaikutuksia merenrantaniityillä
Authors: Niemelä Marika
Published: April 2019

Luonnonniittyjen laiduntamisen ja niiton vähennyttyä 1900-luvulla myös merenrantaniittyjen määrä on laskenut jyrkästi ja ne luokitellaan nykyisin äärimmäisen uhanalaiseksi luontotyypiksi. Huomattavaa osaa merenrantaniityistä hoidetaan perinnebiotooppien erityistuen avulla, pääasiassa nautakarjalla laiduntaen. Tarkkaa tietoa merenrantaniittyjen hoitotavoista, esimerkiksi käytetystä eläinaineksesta ei kuitenkaan ole ollut helposti saatavilla, ja nykymuotoisen rantalaidunnuksen ekologisista vaikutuksista tiedetään vielä suhteellisen vähän.Tässä vuosina 2009-2011 toteutettavassa tutkimuksessa kootaan yksityiskohtaista tietoa merenrantaniittyjen hoitotavoista hyödyntäen Maaseutuviraston TIKE-tietokantaa ja viljelijäkyselyjä. Maastotutkimuksissa selvitetään rantalaitumilla yleisimmin käytettyjen nautaeläintyyppien (suurikokoiset lihakarjarodut, maitorotuiset hiehot) laidunnuksen vaikutuksia kasvillisuuteen. Tutkimusalueena on Pohjois-Pohjanmaan TE-keskuksen alue Perämeren rannikolla, jossa sijaitsee yli puolet Suomen merenrantaniittyjen kokonaispinta-alasta. Tutkimus on osa Suomen ympäristökeskuksen EU Life-hanketta (VACCIA) ja jatkumoa MTT:n LUMOLAIDUN-hankkeelle.Liharotuisten oletetaan olevan maitorotuisia nautoja tehokkaampia laiduntajia rantaniityillä. Lihakarjalaitumilla kasvusto olisi tämän mukaan matalammaksi ja kattavammin syötyä ja kasvillisuuden peittävyys olisi alhaisempi kuin kevyempien maitorotuisten laiduntamilla niityillä, joilla kasvillisuuden oletetaan olevan sekä rakenteellisesti että lajistollisesti vaihtelevampaa.Merenrantaniittyä sisältävien erityistukisopimuskohteiden kokonaispinta-ala oli Pohjois-Pohjanmaalla vuoden 2008 lopussa 2874 ha, josta noin 2460 ha (86 %) on luokiteltu merenrantaniityksi. Noin 90 % kohteiden kokonaisalasta hoidetaan laiduntaen, pääosin nautakarjan avulla. Nautakarjalaidunten kokonaisalasta (2212 ha) 80% on puhtaasti lihakarjalaitumia ja 14.5 % maitorotuisilla laidunnettavia.Kesällä 2009 tehtiin kasvillisuusselvitykset noin puolella (8) tutkittavien rantalaidunten määrästä ja vuonna 2010 tutkimukset jatkuvat uusilla kohteilla. Kesän 2009 tulosten perusteella kasvillisuus näyttäisi lihakarjalaitumilla olevan oletusten mukaisesti jonkin verran avoimempaa ja kattavammin syötyä kuin maitorotuisten nautojen laiduntamilla rantaniityillä. Tarkastelluissa muuttujissa esiintyi kuitenkin runsaasti vaihtelua myös vertailtavien ryhmien sisällä. Tutkimuksen lopulliset tulokset valmistuvat vuonna 2011.
Korkea satoindeksi ominaista satoisalle tattarilajikkeelle
Authors: Keskitalo Marjo , Ketoja Elise , Pihlava Juha-Matti , Kontturi Markku
Published: April 2019

MTT:n Terveyttä tattarista -hankkeen yhtenä tavoitteena oli etsiä uusia, Suomeen paremminsoveltuvia lajikkeita. Suurempien satotoiveiden lisäksi tavoitteena oli selvittää, kuinka paljon lajikkeetsisältävät liukoisia sokereita ja niihin kuuluvia fagopyritoleja sekä D-chiro-inositolia. Tattarilletyypillisten sokereiden on todettu vaikuttavan ihmisten sokeriaineenvaihduntaan, ja siksi niillesaattaisi löytyä nykyistä laajempaa käyttöä diabeetikkojen ja ylipainoisten ruokavaliossa.Jokioisissa tutkittiin kahtena vuotena (2003 ja 2007) 21 Puolasta, Suomesta, Tšekistä ja Valko-Venäjältä saadun lajikkeen sadontuottoa ja laatua. Koevuodet erosivat selvästi, sillä vuonna 2003keskimääräiset hehtaarisadot vaihtelivat 636 - 1319 kg:n ja vuonna 2007 612 - 2233 kg:n välillälajikkeesta riippuen. Ensimmäisenä vuonna valkovenäläiset 'Karmen' (1319 kg/ha) ja 'Anita' (1251kg/ha) tuottivat suuremman sadon verranteena olleeseen 'Ilkkaan' (1106 kg/ha) nähden. Toisenavuonna 'Anitan' (2233 kg/ha) ja 'Karmenin' (2054 kg/ha) lisäksi myös puolalaiset 'Luba' (2036 kg/ha),'Kora' (2016 kg/ha), 'Panda' (1997 kg/ha) sekä valkovenäläiset 'Vlada' (1984 kg/ha) ja 'Zadanne' (1875kg/ha) tuottivat verrannetta enemmän. Pähkyläsadon osuutta kuvaavat satoindeksit vaihtelivat 0.14 -0.28 välillä lajikkeesta riippuen. Sadoltaan parhaat lajikkeet sijoittuivat myös satoindeksivertailussaparhaimmistoon. Pisimmillä lajikkeilla satoindeksit jäivät muita pienemmiksi. Lajikkeesta riippuenliukoisten sokereiden (ilman sakkaroosia) keskimääräiset pitoisuudet olivat 510 - 720 mg/100g, jostafagopyritolit muodostivat suurimman yksittäisen ryhmän (346 - 617 mg/100g). Fagopyritoleistafagopyritoli B1:tä oli eniten (noin 70 %). Vapaana ja fagopyritoleissa sitoutuneena olevaa D-chiroinositoliamääritettiin 192 - 324 mg/100g. Suurimmat fagopyritolipitoisuudet löytyivät sadoltaanheikompien lajikkeiden joukosta.Muiden maiden kasvuoloihin jalostettuja tattarilajikkeita voidaan tutkimuksen mukaan viljelläonnistuneesti myös Suomessa. Kahtena koevuotena kokeissa olleiden lajikkeiden joukosta erottuinykyisin Suomessa viljeltäviä paikalliskantoja satoisampia jalosteita. Erityisesti 'Karmen' ja 'Anita'ovat varteenotettavia lajikkeita, koska ne tuottivat merkitsevästi suurempia satoja molempinakoevuosina. Valkovenäläisten jalosteiden lisäksi myös tutkimuksen puolalaiset lajikkeet olivat toisenakoevuotena hyviä. Suuren hehtaarisadon tuottaville lajikkeille oli ominaista, että ne löytyivät yleensämatalien ja keskipitkien joukosta, joiden satoindeksi oli myös suurin. Ravitsemuksellisestimielenkiintoisia liukoisia sokereita kuten fagopyritoleja ja D-chiro-inositolia voidaan Suomessatuottaa vertailukelpoisesti ulkomaisiin tuloksiin verrattuna. Koska hitaasti imeytyviä tattarisokereitasaattaa olla vähemmän runsassatoisissa lajikkeissa, on tämä huomioitava lajikevalintoja tehtäessä.
Viljellyn lakan hinta on vielä korkea
Authors: Hoppula Kalle , Pirinen Heli , Kajalo Markku
Published: April 2019

Lakka (Rubus chamaemorus L.) on yksi Suomen arvokkaimpia luonnonmarjoja. Lakan kesyttäminenviljelykasviksi turvaa marjan saatavuutta, koska luonnossa satovaihtelua aiheuttavia riskitekijöitä pystytäänviljelyssä paremmin hallitsemaan. Kainuussa toimineiden kehittämishankkeiden yhteistyönäselvitettiin talvella 2006–2007, mistä viljellyn lakan hinta muodostuu.Lakan viljelyyn liittyvä biologinen ja viljelytekninen taustatieto kerättiin kainuulaisista erikoismarjojenviljelyn kehittämishankkeista saaduista kokemuksista, MTT Sotkamossa tehdyistä viljelykokeistasekä Norjassa Bioforsk Holt –maataloustutkimusasemalla 1970-luvulta alkaen saaduista tutkimustuloksista.Viljellyn lakan tuotantokustannukset ovat suuret, valmiiksi poimittuna 15,10 eur/kg ja itsepoimintaanmyytynäkin 7,13 eur/kg. Luonnosta poimitun lakan poimijahinta on normaaleina satovuosinavaihdellut välillä 4–10 eur/kg ja ainoastaan katovuosina ollut tätä korkeampi. Lisäksi jokamiehenoikeuksin poimittujen marjojen myynnistä saatava tulo on verovapaata.Nykytilanteessa viljellyn lakan mahdollisia markkinointi- ja myyntikanavia voisivat olla viljelynyhdistäminen maatila- tai luontomatkailuun tai marjojen myyminen erikoistuotteena ulkomaanmarkkinoille.Toisaalta tuotantokustannuksia pitäisi saada alaspäin jalostamalla satoisampia ja suurimarjaisempialajikkeita ja kehittämällä edelleen viljelytekniikkaa.
Mesimarja – aromiltaan ainutlaatuinen
Authors: Korpelainen Ville , Mannila Mari
Published: April 2019

Mesimarja (Rubus arcticus L.) on aromiltaan ainutlaatuinen marja, pitihän jo Linnaeus sitä Euroopanhedelmistä maukkaimpana. 90-luvun alussa mesimarjaa viljeltiin Suomessa useiden kymmenienhehtaarien alalla, mutta runsaina ilmenneet lehtihomeongelmat vähensivät viljelyä merkittävästi 90-luvun lopulla. Nykyään marjasta on markkinoilla puutetta ja siitä maksettava hinta on korkea.Tämä mesimarjan lajikekoe tehtiin MTT Sotkamossa osana Erikoismarjat markkinoille –hanketta vuosina 2006-2007. Kokeessa vertailtiin kaikkia kaupallisesti saatavilla oleviamesimarjalajikkeita. Kokeella haluttiin selvittää mesimarjalajikkeiden soveltuvuus marjantuotantoonKainuun olosuhteissa. Lisäksi kokeessa oli jalomaarainta, jotta sen ominaisuuksia voidaan verratamesimarjaan.Lajikkeista mitattiin kasvua, kukintaa, satoa sekä lehtihomeoireiden ilmenemistä. Lisäksilajikkeiden aromipitoisuuksia verrattiin toisiinsa määrittämällä mesimarjalle ominaisen aromiaineen,2,5-dimetyyli-4-metoksi-3(2H)-furanonin eli mesifuraanin pitoisuus.Mesimarjoista suurin sato saatiin lajikkeelta ’Pima’, jonka laskennallinen kauppakelpoinen satooli 13,3 kg/a. Seuraavaksi satoisin oli ’Susanna’, 11,7 kg/a. ’Elpeen’, ’Muuruskan’ ja ’Mespin’satotasot olivat 1,2; 1,7 ja 2,3 kg/a. Satotulosten perusteella ei kuitenkaan voida antaa suosituksialajikevalintaan, koska ’Elpee’ ja ’Muuruska’ olivat istutettaessa pieniä, yksiversoisia pottitaimiamuiden taimien ollessa vanhempia ja suurempia. ’Mespi’ oli kokeessa pölyttäjänä, eikä sen satotasoole vertailukelpoinen.Marjakoko oli suurin ’Susannalla’ ja ’Elpeellä’, marja painoi keskimäärin noin gramman.’Muuruskan’ marja oli kevyempi. Kappalemääräisestä kokonaissadosta vain 45-55 % olikauppakelpoista, joten satopotentiaali on saatua satoa suurempi. Kokeen parhaiden lajikkeidensatotaso oli mesimarjalle kohtuullinen, vaikka kyseessä oli vasta toisen vuoden kasvusto. Normaalistimesimarjan varsinaiset satovuodet ovat 3. ja 4. vuosi istutuksesta. Käytettäessä suurikokoisia taimiasatoa voidaan saadaan jo istutusta seuraavaana vuonna.Kaikki mesimarjalajikkeet olivat alttiita lehtihomeelle, joten lehtihomeentorjunta jaennaltaehkäisevät viljelytoimenpiteet säilyvät toistaiseksi osana mesimarjan viljelyä. Lehtihomeoireetolivat voimakkaimmat ’Susannalla’, vähiten niitä ilmeni ’Elpeessä’.Mesimarjalajikkeiden mesifuraanipitoisuus oli 2-3 mg/100 g tuoretta marjaa, paitsi ’Mespillä’,jonka mesifuraanipitoisuus oli noin 4,5 mg/100 g. Jalomaarainten ’Sofia’ ja ’Astra’mesifuraanipitoisuus oli samaa luokkaa ’Mespin’ kanssa.Kuten aiemmissa tutkimuksissa, tässäkin kokeessa jalomaarain oli mesimarjaa satoisampi,suurempimarjainen ja mesifuraanipitoisuus oli samaa luokkaa. Voitaisiinko mesimarjan kysyntääkorvata joiltain osin helpommin viljeltävällä jalomaaraimella? Hyvän markkinatilanteen ja korkeanhinnan vuoksi mesimarja on edelleen kiinnostava ja lupaava marja, jonka viljelyä kannattaa kehittää.
Hevosten Nurmirehut –hanke. Hevosten laiduntaminen viljellyillä laitumilla
Authors: Särkijärvi Susanna , Niemeläinen Oiva , Sormunen-Cristian Riitta , Akkanen Hanna-Elisa , Jansson Helena , Saastamoinen Markku
Published: April 2019

Laidun on hevosten pääasiallisin rehu kasvukaudella ja usein yksinomainen rehu kivennäisten lisäksi.Laitumen riittävä ja tasainen tuotto laidunkauden eri aikoina helpottaa hevosten ruokintaa. Tuottava laidunon edullista rehua.Laiduntutkimuksen tärkeimpiä selvitettäviä asioita ovat laitumen sadontuotto ja sen muutoksetkasvukauden kuluessa ja laitumen kestävyys. Hevoset syövät laidunkasvit lyhyemmäksi kuin naudat, jotenlaiduntamisen vaikutus tutkittavien kasvien sadontuottokykyyn ja kestävyyteen on eri eläinlajien välilläerilainen. Laiduntutkimuksilla selvitetään myös kasvilajien ja –seoksien maittavuutta ja laidunkasvienkemiallista koostumusta. Tutkimuksesta saadaan tietoa myös laidunalan mitoituksesta, laidunkaudenpituudesta ja hevosten laiduntutkimuksen tekniikasta. Ypäjällä Maa- ja elintarviketaloudentutkimuskeskuksen (MTT) Hevostalouden yksikössä toteutettavat laidunkokeet ovat osa suurempaaHevosten Nurmirehut –hanketta, joka on MTT:n, Maa- ja metsätalousministeriön (MMM), Helsinginyliopiston ja yritysten rahoittama.Laidunkoealue kylvettiin Ypäjälle elokuussa 2005. Kokeeseen valittiin koejäseniksi kolmepuhdasta kasvilajia (timotei, nurminata ja ruokonata) sekä kolme seosta (timotei-nurminata, timotei-ruokonataja ruokonata-niittynurmikka). Kukin kasvilaji ja -seos kylvettiin kaistoiksi toisiinsa kiinni jajokainen koejäsen satunnaistettiin neljään kerranteeseen. Koko laidunala oli 240 x 240 metriä. Aluelaidunnettiin kolmessa lohkossa siten, että jokaisella lohkolla oli samalla kertaa hevosten laidunnettavana24 erilaista kasvustokaistaa.Koeala kärsi perustumisvaikeuksista. Keväällä 2006 tehtiin täydennyskylvöjä, eikä aluettalaidunnettu lainkaan. Vuoden 2007 kevätkasvu korjattiin säilörehuksi ja laidunkoe aloitettiinsäilörehuniiton jälkikasvusta heinäkuussa. Laidunkokeeseen otettiin 10 suomenhevostammaa. Hevosetlaidunsivat yhdellä lohkolla noin kaksi viikkoa, jonka jälkeen ne siirrettiin seuraavalle lohkolle.Kultakin laidunlohkolta tehtiin laitumen satomittaukset Haldrup –nurmenkorjuukoneella ennen jajälkeen laidunnuksen. Lisäksi laitumen määrää arvioitiin ns. nurmikiekko-mittarilla ja kasvuston korkeuttanurmitikulla. Ennen laidunnusta otetuista niittonäytteistä tehtiin laatumääritys NIRS-menetelmällä sekäanalysoitiin kemiallinen koostumus. Kasvilajikoostumusta selvitettiin botaanisin analyysein. Erikasvilajien ja seosten maittavuutta selvitettiin havainnoimalla hevosten syöntikäyttäytymistä.Sekä laitumen hyväksikäyttöasteen että käyttäytymishavaintojen perusteella maittavimmiksikoejäseniksi osoittautuivat timotei ja ruokonata-niittynurmikkaseos. Nurminata ja sen seos timotein kanssamaistui hevosille heikosti, myöskään ruokonata yksinään ei ollut kovin suosittua. Nurmikasviensatoisuuden ja kestävyyden arviointiin tarvitaan lisää tuloksia. Koe jatkuu kesällä 2008.
Hevosten Nurmirehut –hanke. Nurmikasvilajin ja korjuuajan vaikutus sulavuuteen hevosilla
Authors: Särkijärvi Susanna , Sormunen-Cristian Riitta , Heikkilä Terttu , Komppa Jenni , Rinne Marketta , Saastamoinen Markku , Jauhiainen Lauri
Published: April 2019

Tutkimuksessa käytettiin viikon välein korjattuja säilörehuja, joiden sulavuus määritettiin sonnankokonaiskeruumenetelmällä hevosilla ja pässeillä. Hevosilla sulavuus määritettiin myös merkkiaineilla,joita olivat sulamaton kuitu (iNDF) ja kromioksidi (Cr2O3). Lisäksi rehujen orgaanisen aineen sulavuusmääritettiin in vitro -sellulaasimenetelmällä laboratoriossa. Tarkoituksena oli verrata eri menetelmiensopivuutta hevosten nurmirehujen sulavuuden määritykseen sekä selvittää, millä tarkkuudella hevosilletarkoitettujen rehujen sulavuus voidaan määrittää pässeillä. Kasvilajivertailussa olevista rehuista saatiintarpeellista tietoa myös nautakarjan ruokintaan.Hevosten nurmirehut –hankkeessa tutkittiin kuuden eri säilörehun sulavuutta. Koerehut tehtiinpuhtaan ruokonadan ja timotei-nurminataseoksen ensimmäisestä sadosta alkukesällä 2006 Jokioisilla.Rehut korjattiin molemmista kasvilajeista kolmessa eri kehitysvaiheessa. Koerehujen niittopäivät olivat19.6., 26.6. ja 3.7. Rehut säilöttiin pyöröpaaleihin. Säilöntäaineena oli AIV 2 Plus. Rehujen sulavuusmääritettiin keväällä 2007 Maa- ja elintarviketalouden tutkimuskeskuksen (MTT) Hevostaloudentutkimusyksikössä Ypäjällä. Koemallina oli 6 x 4 epätäydellisen latinalaisen neliön koe kuudellatammalla. Säilörehuja annettiin ylläpitotarpeen mukaisesti 60 g KA/kgW0.75. Määrä vastasi rehun kuiva-ainepitoisuudestaja hevosen koosta riippuen 12 - 22 kiloa tuoretta rehua eläintä kohden päivässä.Ruokonatasäilörehun keskimääräiset kuiva-ainepitoisuudet olivat 357 – 498 g/kg ja vastaavasti timotei-nurminatasäilörehun421 – 550 g/kg. Rehujen käymislaatu oli hyvä. Ruokonatasäilörehussaraakavalkuaispitoisuudet olivat matalammat ja kuitupitoisuudet (raakakuitu ja NDF) korkeammat kuinsamalla kasvuasteella korjatussa timotei-nurminatasäilörehussa. Myös ruokonadan D-arvot olivat timotei-nurminadanD-arvoja pienemmät.Lukuunottamatta ruokonadan vanhimman kasvuasteen korsiintuneita osia, säilörehut maittoivathevosille hyvin. Vaikka ruokinta keruukaudella oli ylläpitotasolla, osa hevosista jätti rehua. Timotei-nurminatasäilörehutolivat paremmin sulavia kuin vastaavalla kasvuasteella korjatut ruokonatasäilörehut.Ruokonadan orgaanisen aineen sulavuus nuoremmasta kasvuasteesta vanhimpaan oli 612, 518 ja 467 g/kgKA ja timotei-nurminadan vastaavasti 672, 566 ja 516 g/kg KA. Rehulajien väliset erot raakavalkuaisensulavuudessa olivat pieniä juhannuksen jälkeen ja heinäkuun alussa korjatuissa rehuissa. Timoteinurminadankuitu suli noin 20 % paremmin kuin ruokonatasäilörehun kuitu. In vitro -sellulaasimenetelmäyliarvioi orgaanisen aineen sulavuuden ruokonadan osalta 31 %:lla ja timotei-nurminadan osalta 23 %:lla.In vitro -menetelmä yliarvioi sulavuutta enemmän vanhemmilla kasvuasteilla. Myös pässeillä määritettysulavuus oli selvästi korkeampi kuin hevosilla määritetty.
Timotein (Phleum pratense L.) eri versotyyppien vaikutus sadon määrän ja sulavuuden kehitykseen
Authors: Pakarinen Kirsi , Virkajärvi Perttu , Seppänen Mervi , Rinne Marketta
Published: April 2019

Timotein (Phleum pratense L.) pää- ja jälkisadosta voidaan erottaa kolme erilaista versotyyppiä (vegetatiivinen, vegetatiivinen elongoituva ja generatiivinen), mutta niiden yksilöllisestä sulavuudesta tai osuudesta nurmikasvustossa tiedetään varsin vähän. Näiden eri versotyyppien esiintymistä ja rehuarvoa säilörehunurmen pää- ja jälkisadon kehityksen eri vaiheissa tutkittiin vuosina 2006 – 2007 Maa- ja elintarviketalouden tutkimuskeskuksen Maaningan tutkimusasemalla suoritetussa kokeessa. Koe suoritettiin kolmena kerranteena Tammisto II-lajikkeella.Pääsadon niitot suoritettiin kolmella eri kehitysasteella (varhainen, keskimääräinen ja myöhäinen säilörehun tekoajankohta) viikon välein ja jälkisadon niitot 4, 6 ja 8 viikkoa keskimääräisen pääsadon korjuun jälkeen. Ennen jokaista niittokertaa koeruutujen kasvustosta otettiin näytekehikolla osanäytteet, jotka eroteltiin silmämääräisesti korren solmujen ja kukintojen olemassaolon perusteella vegetatiiviseen, vegetatiiviseen elongoituvaan ja generatiiviseen versotyyppiin sekä irralliseen elävään ja irralliseen kuolleeseen materiaaliin sekä muihin lajeihin. Kustakin versotyypistä eroteltiin edelleen elävä lehtilapa, lehtitupen sisältävä korsi, kukinto ja versoon kiinnittynyt kuollut solukko omiksi fraktioikseen. Jokaisesta saadusta timoteifraktiosta määritettiin kuiva-ainemassa ja rehuarvot. Kunkin versotyypin kuiva-ainemassa ja rehuarvo laskettiin siihen kuuluvien fraktioiden tulosten perusteella.Aikaisemmin tunnettujen vegetatiivisen ja generatiivisen versotyypin lisäksi timoteikasvustosta voitiin erottaa vegetatiivinen elongoituva versotyyppi, joka tuottaa aitokortta, mutta ei lainkaan kukintoa. Sen osuus kasvustosta oli merkittävä erityisesti jälkisadossa kasvuston myöhäisemmillä kehitysasteilla, jolloin jälkisadon säilörehua tavallisesti tehdään.Koko kasvuston lehtien massaosuus (elävän lehtisolukon osuus kokonaiskuiva-aineesta) selitti hyvin muutoksia pääsadon D-arvossa, mutta ei jälkisadossa. Vegetatiivisten versojen D-arvo pysyi hyvänä pää- ja jälkisadossa. Tämä johtui mahdollisesti niiden korkeasta lehtien massaosuudesta, vaikka lehtien massaosuuden muutosten ei kuitenkaan havaittu korreloivan niiden D-arvon muutoksen kanssa. Vegetatiivisten elongoituvien versojen lehtien massaosuus oli sekä pää- että jälkisadossa korkeampi kuin generatiivisten versojen. Vegetatiivisen elongoituvan ja generatiivisen versotyypin lehtien massaosuuden muutoksen ja D-arvon muutoksen välillä havaittiin positiivinen korrelaatio pääsadossa.Vegetatiivisten elongoituvien versojen ja generatiivisten versojen D-arvo näytti olevan pääsadossa samalla tasolla, mutta jälkisadossa vegetatiivinen elongoituva versotyyppi oli selvästi generatiivista sulavampi. Jälkisadon vegetatiivisen elongoituvan versotyypin parempi sulavuus voi selittyä sen aitokorren korkeammalla sulavuudella, sillä näiden versotyyppien elävän lehden tai versoihin kiinnittyneen kuolleen solukon sulavuuksissa ei havaittu merkittäviä eroja.
Nurmen kasvumallin kehitys kainuulaisella aineistolla
Authors: Sihto Ulla , Rinne Marketta
Published: April 2019

Korjuun ajoittaminen on yksi tärkeimpiä karjatilan rehuntuotantoon vaikuttavia päätöksiä, koskatarpeettoman aikainen korjuu pienentää sadon määrää ja korjuun myöhentäminen vähentää lehmienmaidontuotantoa ja/tai vaatii suuremman väkirehutäydennyksen. Artturi Korjuuaikatiedotuksen ennustamatD-arvot eivät ole Kainuussa aina vastanneet nurminäytteiden analyysien tuloksia. MTTSotkamoon perustettiin satokausiksi 2006-2007 kehittämishankkeet ”Nurmen korjuuajan määrittäminenKainuun olosuhteissa” ja ”Nurmen korjuuaika Kainuussa”.Nurminäytteitä kerättiin vuonna 2006 120 kpl ja vuonna 2007 160 kpl. Ensimmäisen vuodennurmilohkot valittiin kuuden kunnan alueelta siten, että pääsääntöisesti jokaisesta kunnasta valittiinyksi turve- ja yksi kivennäismaalohko. Toisen vuoden nurmilohiksi valittiin vain kivennäismaitaseitsemästä kunnasta kahdeksalta tilalta kaksi nurmilohkoa kultakin tilalta mahdollisimman suurellakorkeuserolla. Lohkoilta kerättiin näytteitä kesän ensimmäisessä ja toisessa sadossa n. 5 kpl/satoviikon välein kasvuston kehityksen selvittämiseksi.Nurmikasvustojen D-arvo laski alkukesällä 0.45 ja loppukesällä 0.19 %-yksikköä päivässä.Lämpösumman yhteys D-arvoon oli selkeä erityisesti 1. sadossa. D-arvon vaihtelu oli 2. sadossavähäisempää kuin 1. sadossa. Vuoden 2006 tulosten regressioanalyysin mukaan kylmillä turvemaillaD-arvo oli 1. sadossa 0.98 %-yksikköä korkeampi ja 2. sadossa 0.73 %-yksikköä matalampikuin lämpimillä mailla. Vuonna 2007 D-arvot olivat 1. sadossa korkeilla lohkoilla keskimäärin 0.7%-yksikköä ja 2. sadossa 0.5 %-yksikköä korkeampia kuin matalilla lohkoilla.D-arvon ennustamisessa kannattaisi ottaa yhä enemmän huomioon tilakohtaiset tekijät kutenmaalajit, korkeuserot, kasvilajit, lannoitus, korjuupäivä sekä sademäärä. Tulosten analysointi ja käsittelyjatkuvat, ja aineistoa hyödynnetään Artturi Korjuuaikatiedotuksen D-arvoennustemallienpäivityksessä keväällä 2008.