bluuebunny/crossref_metadata_2025 huggingface dataset:
Ateizmo istorijos tyrimo sunkumai
Authors: Prokošlna J.
Published: January 2019

Straipsnyje aptariamos ateizmo istorijos metodologinės problemos. Teigiama, kad filosofijos istorijos tyrimo metodologiniai principai tinka ir ateistinės minties, kaip filosofijos sudėtinės dalies, istorijos tyrimui. Tačiau nagrinėjant atskiros tautos ateizmo istoriją, reikia iš dalies sukonkretinti ir metodologinius principus, nes kiekviena tauta turi savitas istorines aplinkybes, kuriomis vystėsi ateistinė mintis, savitą ir ateizmą, kaip tam tikrų filosofinių žinių sritį. Nagrinėjant ateizmo istoriją, būtina atsižvelgti į daugybę veiksnių: socialines ir ekonomines sąlygas, konkrečią istorinę aplinką, mokslo žinių lygį, psichines bei etnografines tautos ypatybes ir t. t. Be to, ateizmas, būdamas filosofijos sudėtine dalimi, yra glaudžiai susijęs su idealizmo bei jo primityvios formos – religijos – ir materializmo idėjine kova, kurią visuomet reikia turėti omenyje tiriant ateizmo ir laisvamanybės istoriją. Reikia parodyti, kokiomis formomis pasireiškia ateizmas atskirų žmonių, sluoksnių bei klasių elgesyje, ir teoriškai įprasminti šių formų ateistinį turinį. Skiriamos religinio abejingumo formos: dalyvavimas revoliucinėje ir nacionalinio išsivadavimo kovoje, atsisakymas dvasininkų laipsnių, žema moralė ir kt.
Tomizmas XVII a. Ukrainos ir Lietuvos mokyklose
Authors: Zachara I.
Published: January 2019

Straipsnyje analizuojamas tomizmas XVII a. Ukrainos ir Lietuvos mokyklose. Teigiama, kad visais laikais būta Tomo Akviniečio mokslo opozicijos, viena jo formų buvo lotyniškasis averoizmas. Ši savotiška dviejų Aristotelio traktuočių kova, materializmo ir idealizmo kova, atsispindėjo ir Lietuvos bei Ukrainos mokyklose. Lenkijos mokyklose, glaudžiai susijusiose su Lietuvos ir Ukrainos mokyklomis, antitomistinės srovės atsirado anksti. Krokuvos akademijoje vyravo dvi filosofinės srovės: „via antiqua“, kuriai atstovavo tomistai ir škotistai, ir „via modernorum“, naujovių to meto filosofijoje reiškėja. Viena iš tomizmo opozicijos apraiškų yra S. Javorskio formos problemos traktuotė. Jei Tomas Akvinietis ir jo sekėjai pabrėžė formos pirmumą materijos atžvilgiu, tai S. Javorskis teigė šių kategorijų lygiateisiškumą, kartais uteikdamas materijai net pirmenybę. S. Javorskio psichologinėse pažiūrose taip pat esama teiginių, prieštaraujančių tomistams. Jis tvirtina, kad sielos potencijos – vegetatyvinė, jutiminė, protinė ir geidžiančioji – nesiskiria nuo pačios sielos. Spręsdamas klausimą apie universalijas, S. Javorskis taip pat užima antitomistinę poziciją ir pasireiškia kaip nuosaikusis nominalistas.
J. H. Abichtas - Vilniaus universiteto profesorius
Authors: Tunaitis S.
Published: January 2019

Straipsnyje aptariami Vilniaus universiteto profesoriaus, vokiečių filosofo J. H. Abichto gyvenimo ir kūrybos svarbiausi bruožai. Pradėjęs nuo etikos, jis palaipsniui palietė beveik visas to meto filosofijai, ypač l. Kanto mokyklai, būdingas problemas. Jis skirsto savo filosofiją į dvi dalis – spekuliatyvinę ir praktinę – pagal dvejopą žinių pobūdį. Spekuliatyvinių žinių sfera yra tiriami objektai, o praktinių žinių – veiksmais sukuriami objektai. Tyrimo objektus teikia žmogaus sugebėjimai: vaizdiniai, jausmai, valia. Pagal tai spekuliatyvinė filosofija skirstoma į teorinę, jausmų ir valios filosofiją. J. H. Abichto praktinė filosofija apima tiesos meną (logiką), kalbos meną (nurodymus, kaip išreikšti žinias), atvaizdavimo meną (estetiką) ir gyvenimo meną (teisę, etiką, auklėjimą). Logika, kalbos menas, estetika yra paruošiamosios pakopos gyvenimo menui: etikai, teisei, auklėjimui. Etika ir teisės filosofija yra glaudžiai susijusios. Tarp etikos ir teisės J. H. Abichtas nustatė subordinacijos santykį, teisę pajungdamas etikai. Žmogaus prigimtis yra nekintama ir viena, todėl tarp teisės ir etikos negali būti prieštaravimo. Jos liečia tuos pačius dalykus, tik skirtingu požiūriu: teisė leidžia, o etika įsako.
Mokslinio pažinimo ir tikėjimo santykis A. Jakšto-Dambrausko filosofinėse pažiūrose
Authors: Leskauskaltė B.
Published: January 2019

Straipsnyje analizuojamas mokslinio pažinimo ir tikėjimo santykis A. Jakšto-Dambrausko filosofinėse pažiūrose. Jis plačiai domėjosi ir rašė kosmogonijos, materijos, evoliucijos, antropologijos ir meno klausimais. Esminis A. Jakšto-Dambrausko filosofinių pažiūrų principas – suderinti krikščionybę ir pozityviuosius mokslus. Mokslas ir religija nėra priešingos žinojimo rūšys, reikalinga darni jų sintezė. A. Jakštas-Dambrauskas, spręsdamas mokslinio pažinimo ir tikėjimo santykį iš klasinių buržuazijos pozicijų, mokslą ir religiją laiko savarankiškomis pažinimo sritimis, lygiagrečiomis pažinimo vertybėmis. Jis pripažįsta mokslui tik tiek savarankiškumo, kiek jis liečia empirinį stebėjimą, patyrimą, faktų, eksperimentų analizę, kol jis negriauna pagrindinių religijos dogmų. Matematiką jis laiko pačia patikimiausia sąjungininke, derinant religinį tikėjimą ir mokslinį pažinimą bei aiškinant teologines dogmas. Už A. Jakšto-Dambrausko tariamo intelektualizmo, racionalizmo bei logiškumo slypi paviršutiniškos analogijos, sofizmai ir kiti ydingi metodologiniai principai, kurių pagalba jis stengiasi priversti mokslą tarnauti religijai.
Gamtamokslinis materializmas buržuazinėje Lietuvoje
Authors: Zaksas Irmija
Published: January 2019

Straipsnyje analizuojamos kai kurios pagrindinės problemos, kurias sprendė gamtamokslinis materializmas buržuazinėje Lietuvoje. Smulkiau nagrinėjamos žymiausio jo atstovo J. Kairiūkščio filosofinės pažiūros. Aiškindamas filosofijos ir gamtos mokslų sąjungos reikšmę, jis nurodo, jog filosofijos uždavinys yra apibendrinti atskirų gamtos mokslų rezultatus. Nagrinėdamas materijos problemą, jis gina materialistinį teiginį, kad mokslas, fizika, matematika yra tikrovės atspindys, o ne laisvas proto kūrinys. J. Kairiūkštis kritikavo vitalistus, kurie pripažino antgamtinių jėgų buvimą gyvojoje gamtoje ir skelbė agnosticizmą. Gamtamokslinio materializmo atstovai buržuazinėje Lietuvoje parodė gyvosios ir negyvosios gamtos ryšį, skelbė, jog gyvybė atsirado iš negyvosios gamtos ir yra materiali. Spręsdami žmogaus kilmės problemą, jie įrodė žmogaus kilmę iš gyvūnų. Šį įrodymą jie grindė lyginamosios anatomijos, biochemijos, lyginamosios embriologijos ir kitų gamtos mokslų duomenimis, kritikavo Biblijos pasakojimus apie dieviškąjį žmogaus sutvėrimą. J. Kairiūkštis atskleidė neigiamą religijos poveikį moralei ir kartu parodė, jog mokslas, kultūra sušvelnino žmonių. papročius, pakėlė atskiro asmens vertę.
L. Karsavino antropologija
Authors: Semionkinas N.
Published: January 2019

Straipsnyje pristatoma L. Karsavino antropologija bei supažindinama su jo visuotinybės filosofija apskritai. Šios filosofijos išeities principas yra visuotinybė. Gamtos pasaulis (daiktai, augalai, gyvūnai) ir socialinis pasaulis, žmonija bei visa materiali būtis, remiantis šios filosofijos pozicijomis, sujungti į tam tikrą universalią visumą, kurios centre yra Dievas. L. Karsavinas pripažįsta vieną pagrindinių krikščioniškų idėjų – pasaulio tvėrimą iš nieko, bet siekia įveikti būdingą krikščionybei Dievo ir pasaulio, dieviškosios ir sutvertosios būties ontinį dualizmą. Pasaulis yra laisvo kūrybinio dieviškojo akto rezultatas. Šis aktas yra laisvas ir savarankiškas savęs (Dievo) apribojimas. Materialus pasaulis (arba tvarinys, sutverta asmenybė) yra kažkur tarp absoliuto ir nieko. Tvarinys yra pusiau būtis, pusiau nebūtis. Aukščiausias istorijos subjektas – žmonija yra realybė ne kaip abstrakcija, o tik kaip visuotinybė savo individualizacijų žemesnių sferų subjektuose. Daroma išvada, kad L. Karsavinas yra platonikas, objektyvaus idealizmo atstovas. Jo filosofinė sistema priskirtina vienai šiuolaikinio panteizmo atšakai – panenteizmui.
Individualybė ir jos pažinimas
Authors: Lazauskas Justinas
Published: January 2019

Autorius teigia, kad asmenybė yra ir socialinė, ir individuali. Individualumą didele dalimi nulemia individo biologinis ir psichologinis savitumas, tačiau lemiamą įtaką asmenybės formavimuisi daro individo veiklos visapusiškumas, taipogi visuomeninis aktyvumas. Individualybė yra kiekvienos asmenybės savybių, gebėjimų ir patirties ypatinga visuma, išreiškianti asmens socialinio brandumo lygį. Individualybė galima tik laisvės sąlygomis, t. y. tiek, kiek ji aktyviai ir sąmoningai gina savo teises, valdo priklausomybę, įveikia esamą būtinumą. Kita vertus, ji yra ir tam tikra laisvės sąlyga, kurios poveikis priklauso nuo to, kiek ji išreiškia tikruosius, esminius konkrečios bendrijos (kolektyvo, klasės, nacijos) interesus, kiek ir kaip ji šiomis jėgomis remiasi. Autorius kritiškai apžvelgia šiuolaikinių buržuazinių filosofų teiginius apie individualybės pažinumą ir daro išvadą, jog šio pažinimo galimybė pirmiausia glūdi bendrybės, ypatingybės ir atskirybės dialektinėje vienybėje.
Pažinimas kaip laisva veikla (I)
Authors: Lozuraitis Albinas
Published: January 2019

Straipsnis yra pirmoji dalis tyrimo, skirto pažinimo veiklos ir jos santykio su vertybėmis analizei. Teigiama, kad pažinimas yra priklausomas nuo savo objekto, priežasties ir padarinio būtino ryšio. Kita vertus, pažinimas yra laisva subjekto veikla, todėl greta objektyvaus turinio jame esama ir vertinamojo aspekto. Šios pažinimo sudėtinės dalies ignoravimas buvo ikimarksistinės gnoseologijos vidinių prieštaravimų pagrindinė priežastis. Straipsnyje nagrinėjamos mechanistinio materializmo ir klasikinės vokiečių filosofijos pagrindinės gnoseologijos metodologinės nuostatos. Teigiama, kad mechanistinis determinizmas, laikydamas dvasią tiesioginiu gamtos produktu, sutapatina subjektą ir objektą. Fichte ir Hegelis, aiškindami pažinimo prigimtį, remiasi subjekto ir objekto tapatumo prielaida: mąstymas turi reikalą vien su savimi, tai ir yra jo laisvė. Straipsnyje analizuojamos pažinimo problemos mokslinio sprendimo marksistinėje filosofijoje prielaidų formavimasis.
Determinizmas, tikimybė ir mokslo teorijos
Authors: Nekrašas Evaldas
Published: January 2019

Straipsnyje parodoma, kad labiausiai paplitusi determinizmo, kaip priežastingumo ir dėsningumo koncepcijos, samprata yra nepakankamai apibrėžta. Autorius siekia patikslinti determinizmo apibrėžimą: teorija yra deterministinė tada ir tik tada, kai egzistuoja tokia kintamųjų klasė, kad, pateikus kintamųjų iš tos klasės reikšmes bet kokiu pradiniu periodu, ji visareikšmiškai logiškai determinuoja tų kintamųjų reikšmes bet kokiu kitu periodu. Nagrinėjamas ontologinis determinizmas. Teigiama, kad dalies ontologinių klausimų neįmanoma tiksliai suformuluoti, ignoruojant žmogiškojo pažinimo pobūdį. Sistemos konstravimas yra tolygus tam tikro tikrovės fragmento artikuliacijai (struktūros išskyrimui). Integralinio determinizmo teorija, teigianti, kad kiekviena Visatos būsena yra ankstesnės būsenos determinuota ir savo ruožtu determinuoja sekančią, faktiškai presuponuoja pasaulio aprašymo vieningą kalbą ir laiko substancialumą.
Grožis ir moralė tautosakoje
Authors: Mačianskas Feliksas
Published: January 2019

Straipsnyje nagrinėjamos klasinio liaudies požiūrio į grožį ir moralę apraiškos folklore, atskleidžiami jas nulėmę visuomeninio gyvenimo veiksniai, jų prigimtis ir formavimasis. Lietuvių tautosaka rodo, kad darbo žmonės, suprasdami moralinių normų bei principų priklausomumą nuo ekonominio gyvenimo, visuomeninių santykių, suvokė ir anstatinį jų pobūdį, įžvelgė klasinius prieštaravimus. Moralinės gėrio ir blogio sąvokos betarpiškai siejamos su materialiniais, ekonominiais visuomeninio gyvenimo santykiais. Teigiamam liaudies tautosakos herojui visuomet priešpriešinamas suktas ir apgaulingas išnaudotojų klasės tipas. Darbštumo išaukštinimas yra ryškiausia liaudies klasinio požiūrio apraiška. Socialinės nelygybės bei išnaudojimo priežasčių gilesnis pažinimas, moralės klasinio pobūdžio supratimas ir įsisąmoninimas sudarė prielaidas, padėjusias vystytis ir aštrėti liaudies socialinio kritiškumo pažiūroms, formuotis darbo žmonių sąmonėje idėjoms apie būtinumą pašalinti socialinio skurdo ir moralinio pažeminimo priežastis.
Judėjimo supratimas
Authors: Barzdaltis Juozas
Published: January 2019

Straipsnyje nagrinėjama judėjimo samprata XIX a. pabaigos – XX a. pradžios Lietuvos materialistų darbuose. Spręsdami materijos problemą šio laikotarpio Lietuvos materialistai ir ateistai ją siejo su judėjimo sąvoka. Jie materiją traktavo ne kaip pasyvią ir negyvą, bet kaip aktyvią, veiklią ir amžinai kintančią, kartu pabrėždami, kad judėjimas yra neatskiriama, visuotinė ir amžina materijos savybė. Nagrinėjo konkrečių judėjimo formų įvairumą, jų perėjimą iš vienos į kitą. Išskyrė mechaninio, fizinio, cheminio, biologinio judėjimo formas. Neigė, kad grynoji mintis yra įmanoma be materijos – minties judėjimas, mąstymas, neįmanomas be smegenų. Tokiu požiūriu jie paneigė sielos buvimą, bekūnį dvasios mąstymą. Nors Lietuvos materialistai atmetė hipotezę apie paslaptingą išorinį „pirmąjį postūmį“ kaip judėjimo šaltinį, tačiau, straipsnio autoriaus teigimu. jie dar nesugebėjo atskleisti tikrojo judėjimo šaltinio ir priežasties, nesugebėjo įveikti mechanistinio materializmo trūkumų.
K. Jaspersas ir egzistencializmo socialinės bei teorinės prielaidos
Authors: Repšys Jonas
Published: January 2019

Straipsnyje atskleidžiamas K. Jasperso kelias į filosofiją, supažindinama su esminiais jo biografijos bruožais. K. Jaspersas iš pradžių studijavo teisę, paskui mediciną, vėliau specializavosi psichiatrijoje. Jo posūkis į filosofiją susijęs su E. Husserlio fenomenologinio metodo, W. Dithey‘aus aprašomosios psichologijos, M. Weberio sociologijos ir ypač S. Kierkegaardo religinės filosofijos idėjų poveikiu. Remiantis kapitalizmo raidos monopolistinės stadijos, technologinės pažangos ir jos socialinių padarinių analize, atskleidžiamos egzistencializmo filosofijos formavimosi socialinės ir teorinės prielaidos. Aptariama ribinių situacijų samprata. Autorius K. Jasperso filosofijos pagrindinius bruožus analizuoja pozityvistinio scientizmo ir iracionalizmo konfrontacijos kontekste. Visą tradicinę filosofijos problematiką egzistencializmas patalpina iracionalistinės aprašomosios filosofinės antropologijos kontekste, neigia mokslinį tikrovės pažinimą ir propaguoja kraštutinį individualizmą ir mistiką.
Lenkų religijotyrininko A. Novickio darbai
Authors: Trinkūnas Jonas
Published: January 2019

Publikacijoje pristatomi lenkų ateizmo propaguotojo A. Novickio dvi knygos. Knygoje „Paskaitos apie religijos kritiką“ išdėstoma ateizmo istorija Europoje iki XIX a. su trumpa marksistinio ateizmo atsiradimo apžvalga. Knygos autorius ateizmą laiko pozityvia pasaulėžiūra ir mokslu, vietoj termino „ateizmo istorija“ vartoja terminą „religijos kritikos istorija“. Antroje knygoje „Paskaitos apie religijos kritiką Lenkijoje“ apžvelgiama lenkų ateizmo istorija.
Katalikybės ir nacijos santykio analizė
Authors: Genzelis Bronislovas
Published: January 2019

Apžvelgiama J. Minkevičiaus daktaro disertacija „Katalikybė ir nacija“ bei jos gynimo procedūra. Oficialieji oponentai: Ch. Momdžianas, M. Mčedlovas, V. Jevdokimenka. Disertacijoje analizuojami oficialūs Katalikų bažnyčios dokumentai, jos pozicija nacionaliniu klausimu įvairiose šalyse, apžvelgiamos šia tema esamos tarybinėje bei užsienio istoriografijoje koncepcijos, katalikiškosios ir nacionalinės priklausomybės suvokimo atspindžių sąmonėje sąveika. Visapusiškai analizuojama krikščioniškojo humanizmo koncepcija, jos metodologinis pagrindimas, parodomas jos ir marksistinės žmogaus koncepcijos principinis skirtumas.
Naujas požiūris į pirmykštę pasaulėžiūrą
Authors: Trinkūnas Jonas
Published: January 2019

1971 m. balandžio 20 d. Vilniaus universitete Bronislava Vaitkutė-Černienė apgynė filosofijos mokslų kandidato disertaciją „Pirmykštės pasaulėžiūros tyrinėjimo metodologinės problemos (Pirmykščių vaizdinių tyrimas pažinimo istorijos požiūriu)“. Oficialieji oponentai: V. Serbenta ir A. Gaidys. Disertacijoje autorė pirmykštėje pasaulėžiūroje skiria iracionaliąją ir racionaliąją tendencijas, egzistuojančias dialektinėje vienybėje. Polemizuojama su populiariu ateistinėje literatūroje teiginiu, kad religiniai vaizdiniai formuojasi kaip iškreipto pažinimo vaisius.
Mokslinis socialistinės demokratijos įvertinimas
Authors: Vaišvila Alfonsas
Published: January 2019

1971 m. kovo 16 d. Vilniaus universitete Istorijos fakultete Adolfas Gasiūnas apgynė filosofijos mokslų kandidato disertaciją „Socialistinės demokratijos vystymosi ypatybės (metodologinis aspektas)“. Disertacijoje pateikiama įvairių socialistinės demokratijos pusių analizė, argumentuota buržuazinių koncepcijų (dogmatizmo, revizionizmo) kritika, polemizuojama su kai kuriais marksistiniais autoriais, stengiamasi pozityviai spręsti socialistinės demokratijos teoriją ir praktiką liečiančius klausimus.
Hėgelis apie socialinę pažangą
Authors: Luneckas Balys
Published: January 2019

Straipsnyje nagrinėjama socialinės pažangos samprata G. W. Hegelio istorijos filosofijoje. Teigiama, kad G. W. Hegelis socialinę pažangą teisingai laikė objektyviu, dėsningu procesu, kuris vyksta kaip dialektinė būtinų pakopų kaita, kai ankstesniųjų pakopų išsivystymo lygis yra objektyvus pagrindas tikslingai žmonių veiklai sekančioje pakopoje. Pasak G. Hegelio, pažanga, kaip perėjimas nuo vieno tautos dvasios realizacijos etapo prie kito, yra dėsningas dalykas ir negali būti nulemtas subjektyvių ketinimų, tikslų ir veiklos. Tautos dvasia yra socialinį gyvenimą determinuojantis pagrindas, apimantis visas tam tikros visuomenės vystymosi pakopos socialinio gyvenimo sritis. Visuomeninės pažangos kriterijų ir vystymosi varomąsias jėgas sąlygoja socialinio gyvenimo turinys. Socialinės pažangos turinys ir vertinimo kriterijai gali būti nustatyti ne abstrakčių samprotavimų ar subjektyvių manymų būdu, bet tik istoriškai analizuojant šios pažangos pakopų kitimo priežastis ir varomąsias jėgas, nusakant atskirų pakopų būtinumą ir vietą visame istoriniame procese.
Menas ir visuomenė
Authors: Morkūnienė J.
Published: January 2019

1971 m. lapkričio 27 d. Vilniaus universitete įvyko respublikinė mokslinė konferencija „Menas ir visuomenė“, kurią surengė universiteto Filosofijos katedra. Konferencijoje dalyvavo universiteto ir Mokslų akademijos filosofai ir sociologai, miesto meno darbuotojai. Buvo perskaityta 17 pranešimų, įvairiais aspektais gvildenančių meno ir visuomenės santykio problemą. Pranešimus skaitė Ž. Jackūnas, S. Rapoportas, J. Mureika, A. Katalynas, J. Morkūnienė, Z. Morkūnas, N. Juršėnas, R. Žibaitis, K. Stoškus, E. Šidiškis, S. Venskevičius, E. Vasilevskis, R. Žičkytė ir kiti.
Struktūralistiniai kultūrologijos principai ir lietuvių mitologija
Authors: Stoškus Krescencijus
Published: January 2019

Apžvelgiamos lingvisto, semiotiko, kultūrologo, Paryžiaus universiteto profesoriaus Algirdo Juliaus Greimo paskaitos, skaitytos 1971 m. rudenį Vilniaus universitete. Jo manymu, reikia sukurti tokį mokslą, kuris aprašytų kultūrą kaip sistemų sistemą, tai yra antropologiją, naudojančią tuos pačius mokslinius principus, kuriais remiasi gamtos mokslai. Semiotikos uždavinys yra sukurti bendrą visoms humanitarinėms disciplinoms kalbą. Apibūdinamos semiotinės sistemos ir jų savybės, daug dėmesio skiriant kalbai ir jos rūšims. A. Greimas aptarė lietuvių mitologijos tyrimo semiotiniu metodu perspektyvas. Remdamasis lyginamąja mitologija ir naratyvine gramatika profesorius pateikė Gedimino sapno analizę.
Mokslinės kūrybos esmės tyrinėjimas [J. V. Vinciūnas. Kūrybinis pažinimo proceso pobūdis ir jo visuomeninės-istorinės prielaidos. Kand. disert. V., 1971]
Authors: Radvilavičius V.
Published: January 2019

1971 m. Vilniaus universitete Filosofijos katedros vyr. dėstytojas Juozas Vytautas Vinciūnas apgynė filosofijos mokslų kandidato disertaciją „Kūrybinis pažinimo proceso pobūdis ir jo visuomeninės-istorinės prielaidos“. Oficialieji oponentai: filosofijos mokslų daktaras prof. I. Zaksas ir filosofijos mokslų kandidatas G. Nežnovas. Disertacijoje analizuojami įvairūs atspindėjimo termino prasmės traktavimai marksistinėje literatūroje, nagrinėjamos sąmonės aktyvumo konkrečios apraiškos pažinimo procese – teorinis mąstymas ir kūrybinė vaizduotė, išryškinama jutiminio suvokimo specifika.
Mintinis eksperimentas — galinga pažinimo priemonė [К. В. Ю. Макаревичюс. Место мысленного эксперимента в научном познании. Канд. диссерт. М., 1971]
Authors: Lazauskas J.
Published: January 2019

1971 m. Visuomeninių mokslų akademijoje prie TSKP CK filosofijos mokslų kandidato disertaciją „Mintinio eksperimento vieta moksliniame pažinime“ apgynė K. Makarevičius. Disertacijos mokslinė vadovė – prof. dr. A. Kornejeva, oficialieji oponentai: dr. I. Novikas ir filos. Kand. A. Gluchova. Disertacijoje atskleidžiama mintinio eksperimento esmė, jo vaidmuo kuriant ir plėtojant mokslinę teoriją. Mintinis eksperimentas apibrėžiamas kaip specifinis pažinimo metodas, kai žmogus, remdamasis teorinėmis žiniomis ir empiriniais duomenimis apie objektyvų pasaulį, mintyse operuoja idealiais objektais, įsivaizduojamais prietaisais, susiedamas juos į eksperimentines situacijas, padedančias pastebėti esmingiausius tiriamųjų materialinių objektų vidinius, būtinus ryšius bei santykius.
Krikščionybė šiuolaikinėje buržuazinėje visuomenėje
Authors: Gendrolis Edmundas
Published: January 2019

Šiuolaikinėje buržuazinėje visuomenėje krikščionybė prarado savo transcendentinį matmenį ir į pirmą vietą iškilo jos socialinė doktrina. Veikiant šios visuomenės socialiniams antagonizmams, vykstant dviejų pasaulinių socialinių sistemų kovai bei plintant socializmo ir komunizmo idėjoms, religinės organizacijos savo veiklą vis labiau kreipia link socialinių problemų sprendimo. Religija, būdama viena iš pripažintų socialinių ir kultūrinių buržuazinės visuomenės vertybių, ideologinėje kovoje įgyja politinę reikšmę ir dėl to panaudojama kaip ideologinis įrankis kovoje prieš komunizmą. Kova už kapitalistinės santvarkos išsaugojimą vaizduojama kaip kova už religinių pažiūrų laisvę. Religija dažnai tampa nacionalinių vertybių pripažinimo išraiška, piliečių lojalumo egzistuojančiai politinei santvarkai požymiu. Viešpataujanti klasė religijos dėka siekia atitraukti darbo žmonių dėmesį nuo išnaudotojiškos santvarkos socialinių, politinių ir ekonominių prieštaravimų.
Visuotinybė pažinimo procese
Authors: Šliogeris Arvydas
Published: January 2019

Straipsnyje analizuojama rusų filosofo Vladimiro Solovjovo filosofijos visuotinybės principas. Teigiama, kad šis principas jo filosofijoje taikomas ne tik ontologijoje ir visuomenės teorijoje, bet ir gnoseologijoje. Visuotinybė pažinimo teorijoje reiškia, kad įveikiama subjekto ir objekto priešprieša, pašalinamas dualizmas. Kadangi subjektas ir objektas yra visuotinybės nariai, tai tarp jų nėra substancinio skirtumo. Visuotinybė yra pasaulio prasmė ir protas, paslėpta pasaulio tiesa, tikrasis pasaulio elementų santykis, tai, kas turi būti aktualizuota pasauliniame visuotinybės tapimo procese. V. Solovjovui absoliuti tiesa – hipostazuotas reiškinių sąryšis – yra sustingusi, amžina mistinė pasaulio tvarka, iš karto ir visiškai atsiskleidžianti momentiniame pažinimo akte. Pagrindiniai V. Solovjovo pažinimo teorijos elementai yra intelektinė intuicija, ekstazė, mistinis stebėjimas. Pažinimo aktą sudaro tikėjimas besąlygine daikto būtimi, intelektinė daikto idėjos intuicija (vaizduotė) ir kūrybinis proto aktas.
Etinių vertybių supratimas N. Hartmano filosofijoje
Authors: Juršėnas Nikodemas
Published: January 2019

Straipsnyje nagrinėjama etinių vertybių problema N. Hartmanno filosofijoje, analizuojama jų santykiai su kitomis vertybėmis, dorovinio poelgio struktūra. Pastaroji yra trejopa: žmogus suvokia būsimo poelgio tikslą; palaipsniui mažėja priemonės iškeltam tikslui siekti; iškelto tikslo siekiama nuolat mažėjant nuotoliui tarp priežasties ir dorovinio veiksmo. Aptariant dorovinius pasirinkimus ir poelgius, didžiausias dėmesys skiriamas gyvenimo situacijai, kurioje nuolat veikia subjektas. Gyvenimo situacijos terminas pabrėžia kitų žmonių grupių interesus, į kuriuos žmogus yra priverstas atsižvelgti. Pagrindinis subjekto uždavinys yra būsimos situacijos numatymas ir teisingas elgesys. Straipsnio autorius siekia parodyti etinių vertinimų specifiką, jų priklausomybę nuo gyvenimo situacijos. N. Hartmannas palaikė M. Schelerio mintį, kad vertybinis jausmas neturi griežto ryšio su vertinamuoju objektu, tačiau to jausmo turinys yra objektyvaus pobūdžio.
Muzika ir jos suprantamumas
Authors: Šidiškis Bonis
Published: January 2019

Teigiama, kad tradicinė muzikologija, analizuodama sukurtų muzikos veikalų formas, neaiškina tų formų atsiradimo sąlygų. Šių sąlygų aprašymui jos sąvokų ir išskirtų muzikinių įvykių požymių nepakanka. Straipsnyje dėstoma muzikinių komponentų sąveikos koncepcija, kurioje mėginama papildyti tradicinę muzikologiją kai kuriais tiksliųjų mokslų metodais ir sąvokomis. Matematinių metodų pritaikymas įgalina naudotis elektroninėmis skaičiavimo mašinomis tiek muzikos kūriniams analizuoti, tiek ir naujoms muzikinėms struktūroms sudaryti. Dėstomoji koncepcija remiasi kai kuriais akustikos ir psichofiziologijos pasiekimais, sistemų analizės, informacijos ir tikimybių teorijos metodais. Jos pagrindu parengti sintezės algoritmai padeda sukomponuoti ne tik diatonines, bet chromatines muzikines struktūras ne tik vienoje tonacijoje, bet ir moduliacijose. Autoriaus siūlomas metodas remiasi muzikinių įvykių statistika, siejama su pasirinktoms muzikinėms sistemoms būdingų požymių eksponavimu.
A. Bergsonas – intuityvistinės filosofijos kūrėjas
Authors: Gaidamavičienė Irena
Published: January 2019

Straipsnyje pristatoma prancūzų filosofo H. Bergsono (1859–941) gyvenimo ir kūrybos svarbiausi bruožai. Teigiama, kad jo filosofijai įtakos turėjo Plotino, vėlyvojo F. Schellingo, A. Schopenhauerio idėjos. H. Bergsonas reiškinius traktavo kaip procesus, mėgino atskleisti reiškinių proceso vieningumą su sąmonės procesu, kai vyksta pasaulio pažinimas. Savo koncepciją jis pavadino kintamumo filosofija, tuo pabrėždamas protu nepaaiškinamą nenutrūkstamą vystymosi principą elan vital (gyvybinį polėkį), kurį gyvūnų pasaulyje įkūnija instinktas, o žmonių visuomenėje – protas. Intuicija perkelia žmogų iš statinio daiktų pasaulio į dinaminį, atskleidžia ne žmonių santykį su daiktais, bet pačius daiktų santykius. Intuicija – tai betarpiško sąlyčio su materija akimirkos. Labiausiai intuicija išvystyta estetiniame pasaulyje. Intuicija, susijusi su gyvybiškumo pripažinimu, reiškia žmogiškojo gyvenimo prasmės supratimo išplėtimą ir naujų intelekto neįvertintų gyvenimo vertybių iškėlimą.
Religijos specifikos klausimas. (Pastabos apie senovės lietuvių religijos kilmę)
Authors: Trinkūnas Jonas
Published: January 2019

Straipsnyje siekiama apibrėžti kriterijus, pagal kuriuos iš senosios pasaulėžiūros išskiriami religijos, mitologijos ir kitų visuomeninės sąmonės formų reiškiniai. Teigiama, kad pirmykštė mitologinė pasaulėžiūra buvo nediferencijuota, sinkretinė, joje dominavo antropomorfinis pažinimo būdas bei vaisingumo idėja. Seniausios vaisingumo idėjos, realizuojamos magiškais veiksmais, nebuvo susijusios su religija. Magija, kaip organiška mitologinės pasaulėžiūros dalis, nelaikytina pirmykštės religijos forma, ji glaudžiai susijusi su pirmykščiu deterministiniu galvojimo būdu. Tris religijos sudėtine dalis – tikėjimą antgamtiškumu, kultą, religinę bendruomenę – galima aptikti tik irstančios pirmykštės bendruomenės ir besiformuojančios klasinės visuomenės stadijoje. Senojoje lietuvių religijoje reikia skirti du sluoksnius: oficialiąją kunigaikščių religiją (žynių veiklos rezultatas) nuo liaudies religijos. Pastarojoje buvo daugiau senosios mitologijos ir pirmykštės pasaulėžiūros liekanų. Palaipsniui stiprėjant krikščionybei, liaudyje įsigalėjo religinis sinkretizmas (krikščionybės ir senųjų tikėjimų samplaika), iš kurio senąją religiją galima atsekti tik pagal tikėjimus.
Meno kūrinių „prieinamumo“ socialpsichologinis aspektas
Authors: Rapoportas Sergejus
Published: January 2019

Straipsnyje pateikiama meno kūrinių prieinamumo problemos kai kurių aspektų sociologinė analizė. Įprastinė meno vartojimo koncepcija meno kūrinių prieinamumą traktuoja kaip suvokimo adekvatumo ir meno kūrinių vertingumo problemos dalį. Estetikoje paplitęs meno vartojimo situacijos modelis apima abstrakčių jos dalyvių santykius: idealus autorius idealiai save išreiškia meno šedevre, o ideali publika adekvačiai suvokia kūrinio estetines vertybes. Sociokultūrinių etalonų veikimą tam tikra prasme galima aprašyti kaip prestižinių veiksnių reguliuojamą sritį. Vienas seniausių tokių etalonų ryšį su menu traktuoja kaip teigiamą, skatinamą elgesio normą. Normas diktuojanti socialinė grupė įvairiomis materialinėmis ir dvasinėmis priemonėmis šio etalono postulatus paverčia normatyvais. Straipsnis remiasi idėja, kad žmonių santykius meno vartojimo situacijoje reguliuoja daugybė skirtingos istorinės kilmės kultūrinių etalonų. Kiekvienas toks etalonas numato idealiai socializuotą žmogų, kuris nustatytu būdu santykiauja su menu. Kai griežtos ribos tarp socialinių grupių ima nykti, jų atstovus ima veikti daugybė normatyvų, kuriuos diktuoja įvairūs kultūros etalonai.
H. D. Toro ir asmenybės apsisprendimas
Authors: Pavilionis Rolandas
Published: January 2019

Straipsnyje siekiama bent iš dalies atkurti XIX a. JAV filosofo ir literato H. D. Thoreau (1817–1862), žymiausio transcendentalizmo krypties atstovo, kūrybinį portretą bei kritiškai įvertinti idėjas, kurias jis teigė savo kūryboje bei gyvenime. Pagrindinis straipsnio tikslas – atskleisti H. D. Thoreau žmogaus būties prasmės supratimą, kurią jis priešpriešina materialiųjų gėrybių kaupimui, taip pat parodyti disproporcijas tarp technologinės ir dvasinės buržuazinės visuomenės pažangos. H. D. Thoreau teigimu, filosofija yra ne teorija, o gyvenimo būdas, aktyvus tiesos ieškojimas ir realizavimas pačioje žmogaus būtyje. Filosofo idealas – asmenybė, įtvirtinanti save kiekvienu savo poelgiu, ištikima sau kiekvienu bendravimo su aplinka atveju. H. D. Thoreau pabrėžė vienatvės reikšmę – tai yra siekimo išmintingiau gyventi ir turiningiau bendrauti su žmonėmis išraiška. Vienatvė yra kūryba: atskleisdami savyje tai, kas nauja, mes toliau kuriame save. Jo filosofijai būdingas absoliutaus humanizmo pobūdis, kuris ignoruoja visuomeninės pažangos realias sąlygas.
Europos socialistinių šalių demografinė politika
Authors: Merčaitis Antanas
Published: January 2019

Straipsnyje apžvelgiama socialistinių šalių vykdoma demografinė politika. Daugelio Europos socialistinių šalių demografinė politika pasikeitė – ji pasidarė aktyvi, skatinanti gimimų skaičiaus augimą. Ypač sustiprintos ekonominės priemonės – daugiavaikėms šeimoms suteikiama nemenka finansinė parama (vienkartinės pašalpos, priedai už vaikus ir pan.), kuria siekiama išlyginti šeimų su skirtingu vaikų skaičiumi pajamas. Demografinėje politikoje ima vyrauti tiesioginio ekonominio poveikio priemonės: lėšos išmokamos tiesiog šeimai, o ne per visuomeninio vartojimo fondus, per kuriuos jos dažnai paskirstomos netolygiai, be to, tiesioginis išmokėjimas daro didesnį psichologinį poveikį. Vis daugiau šalių siekia sudaryti sąlygas, kad motinos bent iki vienerių-dvejų metų pačios augintų savo kūdikius. Daugelyje socialistinių šalių ypač skatinamas antrųjų ir trečiųjų vaikų gimimas, nes to reikia išplėstinei reprodukcijai. Be ekonominio pobūdžio priemonių, gimimų skaičiui padidinti taikomi įvairūs juridiniai aktai bei auklėjamosios priemonės, skatinamas santuokų skaičiaus augimas.
Retorikos ir filosofijos profesorius Ž. Liauksminas
Authors: Tijūnėlytė J. , Genzelis Bronislovas
Published: January 2019

Straipsnyje glaustai pristatomi Žygimanto Liauksmino (1597-1670) gyvenimo ir kūrybos svarbiausi bruožai. Svarbiausiame jo darbe „Iškalbos praktika, arba retorikos meno taisyklės“, skirtame oratoriaus kalbos analizei, juntama stipri atgimimo epochos dvasia. Jis kritikuoja įsigalėjusį barokinį kalbos stilių, kelia gimtosios kalbos vartojimo svarbą, reikalauja plėtoti mokslą ir meną pagal gamtos dėsnius. Mokslininko nuomone, visur turi vyrauti logika, blaivus protas ir nuoseklumas. Ž. Liauksmino darbe jaučiama tam tikra scholastinės argumentacijos kritika. Jis daug prisidėjo prie iškalbos, mokslinių ginčų teorijos, mokslinio mąstymo ir kalbos kultūros ugdymo.
Dialektikos branduolys
Authors: Liauksminas Žygimantas
Published: January 2019

Spausdinamoje Ž.Liauksmino veikalo „Iškalbos praktika, arba retorikos meno taisyklės“ („Praxis oratoria sive praecepta artis rethoricae“) ištraukoje nagrinėjami trys mąstymo veiksmai. Mąstymo veiksmas apibrėžiamas kaip paprastas suvokimas daikto, apie kurį nieko neteigiame ir neneigiame. Pirmasis veiksmas yra terminų ir kai kurių savybių supratimas. Skiriamos atskirybės ir bendrybės (predikabilijos). Pastarųjų yra penkios: giminė, rūšis, skiriamasis požymis, savybinis požymis ir akcidencija. Predikabilijos yra predikamentuose. Antrasis veiksmas yra intelekto sprendimas, ką nors teigiantis arba neigiantis, dar vadinamas teiginiu, teigimu, sakiniu, neiginiu, neigimu. Pateikiamas teiginių skirstymas pagal kokybę ir kiekybę, jų santykiai. Trečiasis mąstymo veiksmas yra intelekto sprendimas, kuriuo kai kas iš kito išvedama – tai yra įrodymas, samprotavimas arba svarstymas. Įvardijamos penkios svarbiausios įrodymo rūšys (silogizmas, entimema, dilema, pavyzdys, indukcija), pateikiami jų apibrėžimai. Dėstomos silogizmo figūros.
Naujos disertacijos
Authors: Kavaliauskas S.
Published: January 2019

Apžvelgiamos 1972 m. Vilniaus universitete apgintos filosofijos mokslų kandidato laipsnio disertacijos. S. Baležentienė apgynė disertaciją „Asmenybės problemos kilimo ir jos sprendimo socialinės prielaidos“ (darbo mokslinis vadovas prof. I. Zaksas, oficialieji oponentai: G. Zimanas ir A. Gaidys). Č. Kalenda apgynė disertaciją „Socialinis moralės vaidmuo klasinėje visuomenėje“ (darbo mokslinis vadovas E. Meškauskas, oficialieji oponentai: J. Minkevičius ir B. Kuzmickas). Jūratė Skersytė apgynė disertaciją „Loginių formų vaidmuo pažinimo procese“ (darbo mokslinis vadovas E. Meškauskas, oficialieji oponentai: J. Minkevičius ir K. Rickevičiūtė). K. Stoškus apgynė disertaciją „Meno kūrinys ir jo semiotinio tyrimo principai“ (darbo mokslinis vadovas J. Repšys, oficialieji oponentai: R. Plečkaitis ir R. Petrauskienė).
The 15th World Congress of Philosophy
Authors: Žibaitis Romas
Published: January 2019

1973 m. rugsėjo 17–22 dienomis Varnoje (Bulgarija) vyko XV Pasaulinis filosofų kongresas. Jame dalyvavo apie 3000 filosofų ir kitų sričių specialistų, buvo perskaityta apie 1000 pranešimų. Kongrese pranešimus skaitė ir Lietuvos filosofai Jonas Macevičius ir Jokūbas Minkevičius, kongreso pranešimų rinkinyje buvo išspausdintas Romano Plečkaičio referatas. Kongrese nagrinėtos žmogaus esmės ir egzistavimo, humanizmo ir technikos revoliucijos, pažinimo ir vertybių mokslo ir technikos amžiuje, šiuolaikinio mokslinio pažinimo struktūros ir metodų, visuomenės ir jos normų, atsakomybės, kūrybiškumo, asmeninės laisvės, determinizmo ir kitos problemos. Publikacijoje spausdinami kongreso dalyvių iš Lietuvos – J. Aničo, A. Gaidžio, J. Macevičiaus, E. Meškausko, J. Minkevičiaus, J. Repšio, R. Skaisgirio – įspūdžiai.
Metodologiniai indukcijos problemos pagrindai
Authors: Skersytė Jūratė
Published: January 2019

Straipsnio tikslas – atskleisti įvairių indukcijos problemos sprendimų gnoseologinį turinį, išryškinti šios problemos metodologines prielaidas, palyginti hiumiškosios ir neopozityvistinės indukcijos kritikos metodologines nuostatas. Apžvelgiamos filosofijos istorijoje aptinkamos indukcijos koncepcijos. Aristotelio loginėje koncepcijoje indukcija yra formaliai išreikštas stebėjimo faktų susumavimas bendro teiginio pavidalu. Naujųjų laikų gnoseologijoje spręsti indukcijos problemą reiškė parodyti, kuo remdamasi mintis gali pereiti nuo stebėjimo duomenų prie bendro pobūdžio teiginių. J. S. Millas pabrėžė indukcijos išvadų tikėtinumą. Matematinė tikimybių teorija pagrindė požiūrį, kad indukcija yra samprotavimo būdas, kuris remiasi tikimybiškai determinuojamu ryšiu. Daroma išvada, kad indukcijos logikos istorija aiškiai rodo metodologinį nepagrįstumą stebimosios gnoseologijos, kuri pažinimą traktuoja kaip pasyvų subjekto santykį su objektu ir individualiame patyrime ieško jo autonomijos pamato. Aiškindama loginių formų funkcijas pažinimo procese, ji remiasi ne tiek realia mokslo raidos analize, kiek tam tikru loginiu mokslo idealu.
Methods of Teaching Philosophy and Scientific Communism
Authors: Buračienė R.
Published: January 2019

1973 m. gegužės 19 d. Vilniaus universiteto Filosofijos ir Mokslinio komunizmo katedros surengė respublikinę metodinę konferenciją, skirtą filosofijos ir mokslinio komunizmo dėstymo metodikos klausimams aptarti. Svarstyta apie metodus, kurie padėtų prieinamiau, giliau ir sistemingiau išdėstyti filosofijos ir mokslinio komunizmo kursus bei atskiras šių mokslų problemas, kurie padėtų ugdyti studentų mokslinę galvoseną, skatintų domėtis studijuojamomis disciplinomis, objektyviau formuotų marksistinę pasaulėžiūrą. Pranešimus skaitė I. Lempertas, J. V. Vinciūnas, I. Zaksas, A. Gaižutis, L. Petkevičienė, N. Nikolajeva.
Apie gnoseologinės religijos ištakas
Authors: Černienė Bronislava
Published: January 2019

Straipsnyje aptariamos gnoseologinės religijos ištakos bei jų aiškinimo variantai. Du populiariausi iš jų susiję su skirtingai įvardijamomis žmogaus sąmonės savybėmis. Gnoseologines religijos šaknis autorė nagrinėja remdamasi V. Lenino raštais. Pateikiamas aiškinimas, kad jos yra specifiniai žmogiškojo pažinimo, kaip visuomeninio istorinio proceso ypatumai, kurie tam tikromis socialinėmis sąlygomis apsprendė religinės pasaulėjautos formavimąsi. Religija yra pirmykštėje visuomenėje susiformavęs reiškinys, todėl jo šaknų imamasi ieškoti pirmykštės epochos pažinimo proceso dėsningumuose. Pirmykščiai žmonės sukūrė antropomorfinį gamtos vaizdą, taip įvairiems gamtos reiškiniams priskirdami galingumo, priešiškumo atributus, sukurdami ritualų sistemą, kad gamtos jėgos būtų nuteiktos palankiai. Iš gamtos jėgų suasmeninimo kilo pirmieji dievai. Straipsnio pabaigoje aiškinama religijos vieta klasinėje visuomenėje. Ji apibūdinama kaip istoriškai sąlygota pažinimo linijos dalis, įtvirtinta viešpataujančių klasių interesų. Religiją palaiko sudėtingi ekonominiai ir socialiniai veiksniai, ji čia pirmiausia traktuojama kaip socialinė hipotezė.
Laisvalaikio tipologizavimo problema
Authors: Mitrikas Alfonsas Algimantas
Published: January 2019

Straipsnyje nagrinėjama laisvalaikio tipologizavimo problema. Straipsno pirmoji dalis buvo skirta aptarti statinei laisvalaikio būklei, o antroji dalis – dinaminei, kuri kelia daugiau metodologinio pobūdžio klausimų ir problemų. Tipologijos sudarymas pirmiausia susijęs su teorija, bet svarbus vaidmuo tenka ir empiriniams tyrimams. Teigiama, kad yra dviejų tipų pastovumai – dinaminis ir statinis; juos nustatyti būtina tam, kad esamomis vienodomis sąlygomis jie nekistų. Autorius siekia atskleisti, kokie veiksniai labiausiai sąlygoja skirtingą laisvalaikio leidimą ir nuo ko priklauso vienodas laisvalaikis. Išskiriami ir aptariami trijų tipų veiksnių kompleksai: išorinių, objektyvių veiksnių (gyvenamoji vieta, tradicijos); patiems individams bei jų grupėms būdingų objektyvių veiksnių (demografinės sąlygos, klasinė bei profesinė padėtis, darbo pobūdis ir kt.); subjektyvių veiksnių (vertybinės orientacijos, individualios psichinės savybės). Dėl elementarių priežasčių, susijusių su kartų kaita, socialinėmis gyvenimo sąlygomis, ekonominių priežasčių, darbo pobūdžio, vieni laisvalaikio leidimo tipai išnyksta, kiti atsiranda, todėl laisvalaikio leidimas per tam tikrą laiką pakinta, nors kartais ir visai nežymiai.
Apie filosofinius vertybių teorijos pagrindus
Authors: Lozuraitis Albinas
Published: January 2019

Straipsnyje apžvelgiamos tos filosofijos raidos tendencijos, dėl kurių atsirado santykinai savarankiška filosofijos disciplina – aksiologija, arba vertybių teorija. Išskiriamos dvi su šiuo atsiradimu susijusios filosofinės problemos: teorinio tikrovės įsisavinimo prigimties problema ir su ja susijęs filosofijos statuso pasaulio pažinime klausimas. Apžvelgiamos I. Kanto, gyvenimo filosofijos atstovų, Badeno mokyklos neokantininkų požiūris į vertybių problemą. Teigiama, kad marksistinė metodologija yra pateikusi aksiologijos problemos sprendimo principus anksčiau, negu ši problema filosofijoje įgavo savarankišką reikšmę. Marksizmas pats neplėtoja vertybių teorijos, jis tik pagrindžia vertybinį požiūrį į pasaulį ir nustato jo vietą pažinimo struktūroje, tuo pačiu formuluodamas principus, kuriais turi remtis pats vertybių, jų prigimties ir esmės tyrimas. Vertybė visada gali būti racionaliai paaiškinta teorinėje sistemoje, kuri atstato jos ryšį su praktinės veiklos sąlygomis. Vertybių teorija priklauso socialinės metodologijos sričiai, nes vertybės, kaip ryškiausi žmogaus visuomeniškumo fenomenai, gali būti moksliškai tiriamos tik įvairiais teoriniais lygmenimis rekonstruojant jų ryšį su socialinėmis struktūromis.
Religija ir filosofija
Authors: Minkevičius Jokūbas
Published: January 2019

Straipsnyje nagrinėjamos su filosofijos ir religijos santykiais susijusios problemos. Kritikuojami tarybinėje literatūroje aptinkami schematiški teiginiai, supaprastinantys idealizmo ir religijos ryšį. Teigiama, kad dažnai per mažai dėmesio skiriama religijos ir filosofijos, kaip visuomeninės sąmonės, ir kartu kaip socialinių reiškinių, sugretinimui, išskyrimui ir priešpriešinimui. Kadangi religija ir teologija (ypač krikščionybės) naikina filosofiją, tai pastaroji negali atsigauti kitaip, kaip tik naikindama pirmąsias dvi. Filosofija negalima be pažinimo, mokslo, intelektinės kultūros, o religiniam tikrovės atspindėjimo būdui nereikalinga jos pažintinės teorinės rekonstrukcijos prielaida. Religija nyksta, veikiama atspindimosios kintančios visuomeninės būties veiksnių (socialinių, ekonominių ir kt.), bet šis procesas vyksta kartu su jos vidine evoliucija, kurią stipriai veikia filosofija, kartu ir idealizmas. Dialektiniam ir istoriniam materializmui, istorinėje konfrontacijoje nugalėjusiam idealizmą, priklauso reikšminga mokslinė, metodologinė ir socialinė funkcija, o religijai lieka tik žmogaus ir pasaulio tariamo išgelbėjimo funkcija.
Naujojo racionalumo ieškojimai. H. Markūzės socialinės doktrinos filosofinių pagrindų kritika (II).
Authors: Šliogeris Arvydas
Published: January 2019

Straipsnio antrojoje dalyje nagrinėjama negatyviojo mąstymo samprata H. Marcuses filosofijoje. Šį mąstymą filosofas laikė naujojo racionalumo sukūrimo parengiamąja sąlyga. Negatyvusis mąstymas nėra turiningas, tai normatyvinė sąvoka, rodanti, kokia turėtų tapti filosofija: ji pateisina savo egzistenciją tik tada, kai neigia dominuojantį gyvenimo bei pažinimo būdą. Šis mąstymas neigia betarpiškai duoto reiškinio protingumą ir teisingumą, visą represyvinę gamtos ir visuomenės organizavimo sistemą, atsiradusią „viešpatavimo logoso“ pagrindu. Filosofijos sąvokos turi būti apvalytos nuo represyvinio racionalumo liekanų, t. y. turi tapti abstrakčios. Naujojo racionalumo struktūrą H. Marcuse laiko mokslinio-techninio logoso, grynojo objektyvumo, paviršutiniškojo pasaulėžiūrinio fenomenalizmo ir ontologinio indiferentiškumo objektui priešybe. Ontologinio dėmesio pasauliui atgaivinimas yra sąlyga etiniam būties vertinimui atsirasti. Savo turiniu naujasis racionalumas yra vienas iš daugelio vadinamosios naujosios ontologijos variantų. Straipsnyje pateikiama naujojo racionalumo koncepcijos marksistinė kritika, atskleidžiamas visos H. Marcuses socialinės filosofinės doktrinos utopinis pobūdis.
Logika, kalba, filosofija
Authors: Degutis Algirdas
Published: January 2019

1976 m. gegužės mėnesį Vilniaus universitete vyko simpoziumas „Loginės ir metodologinės kalbos analizės problemos“. Jame dalyvavo mokslininkai iš šalies ir kai kurių užsienio aukštųjų mokyklų ir mokslo įstaigų. Perskaityti pranešimai apie loginių tyrinėjimų istoriją Lietuvoje, mokslo kalbos ir natūraliųjų kalbų santykį, ontologines prielaidas logikoje, galimų pasaulio semantikos problemas, modalinių sąvokų vaidmenį loginėje kalbos analizėje, konceptualinę sistemą ir natūraliosios kalbos semantiką, dialektinio mąstymo loginę analizę, kalbinės komunikacijos ir kalbinio mąstymo ribas, nagrinėti reikšmės, metaforos klausimai, matematinių modelių taikymas pasakų analizei ir kita.
Kibernetinio modeliavimo vieta bendroje modeliavimo tipų klasifikacijoje
Authors: Kunčinas Algirdas
Published: January 2019

Straipsnyje aprašoma kibernetinio modeliavimo vieta bendroje modeliavimo tipų klasifikacijoje. Autorius, siekdamas išanalizuoti kibernetinio modeliavimo gnoseologinės kategorijos statusą, siekia apibendrinti kibernetinio modeliavimo kaip mokslinio pažinimo metodo supratimą. Susiformavus kibernetikai, modeliavimas įžengė į naują etapą, kuriame kur kas plačiau atsiskleidė šio pažinimo metodo gnoseologinė vertė. Kibernetinis modeliavimas padėjo suprasti iš esmės naujas šio plačiai taikomo metodo savybes, suteikė jam naujų elementų, turinčių didelę perspektyvinę vertę, padarė šį metodą veiksmingesnį. Kai kalbama apie principines modeliavimo metodo galimybes, pirmiausia turima galvoje kibernetinis modeliavimas. Nustatant kibernetinio modeliavimo vietą modeliavimo tipų klasifikacijoje keliami klausimai: ar galima kalbėti apie kibernetinį modeliavimą kaip atskirą modeliavimo tipą, apie kibernetinių modelių ypatumus, ar kibernetikoje taikomi modeliai turi požymių, išskiriančių juos iš visų modeliavimo tipų? Daroma išvada, kad kibernetinis modeliavimas kaip atskiras, savarankiškas modeliavimo tipas išsiskiria tik tada, kai klasifikuojami modeliavimo tipai pagal mokslų objektus.
Darbinis adaptavimasis
Authors: Damidavičius Matas
Published: January 2019

Straipsnyje pateikiami darbinio adaptavimosi bendrieji bruožai. Autorius darbinį adaptavimąsi apibrėžia kaip darbuotojo prisitaikymą prie tam tikros darbinės veiklos rūšies konkrečiomis gamybos sąlygomis bei kolektyve susidariusių santykių įsisavinimą. Darbinio adaptavimosi sąvoka iš esmės skiriasi nuo socializacijos sąvokos. Socializacija, kaip asmenybės formavimosi procesas, apima visuomeninių santykių visumą. Darbuotojo socializacija neapsiriboja vien darbo kolektyvu, jo poveikiu. Pateikiami objektyvūs ir subjektyvūs darbinio adaptavimosi kriterijai: pirmieji yra darbuotojų kvalifikacijos kėlimas, darbinės veiklos rezultatai (išdirbio normų ir darbo užduočių vykdymas, darbo kokybė), iniciatyvumas darbe (dalyvavimas racionalizacijoje, išradyboje), darbo drausmė (socialinė ir technologinė) ir atsakingumas, darbo stažas įmonėje (apibendrinantis objektyvus kriterijus), antrieji – darbininkų pasitenkinimas savo specialybe ir darbu, jo sąlygomis, darbo organizavimu, santykiais darbo kolektyve (vertikaliais ir horizontaliais), darbininkų noras arba nenoras keisti darbovietę. Pastarasis kriterijus laikomas apibendrinančiu subjektyviu darbinio adaptavimosi kriterijumi.
Tradicinės ontologijos humanizacija M. Heidegerio filosofijoje
Authors: Repšys Jonas
Published: January 2019

Straipsnyje nagrinėjama tradicinės ontologijos humanizacija M. Heideggerio filosofijoje. Autorius teigia, kad svarbus faktorius, sąlygojęs M. Heideggerio filosofijos antropologinę kryptį, buvo nerami Europos visuomeninė situacija, vis labiau ryškėjantys žmogaus susvetimėjimo bei nuasmenėjimo simptomai. Jo manymu, visa Europos filosofija nuo Platono ik F. Nietzschės pasirodė pamiršusi būties problemą, ją iškraipiusi, būties analizę pakeitusi esamybės analize. Nagrinėjama M. Heideggerio Dasein samprata: tai specifinė žmogaus esmė, jo atvirumas sau ir pasauliui, arba tiesiog egzistencija. Aprašoma žmogiškosios būties egzistencinė analitika, kuri yra žmogiškosios būties aiškinimas, remiantis jos modusais – egzistencialais. Glaustai aptariami rūpesčio, buvimo pasaulyje, parankumo, sambūvio, projekto, globos, baimės, kaltės, sąžinės, ryžto egzistencialai, mirties, neautentiškos egzistencijos (das Man) sampratos. Nuasmenintasis, arba netikrasis, žmogaus buvimo pasaulyje būdas – tai individų niveliacija ir susvetimėjimas. M. Heideggerio fundamentinė, arba žmogiškoji, ontologija yra individo moralinio-psichologinio apsisprendimo filosofinė teorija, kurioje fenomenologiškai aprašomas žmogaus buvimas pasaulyje.