bluuebunny/crossref_metadata_2025 huggingface dataset:
Истинная степень гемической гипоксии в определении тяжести отравления монооксидом углерода: клиническое наблюдение
Authors: Lysenko V.I. , Golyanischev M.A. , Karpenko E.A. , Karamushko I.V.
Published: December 2017

Актуальность. Отравление монооксидом углерода является наиболее часто регистрируемой интоксикацией ядовитыми газами. Ранее авторами было выявлено, что наибольшее число отравлений монооксидом углерода в 2015 году произошло по причине пожаров, на втором месте — неисправные системы вентиляции. Цель исследования: улучшение результатов лечения отравления монооксидом углерода посредством более точной диагностики тяжести отравления. Материалы и методы. Анализ клинико-анамнестических и лабораторных данных пострадавших в результате массового отравления монооксидом углерода. С применением показателя «эффективный оксигемоглобин» уточнена степень тяжести отравления. Проведен обзор и анализ доступной литературы, включая данные из базы PubMed. Результаты. Причиной отравления монооксидом углерода послужило нарушение правил эксплуатации бытовой газовой колонки, в результате чего пострадали семь человек (один ребенок госпитализирован в профильный стационар). К значимым клиническим особенностям нами отнесено следующее: относительная тахикардия отмечалась у всех пострадавших, патологические изменения на электрокардиографии выявлены именно у пострадавших с наиболее тяжелой неврологической симптоматикой. В дальнейшем на основании уровня карбоксигемоглобинемии на момент поступления в стационар происходило занижение на один ранг тяжести отравления, установленной клинико-анамнестически. В результате поиска объяснения такого расхождения на основании сведений о повышении сродства гемоглобина к кислороду в условиях карбоксигемоглобинемии авторами предложен расчетный показатель — эффективный оксигемоглобин. После расчета у всех пострадавших эффективный оксигемоглобин соответствовал гемоглобину при анемии легкой степени. Таким образом, применение показателя эффективного оксигемоглобина позволило уточнить тяжесть отравления монооксидом углерода, выявленную лабораторно, что повысило обоснованность клинико-анамнестической оценки. Выводы. При определении тяжести отравления монооксидом углерода ранняя оценка истинной степени гемической гипоксии посредством показателя эффективного оксигемоглобина позволит повысить обоснованность прогноза заболевания и улучшить результаты лечения таких пострадавших.
Факторы, ассоциирующиеся с восстановлением функции правого желудочка по данным 2D-спекл-трекинг-эхокардиографии, у больных острой тромбоэмболией легочных артерий
Authors: Sukhova S.M.
Published: December 2017

Целью работы было исследовать возможную связь клинико-анамнестических, инструментальных и лабораторных показателей с восстановлением функции правого желудочка (ПЖ) по данным 2D-спекл-трекинг-ультразвуковой эхокардиографии (2D-СТ-ЭхоКГ) у больных острой тромбоэмболией легочной артерии (ТЭЛА) в динамике лечения. Материалы и методы. Обследованы 104 больных с острой ТЭЛА. Всем больным проводили 2D-СТ-ЭхоКГ, показатели оценены в первые сутки пребывания в стационаре и через 3 месяца антикоагулянтной терапии (АКТ), которая была назначена при госпитализации методом конвертов: ривароксабан или варфарин. После проведения АКТ резидуальная дисфункция правого желудочка (ДфПЖ) была верифицирована по данным 2D-СТ-ЭхоКГ как сегментарная фракция выброса апикального ПЖ сегмента меньше 65 % и показатель глобальной продольной деформации свободной стенки ПЖ меньше –18,5 %. Результаты. После проведенной АКТ все обследованные больные были разделены на две группы: в I группу вошли 13 (12,5 %) больных с выявленной резидуальной ДфПЖ, II группу составил 91 (87,5 %) пациент с полным восстановлением функции ПЖ. Установлено, что в I группе достоверно чаще встречались сахарный диабет 2-го типа (р = 0,04) и хроническая сердечная или дыхательная недостаточность (р = 0,03), отмечено повышение уровней тропонина I (р = 0,05), креатинина (р = 0,009) и фибриногена (р = 0,05), а также снижение скорости клубочковой фильтрации (р = 0,02) до уровня менее 60 мл/мин/1,73 м2. Среди пациентов II группы достоверно чаще встречались лица, получавшие ривароксабан (р = 0,007), а в I группе больных — варфарин (р = 0,006). Медиана срока от эпизода ТЭЛА до начала АКТ составила 9,0 суток во II группе и 20,0 суток в первой группе, р = 0,03. Выводы. Через три месяца АКТ у 12,5 % больных с острой ТЭЛА по данным 2D-CT-ЭхоКГ сохраняется резидуальная ДфПЖ. Это нарушение, по данным регрессионного анализа, на 62,6 % обусловлено наличием таких факторов, как использование варфарина, срок до начала лечения больше 9 суток, наличие сахарного диабета 2-го типа и уменьшение скорости клубочковой фильтрации до уровня менее 60 мл/мин/1,73 м2.
Использование симуляционных технологий для формирования компетентности клинических ординаторов и аспирантов в проведении сердечно-легочной реанимации
Authors: Datsyuk A.I. , Ocheretna O.L. , Bevz H.V. , Datsyuk L.V. , Ozymyi V.A.
Published: December 2017

Цель работы — оценка эффективности симуляционных технологий в процессе формирования и поддержания у клинических ординаторов и аспирантов практических навыков сердечно-легочной реанимации и компетенций оказания неотложной помощи. Был проведен проспективный анализ обучения и усвоения теоретических знаний и практических навыков по проведению сердечно-легочной реанимации клиническими ординаторами и аспирантами. Установлено, что симуляционные формы обучения с использованием современных манекенов способствуют быстрому, эффективному и безопасному формированию у слушателей курса как технических, так и нетехнических навыков оказания неотложной помощи.
Роль та місце кардіопротекції з використанням сучасних інфузійних препаратів у періопераційному періоді
Authors: Ploschenko Yu.O. , Klygunenko O.M.
Published: December 2017

Кардіальні ускладнення не тільки є найчастішою причиною післяопераційної летальності, але й істотно збільшують тривалість і вартість лікування, створюють передумови для розвитку поліорганної недостатності. Саме профілактика й своєчасне адекватне лікування кардіальних ускладнень при позасерцевих оперативних втручаннях є важливим тактичним і стратегічним завданням лікаря-анестезіолога. Можливості радикально знизити ризик ускладнень досить обмежені. Лікарські засоби, до складу яких входять амінокислоти L-аргінін та L-карнітин, можуть бути ефективно використані як кардіо- та ендотеліопротективні препарати. Упровадження таких підходів у клінічну практику в найближчому майбутньому буде мати велике значення для підвищення ефективності та безпечності періопераційної інфузійної терапії пацієнтів із супутніми серцево-судинними захворюваннями.
Аналіз результатів дослідження центральної гемодинаміки та периферичного капілярного кровообігу при різних режимах інтраопераційного рідинного забезпечення
Authors: Kursov S.V. , Lizogub K.I. , Lizogub M.V.
Published: December 2017

Метою дослідження було порівняльне вивчення впливу двох режимів інтраопераційного рідинного забезпечення на стан центральної гемодинаміки (ЦГД) та величину периферичного капілярного кровотоку у хворих із злоякісною патологією кісток нижніх кінцівок, які піддаються травматичним хірургічним втручанням в ортопедичній онкології. У дослідження ввійшло 70 хворих віком 18–77 років, яким проведено планові хірургічні втручання під комбінованою анестезією, що включала спинномозкову анестезію бупівакаїном і внутрішньовенний пропофоловий наркоз. Сформовано дві групи дослідження. Пацієнтам першої групи (n = 35) забезпечувався рестриктивний режим інтраопераційного введення рідини. Пацієнтам другої групи (n = 35) проводили цілеспрямовану рідинну терапію (ЦРТ) із ретельним моніторингом серцевого викиду та цільовою підтримкою ударного індексу на рівні, що сягає 35 мл/м2, і середнього артеріального тиску на рівні, що не менше 80 мм рт.ст. для осіб молодого та середнього віку, та не менше 90 мм рт.ст. для осіб похилого та старечого віку. Якщо у хворих першої групи серцеве переднавантаження часто моделювалося за допомогою інфузії норадреналіну, то у хворих другої групи його підтримували короткочасними інфузіями розчину гідроксіетилкрохмалю. Кожну з груп було поділено на дві підгрупи: 1) пацієнти віком до 60 років (при обох режимах рідинного забезпечення таких хворих було по 10); 2) пацієнти віком 60 років і старше (при обох режимах рідинного забезпечення таких хворих було по 25). ЦГД вивчали за допомогою методики грудного біореактансу. Спроможність периферичного капілярного кровотоку оцінювали шляхом фотоплетизмометричного визначення величини перфузійного індексу. Результати дослідження показали, що в умовах обмеження рідинної підтримки спостерігається суттєве зменшення показників серцевого викиду, судинного тонусу та величини периферичного капілярного кровотоку. І у хворих віком до 60 років, і у хворих віком 60 років і старше методика ЦРТ забезпечувала вірогідно більші показники артеріального тиску, серцевого викиду та величини перфузійного індексу на травматичному етапі операції та наприкінці дослідження. Всі пацієнти з рестриктивним режимом рідинного забезпечення віком 60 років та старше (100 %) потребували інфузії норадреналіну з метою корекції судинного тонусу та серцевого переднавантаження. Пацієнтам із ЦРТ інфузії норадреналіну не знадобилися.
Цільовий температурний менеджмент у комплексі інтенсивної терапії важкої черепно-мозкової травми
Authors: Tsarev A.V.
Published: December 2017

Актуальність. Гіпертермія викликає церебральне пошкодження і погіршує неврологічне відновлення при важкій черепно-мозковій травмі (ЧМТ). Метою роботи було вивчення неврологічних наслідків у пацієнтів з тяжкою ЧМТ та рефрактерною к фармакологічній корекції гіпертермією при використанні цільового температурного менеджменту з залученням езофагеального охолоджувального пристрою в комплексі інтенсивної терапії порівняно з групою контролю. Матеріали та методи. Обстежено 20 пацієнтів віком від 23 до 54 років із діагнозом «важка ЧМТ». Пацієнти були розподілені на 2 групи: пацієнтам I групи (n = 10) здійснювався стандартний комплекс інтенсивної терапії, що базується на міжнародних рекомендаціях щодо менеджменту важкої ЧМТ (2007, 2016 рр.); у II групі (n = 10) у стандартний комплекс інтенсивної терапії було включено цільовий температурний менеджмент (ЦТМ) за допомогою гіпотерма «Blanketrol II» (CSZ, США) і езофагеального пристрою для охолодження (Esophageal Cooling Device, ACT, США) з метою досягнення нормотермії у діапазоні 36,5–37 °С. У всіх пацієнтів оцінювався неврологічний статус за шкалою коми Глазго на наступних етапах: початково, на 5-ту, 10-ту добу та на момент виписки з лікувального закладу. Наслідки перенесеної ЧМТ визначалися за шкалою СРС (Сerebral Performance Categories), з оцінкою максимального балу при знаходженні у відділенні реанімації та інтенсивної терапії (ВРІТ) та на момент виписки з лікувального закладу. Результати. Аналіз динаміки неврологічного відновлення при виписці з лікувального закладу виявив достовірне поліпшення в групі пацієнтів із застосуванням ЦТМ, що знайшло відображення у середньому значенні за шкалою коми Глазго 13,50 ± 1,36 бала порівняно з 11,5 ± 1,8 бала в контрольній групі (p < 0,05). При аналізі кращих значень за шкалою СРС в період знаходження пацієнтів в умовах ВРІТ добре неврологічне відновлення, що відповідало СРС 1–2, було отримано у 20 та 50 %, погане на рівні СРС 3–4 — у 70 і 50 % пацієнтів у контрольній та групі із застосуванням ЦТМ відповідно. При виписці з лікувального закладу неврологічне відновлення на рівні СРС 1–2 було виявлено у 30 % порівняно з 80 %, на рівні СРС 3–4 — у 70 % порівняно з 20 % пацієнтів у контрольній і групі із застосуванням ЦТМ відповідно. Міжгрупові відмінності середніх значень за шкалою СРС на момент виписки з лікувального закладу мали вірогідний характер та становили 2,90 ± 0,94 і 2,00 ± 0,77 (Р = 0,02) в контрольній і основній групах відповідно. Висновки. Використання цільового температурного менеджменту з метою забезпечення нормотермії створює сприятливі умови для більш повного відновлення порушених неврологічних функцій після важкої черепно-мозкової травми.
Епідуральна інфільтрація глюкокортикоїдів та місцевих анестетиків при лікуванні неспецифічного болю в спині
Authors: Volkova Yu.V. , Chaplynskyy R.P. , Babaljan Yu.O. , Kalashnikov M.S. , Omelchenko-Seljukova A.V.
Published: December 2017

Актуальність. Неспецифічний біль у спині — найчастіша скарга після невеликих травм і гострих респіраторних захворювань та провідна причина обмеження фізичної активності пацієнтів молодше 45 років. Це захворювання продовжує залишатися соціально значущою медичною проблемою внаслідок як тривалої непрацездатності цієї групи пацієнтів, так і високої вартості лікування. Мета: оцінити ефективність епідуральної інфільтрації місцевими анестетиками і глюкокортикостероїдами при неспецифічному болі в спині, пов’язаному з дегенеративно-дистрофічним ураженням різних відділів хребта, та визначити її вплив на покращання якості життя таких хворих. Матеріали та методи. Проаналізовані результати лікування 71 пацієнта віком від 36 до 74 років, які перебували в Центрі лікування болю та неврологічному відділенні КЗОЗ «Харківська обласна клінічна лікарня — Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» із 2016 по 2017 рік із приводу хронічного неспецифічного болю в спині. Пацієнти були розподілені на 2 групи: основну — 38 осіб, яким як монотерапію епідурально вводили розчин глюкокортикостероїду та місцевого анестетика, та контрольну — 33 пацієнти, яким проводили стандартне консервативне лікування. Результати. У результаті проведеної терапії пацієнти відчували зменшення болю в спині, покращання загального самопочуття та якості життя. Однак через 6 тижнів після лікування рівень болю в групі пацієнтів, які отримувала епідуральні ін’єкції, був нижчим у 1,7 раза порівняно зі стандартною терапією. Покращання життєдіяльності та загального функціонування в два рази порівняно з результатами до лікування спостерігалось в основній групі через 3 тижні після початку терапії, у той час як пацієнти контрольної групи не досягли такого результату навіть через 6 місяців після лікування. Висновки. Проведене дослідження показало доцільність використання епідуральних ін’єкцій розчину глюкокортикоїду та місцевого анестетика в пацієнтів із хронічним неспецифічним болем у спині в моделюванні больового синдрому.
Стан кисневого бюджету у хворих із гострим коронарним синдромом при аортокоронарному шунтуванні в періопераційному періоді
Authors: Khartanovich M.V. , Todurov B.M. , Khizhnyak A.A. , Volkova Yu.V.
Published: December 2017

Актуальність. Серед хвороб системи кровообігу, що є основною причиною смерті серед осіб середнього і літнього віку в багатьох розвинених країнах світу, ішемічна хвороба серця є однією з найбільш поширених. При цьому висока частота факторів ризику і відсутність єдиного підходу до запобігання їх впливу на організм визначають важливість пошуків оптимальних шляхів лікування хворих даної категорії. Мета дослідження — вивчення перебігу періопераційного періоду у хворих, які зазнали аортокоронарного шунтування з приводу гострого коронарного синдрому. Матеріали та методи. У 37 хворих із гострим коронарним синдромом, яким було здійснено аортокоронарне шунтування, було вивчено перебіг анестезії і раннього післяопераційного періоду. Дослідження проводили на таких етапах: 1) перед операцією; 2) на виході з перфузії; 3) при надходженні у відділення інтенсивної терапії; 4) при переведенні з відділення інтенсивної терапії. На цих етапах фіксували кінцево-діастолічний і кінцево-систолічний об’єм, частоту серцевих скорочень, показники системного транспорту кисню в організмі. Результати. Було виявлено, що гострий коронарний синдром супроводжується здебільшого розвитком гострої серцевої недостатності, що підтверджується зниженням серцевого індексу до рівня менше 2,5 л/хв/м2 у 73,0 ± 7,3 % хворих. Використання протоколу анестезії при аортокоронарному шунтуванні, що включає застосування ­β1-адреноблокатора метопрололу тартрату і нітрогліцерину на фоні інфузії добутаміну, дозволяє нормалізувати серцевий індекс у 94,6 ± 3,7 % пацієнтів із гострим коронарним синдромом. Висновки. Високоефективним у пацієнтів із гострим коронарним синдромом при проведенні операції аортокоронарного шунтування є протокол із використанням β1-адреноблокатора метопрололу тартрату і нітрогліцерину на фоні інфузії добутаміну, що дозволяє зберегти на передопераційному рівні і нормалізувати рівень лактату в переважної більшості пацієнтів (94,6 ± 5,4 %).
Ефективність препарату Когніфен у хворих із мозковим ішемічним півкульовим інсультом у пізньому відновному періоді
Authors: Kozyolkin A.A. , Novikova L.V. , Dronova A.A.
Published: December 2017

У статті подано результати дослідження з вивчення ефективності препарату Когніфен у хворих із мозковим ішемічним півкульовим інсультом у пізньому відновному періоді (від 6 до 12 місяців після дебюту інсульту). Під нашим спостереженням перебувало 60 хворих із мозковим атеротромботичним (60,0 %) і кардіоемболічним (40,0 %) ішемічним півкульовим інсультом у пізньому відновному періоді. Усі пацієнти були рандомізовані за статтю, віком, підтипом інсульту, вогнищем ураження і супутньою патологією. Пацієнти з афатичними розладами, порушеннями зору (геміанопсії, метаморфопсії), наявністю супутньої соматичної патології в стадії декомпенсації, з неконтрольованою артеріальною гіпертензією, анамнестичними даними про черепно-мозкові травми, зловживання алкоголем у дослідження не включалися. Основну групу спостереження становили 30 пацієнтів, які протягом 30 днів приймали в комплексній терапії препарат Когніфен, а контрольну — 30 хворих, які отримували аналогічну медикаментозну терапію (застосування за показаннями антиагрегантів, антикоагулянтів, гіпотензивних, гіполіпідемічних, гіпоглікемічних засобів тощо), фізіотерапію, масаж, ЛФК та логопедичну корекцію, але без препарату Когніфен. На 1-шу і на 30-ту добу реабілітаційної терапії проводилося детальне вивчення клініко-неврологічного статусу всіх пацієнтів з оцінкою ступеня тяжкості інсульту за шкалою NIHSS (National Institutes of Health Stroke Scale), когнітивного і психоемоційного профілю за допомогою шкал MMSE (Mini-Mental State Examination), MoCA (Montreal Cognitive Assessment), FAB (Frontal assessment battery), методики «Пам’ять на числа» і опитувальника PHQ-9 (Patient Health Questionnaire-9). На 30-ту добу терапії додатково проводилася оцінка ступеня інвалідизації за модифікованою шкалою Ренкіна (mRS). У пацієнтів основної групи на 30-ту добу терапії спостерігалася статистично значуща різниця сумарного балу за шкалами MMSE, MoCA, FAB, методикою «Пам’ять на числа». Доменні особливості когнітивного і психоемоційного профілю пацієнтів основної групи спостереження полягали в поліпшенні короткочасної зорової пам’яті, перцептивно-гностичної сфери, уваги і рахування, відстроченого відтворення, швидкості мовлення, динамічного праксису і ускладненої реакції вибору, у них також відзначався виражений регрес утоми, нормалізація сну, поліпшення уваги і зацікавленості.
Депресія та інсомнія: виявлення причинно-наслідкових зв’язків з метою вибору тактики лікування
Authors: Oros M.M. , Oros S.V. , Smolanka V.I. , Ivanio T.V.
Published: December 2017

У статті розглянуто етіопатогенетичний зв’язок депресії та інсомнії, власне інсомнію, особливості порушень сну при депресії та роль антидепресантів у лікуванні вторинних інсомній з метою вироблення адекватної клінічної тактики ведення кожного конкретного пацієнта.
Нові класифікації епілепсії та епілептичних нападів (ILAE 2017): шляхи впровадження в Україні
Authors: Maryenko L.B. , Litovchenko T.A. , Dubenko A.Ye.
Published: December 2017

Класифікацію захворювань проводять із метою забезпечення єдності методичних підходів до вивчення нозологічних одиниць і для можливості зіставлення матеріалів досліджень на міжнародному рівні. В огляді подано короткий аналіз затверджених у вересні 2017 р. нових класифікацій епілепсій і типів епілептичних нападів, що були розроблені Міжнародною протиепілептичною лігою (МПЕЛ). Ключові моменти для перегляду класифікації епілепсій такі: МПЕЛ пропонує переглянуті основи класифікації епілепсії, призначені для використання разом із класифікацією типів нападів; рівні діагностики: тип нападу, тип епілепсії (вогнищева, генералізована, комбінована — генералізована та вогнищева, невідома) та епілептичний синдром; етіологічний діагноз слід розглянути при першому зверненні пацієнта і впродовж кожного кроку на діагностичному шляху; діагноз епілепсії в пацієнта може класифікуватись більше ніж за однією етіологічною категорією (епілепсія структурна, генетична, інфекційна, метаболічна, імунна, невідомої етіології); термін «доброякісний» замінюється термінами «самообмежений» та «фармакочутливий», які слід використовувати у випадках, коли ці терміни можуть бути відповідно застосовані; терміни «енцефалопатія розвитку» й «епілептична енцефалопатія» використовуються повністю або частково у випадках, коли ці терміни можуть бути відповідно застосовані. При визначенні епілепсії клініцист може зупинитися на будь-якому рівні діагностики. Комісія МПЕЛ зазначила, що попередні класифікації епілептичних нападів були засновані на анатомічному принципі з поділом нападів на скроневі, лобні, тім’яні, потиличні, діенцефальні і стовбурові. У сучасних дослідженнях змінено погляди на патофізіологічні механізми і показано, що епілепсія є захворюванням мережі (network), а не лише симптомом локальної патології мозку. І хоча розуміння мережевого походження нападів дуже швидко розвивається, комісія вважає його недостатнім, щоб слугувати основою наукової класифікації епілептичних нападів, яку на даному етапі назвали робочою (операційною). Усі напади поділяються на генералізовані, фокальні і з невідомим початком. Усі вони можуть мати моторні прояви або проходити без них. Фокальний напад може переходити в білатеральний тоніко-клонічний. Атонічні, клонічні, тонічні, міоклонічні епілептичні напади можуть бути як фокальними, так і генералізованими. Доданий новий термін «некласифікований напад». Також введені нові терміни для генералізованих типів нападів: «абсанс із міоклонією повік», «міоклонічний абсанс», «міоклоніко-атонічний напад» і «міоклоніко-тоніко-клонічний напад». Обговорюються нова термінологія, визначення і нові концепції, розроблені МПЕЛ. Підкреслюється необхідність своєчасного впровадження нових класифікацій (2017 р.) у клінічну практику в Україні. Робочою групою Української протиепілептичної ліги запропоновані основні напрямки цього процесу.
Вплив поліморфізмів rs2010963 і rs699947 гена VEGFА на клінічні та лабораторні показники при діабетичній ретинопатії у хворих на цукровий діабет 2-го типу
Authors: Gudz A.S. , Ziablitsev S.V. , Zaharevich G.E.
Published: December 2017

Актуальність. Ключовим фактором розвитку неоангіогенезу при діабетичній ретинопатії (ДР) за умов цукрового діабету 2-го типу (ЦД-2) є васкуло-ендотеліальний фактор росту (VEGF). На важливу роль генетичних поліморфізмів гена VEGFA вказує низка досліджень і метааналізи, які показали наявність їх асоціації з ДР, особливо з її проліферативним варіантом (ДПР), що варіює у різних популяціях. Мета. З’ясування впливу поліморфних генотипів rs2010963 і rs699947 гена VEGFА на клінічні та лабораторні показники при ДР у хворих на ЦД-2 з української популяції. Матеріали та методи. До дослідження було залучено 302 хворих на ЦД-2 з ДР. Встановлення діагнозу проводилася за Міжнародною клінічною класифікацією, прийнятою Американською академією офтальмології (2003). Контрольну групу становили 98 осіб, які не мали ЦД-2 та ДР, а також інших офтальмологічних захворювань. Всі пацієнти були прооперовані з приводу катаракти. У внутрішньоочній рідині (ВОР), яку збирали під час операції, методом імуноферментного аналізу було визначено вміст VEGFA. Аналіз поліморфних ДНК-локусів гена VEGFA — rs2010963 і rs699947 — здійснювали за методом полімеразної ланцюгової реакції у реальному часі з використанням уніфікованих тест-систем TaqMan Mutation Detection Assays Thermo Fisher Scientific (США). Результати. Аналіз результатів дослідження показав, що поліморфізм rs2010963 мав вплив на рівень у ВОР VEGFA (максимум — при генотипі ризику С/С). Цей поліморфізм був пов’язаний зі статтю (генотип С/С частіше зустрічався у чоловіків, ніж у жінок — 3 : 1), наявністю ДПР (найчастіше була визначена за наявності генотипу С/С: 45,4 %) та неоваскуляризацією диска зорового нерва (найчастіше була визначена за наявності гетерозиготи G/С: 21,4 %). Поліморфізм rs699947 мав вплив на гостроту зору (мінімальна наявна при генотипі С/С), товщину сітківки (максимальний показник — при генотипі С/С), рівень у ВОР VEGFA (максимальний рівень — при генотипі С/С), а також наявність ДПР та гемофтальму (найчастіше були визначені за генотипом С/С, відповідно 44,7 та 27,7 %). Висновки. Патогенетичний вплив генотипу ризику С/С поліморфізму rs2010963 частіше визначався у чоловіків, реалізувався завдяки високому рівню у ВОР VEGFA та проявлявся максимальною частотою ДПР. Патогенетичний вплив генотипу ризику С/С поліморфізму rs699947 також реалізувався завдяки високому рівню у ВОР VEGFA, призводив до зниження гостроти зору, потовщення сітківки та проявлявся максимальною частотою ДПР і гемофтальму.
Метаболічний синдром як міждисциплінарна проблема (огляд літератури)
Authors: Liashuk R.P. , Liashuk P.M.
Published: December 2017

У статті проаналізовані дані літератури щодо питань діагностики та поєднання метаболічного синдрому та його складових (артеріальна гіпертензія, ожиріння, інсулінорезистентність, дисліпідемія) з низкою захворювань, у патогенезі яких суттєву роль відіграють порушення метаболізму. Тому метаболічний синдром слід розглядати як міждисциплінарну проблему, тим більше що з віком розвивається ко- і поліморбідність за його участю.
Синдром гіпотиреозу як фактор розвитку патології серцево-судинної системи (огляд літератури)
Authors: Horodynska O.Yu.
Published: December 2017

У статті наведені дані про патогенетичні аспекти розвитку патології серцево-судинної системи при зниженні функції щитоподібної залози. Гіпотиреоз асоціюється з підвищенням ризику розвитку ішемічної хвороби серця, інфаркту міокарда, хронічної серцевої недостатності й смертності від серцево-судинних захворювань незалежно від статі, віку й попередніх серцево-судинних захворювань. Це спонукає до пошуку додаткового впливу на патогенетичні механізми гіпотиреозу з метою ефективної терапії вказаних загрозливих проявів та наслідків хвороби.
Порівняльна характеристика активності фібринолізу в умовах експериментального перитоніту та його розвитку на тлі цукрового діабету
Authors: Grynchuk F.V. , Grynchuk A.F. , Maksimiuk V.V.
Published: December 2017

Актуальність зумовлена недостатнім вивченням стану фібринолітичних реакцій при поєднанні цукрового діабету (ЦД) з гострим перитонітом (ГП), що дедалі частіше трапляється в практиці. Мета дослідження: вивчення особливостей фібринолітичної активності при ГП, що розвивається на тлі ЦД. Матеріали та методи. 100 білих нелінійних щурів. ГП моделювали черезстравохідною перфорацією шлунка. ЦД моделювали уведенням 1,6% розчину алоксану. Вивчали сумарну фібринолітичну активність (СФА), неферментаційну (НФА) та ферментаційну (ФФА) фібринолітичну активність плазми крові. Тварини були поділені на групи: 1-ша — інтактні тварини з моделями ГП, 2-га — тварини з моделями ГП на тлі ЦД. Результати. Активність фібринолізу в тварин із моделями ЦД переважала таку в інтактних. Через 6 год з часу моделювання ГП фібринолітична активність зростала. У 1-й групі приріст був меншим. Через 12 год СФА, НФА і ФФА у 2-й групі різко збільшилися і значно переважали. У 1-й групі значуще збільшилася ФФА. Співвідношення НФА/ФФА знижувалось у обох групах. Через 24 год СФА у 1-й групі незначно зросла. У 2-й групі всі показники істотно збільшилися. Співвідношення НФА/ФФА у 1-й групі зростало, а у 2-й групі знижувалось. Через 48 год СФА і співвідношення НФА/ФФА у 1-й групі практично не змінились. У 2-й групі параметри СФА, НФА і ФФА статистично значуще переважали, а ФФА продовжувала зростати. Висновки. При експериментальному ЦД виявлено зростання активності фібринолізу з перевагою ферментаційних механізмів. При експериментальному ГП спостерігається активація фібринолізу зі збереженням рівноваги між його ланками впродовж 24 годин. Розвиток ГП у тварин з моделями ЦД вже через 6 годин суттєво відрізняється кількісними характеристиками фібринолітичної активності плазми крові, що проявляється її надмірним зростанням, розвитком дисбалансу між ланками фібринолізу, неконтрольованим наростанням ФФА з ознаками виникнення синдрому дисемінованого внутрішньосудинного згортання крові через 24 години. Підґрунтям виявлених відмінностей є зміни функціональної активності фібринолітичної системи, зумовлені впливом ЦД, що, окрім змін у системі гемостазу, створює передумови для порушень механізмів активації, міграції та взаємодії ефекторних клітин, процесів проліферації тощо.
Зміни звивистих канальців нирок при введенні НАДФ на тлі стрептозотоцин-індукованого цукрового діабету в щурів
Authors: Grytsiuk M.I.
Published: December 2017

Мета. Вивчення змін структур звивистих канальців нирок при введенні нікотинамідаденіндинуклеотидфосфату (НАДФ) на тлі індукованого стрептозотоцином цукрового діабету (ЦД) у щурів. Матеріали та методи. Експерименти проведено на самцях білих щурів, яким моделювали ЦД шляхом уведення стрептозотоцину в дозі 70 мг/кг. НАДФ уводили у дозі 30 мг/кг. Вивчали структури нирок на 11-ту, 21-шу та 31-шу добу експерименту. Результати. На противагу класичним методам забарвлення ранні зміни в різних структурах нирки були виявлені за допомогою гістохімічного методу на основі забарвлення гістологічних зрізів бромфеноловим синім за методом Mikel Calvo. Висновки. Загалом структури нирок виявляли позитивну реакцію на введення НАДФ, що може бути пов’язане зі зниженням прямого ушкоджувального впливу гіперглікемії як за рахунок зменшення кількості глікозильованих білків, так і внаслідок прямого безпосереднього його позитивного впливу на стан ендотеліоцитів.
Роль мікроРНК у розвитку артеріальної гіпертензії
Authors: Koval S.M. , Yushko K.O. , Snihurska I.O. , Starchenko T.H. , Miloslavsky D.K. , Penkova M.Yu.
Published: December 2017

Поданий аналіз результатів зарубіжних та вітчизняних досліджень щодо ролі мікроРНК у розвитку артеріальної гіпертензії. Показана взаємодія мікроРНК із механізмами регуляції артеріального тиску, компонентами ренін-ангіотензинової системи, процесами ураження органів-мішеней. Обговорюється можливість застосування мікроРНК як потенційно нового класу лікарських засобів для лікування артеріальної гіпертензії та її ускладнень.
Перспективи широкого застосування небівололу в лікуванні хворих на артеріальну гіпертензію в поєднанні з різною коморбідною патологією
Authors: Koval S.N. , Bozhko V.V. , Snegurskaya I.A. , Miloslavsky D.K.
Published: December 2017

Небіволол має низку принципових відмінностей і істотних переваг перед іншими бета-блокаторами. Препарат має позитивні гемодинамічні ефекти у вигляді підвищення серцевого викиду, зниження периферичного опору судин, зменшення центрального аортального тиску. Небіволол має властивості кардіо-, церебро-, нефро- і вазопротекції. Як антигіпертензивний препарат, небіволол може використовуватися при широкому спектрі коморбідної патології у хворих з метаболічним синдромом і цукровим діабетом, хронічною серцевою недостатністю, захворюваннями периферичних артерій, хронічними обструктивними захворюваннями легень, у чоловіків з еректильною дисфункцією, у літніх хворих.
EVIDAS-2017. Вітамін D: мінімум, максимум, оптимум
Authors: Kuprinenko N.
Published: December 2017

.
Вплив додаткового призначення холекальциферолу на рівень антитіл до тиреоїдної пероксидази у хворих на первинний гіпотиреоз
Authors: Pankiv I.V.
Published: December 2017

Актуальність. Результати численних наукових досліджень свідчать про багатогранний вплив вітаміну D на різні органи й системи організму людини. Мета дослідження — вивчити ефективність додаткового призначення холекальциферолу на показники титру антитіл до тиреоїдної пероксидази (ТПО) у хворих на гіпотиреоз автоімунного генезу. Матеріали та методи. Під спостереженням перебували 65 пацієнтів віком від 27 до 59 років з первинним гіпотиреозом, які були рандомізовані на дві групи. Пацієнтам першої групи (n = 36) додатково призначено холекальциферол у дозі 4000 МО/д (28000 МО/тиждень) протягом трьох місяців на тлі замісної терапії левотироксином. Пацієнти другої групи (n = 29) отримували лише замісну терапію. Результати. Серед обстежених пацієнтів з гіпотиреозом у 61 (93,9 %) відзначалися дефіцит і недостатність вітаміну D. У хворих на гіпотиреоз встановлена вірогідна негативна кореляція між рівнем 25(ОН)D і титром антитіл до ТПО (r = –0,17; р = 0,046). Додаткове призначення вітаміну D призвело до вірогідного зниження рівня антитіл до ТПО (–46,7 %) у хворих на гіпотиреоз. Загалом зменшення рівня антитіл до ТПО на 25 % і більше досягнуто у 80,6 % хворих. Висновки. Призначення препарату вітаміну D приводить до вірогідного підвищення вмісту 25(OH)D у сироватці крові з відповідним зниженням концентрації паратгормону, зниження рівня антитіл до тиреоїдної пероксидази.
Консервативне лікування порушень метаболізму кісткової тканини у хворих на вітамін-D-залежний рахіт ІІ типу з генетичним ушкодженням формування колагену І типу
Authors: Martsyniak S.M.
Published: December 2017

Мета дослідження: визначити вплив консервативної терапії на генетично зумовлені порушення метаболізму кісткової тканини у хворих на D-залежний рахіт ІІ типу з генетичним ушкодженням формування колагену І типу. Матеріали та методи. На базі консультативно-поліклінічного відділу ДУ «Інститут травматології та ортопедії НАМНУ» було обстежено та проліковано 13 пацієнтів із діагнозом вітамін-D-залежного рахіту ІІ типу з генетичним ушкодженням формування колагену І типу (ВДЗР(COL1)). Консервативне лікування пацієнтів з даним рахітоподібним захворюванням проводилось у 4 етапи. Перший етап включав повне обстеження пацієнта щодо рівня кальцію, фосфору крові та сечі, кальцидіолу та кальцитріолу крові, показників паратиреоїдного гормону та остеокальцину, а також маркера кісткоутворення P1NP і маркера остеорезорбції β-CTx. На першому етапі в обов’язковому порядку діти проходили генетичне дослідження для виявлення змін (поліморфізму) в алелях рецепторів до вітаміну D та колагену І типу. Обстеження на наступних етапах проводилось у повному обсязі, окрім генетичних досліджень. Результати. Виявлено, що генетично зумовлене порушення рецепції вітаміну D призводить до значного акумулювання активного метаболіту вітаміну D у сироватці крові, що при поєднанні даної патології з генетично детермінованим порушенням формування колагену І типу вірогідно впливало на процеси кісткоутворення/кісткоруйнування із залученням механізмів компенсації остеомаляційного процесу (система «паратгормон — вітамін D — остеокальцин»). Всебічне вивчення метаболізму вітаміну D та біохімічних показників життєдіяльності кісткової тканини у хворих на ВДЗР(COL1) дозволило впритул підійти до розуміння деяких питань патогенезу та сутності остеомаляційних, а в подальшому — остеопоротичних змін різного ступеня, об’єктивувати ці зміни у відповідних показниках біохімічного дослідження та залежно від змін розробити різні схеми медикаментозної корекції порушень кісткового обміну при даному захворюванні. Висновки. Порушення рецепції до кальцитріолу в поєднанні з генетично зумовленим порушенням формування колагену І типу відображає найбільш тяжкі порушення метаболізму кісткової тканини при вітамін-D-залежному рахіті, що, у свою чергу, викликає в організмі дитини, яка росте, прискорення кісткового обміну та прогресування остеомаляційних процесів поряд зі значним прискоренням розсмоктування кісткової тканини. Це, на нашу думку, пов’язано з формуванням недосконалого колагену, який організм дитини намагається перебудувати, хоча дане припущення потребує подальшого вивчення.
Цистатин С і хронічна хвороба нирок у дітей
Authors: Kushnirenko S.V. , Mordovets Ye.M. , Tihonenko N.A. , Markotenko O.O.
Published: December 2017

Актуальність. Визначення діагностично значимих величин сироваткової концентрації цистатину С із розрахунком швидкості клубочкової фільтрації дає клініцистам перевагу в чіткому розме­жуванні стадій хронічної хвороби нирок у дітей і розуміння необхідності більш широкого застосування найважливішого діагностичного тесту в практиці дитячого нефролога і педіатра. Мета дослідження — визначення діагностично значимих величин сироваткової концентрації цистатину С із розрахунком швидкості клубочкової фільтрації для розмежування І–ІІІ ст. хронічної хвороби нирок. Матеріали та методи. У 119 дітей віком від 2 до 17 років (7,3 ± 0,3 року) визначали діагностично значимі величини сироваткового рівня цистатину С для розмежування І–ІІІ ст. хронічної хвороби нирок, здійснювали розрахунок швидкості клубочкової фільтрації на підставі сироваткової концентрації цистатину С, користуючись рівняннями F.J. Hoek, M. Zappitelli, Pediatric GFR Calculator — NKF. Результати. У дітей із хронічною хворобою нирок І ст. сироваткова концентрація цистатину С становила 0,77 ± 0,01 мг/л, що вірогідно нижче відповідних показників у пацієнтів із хронічною хворобою нирок ІІ ст. (1,00 ± 0,01 мг/л) і ІІІ ст. (1,58 ± 0,06 мг/л) (p < 0,05). Середнє значення концентрації цистатину С у сироватці крові 0,77 ± 0,01 мг/л у пацієнтів із хронічною хворобою нирок І ст. відповідало розрахунковій швидкості клубочкової фільтрації на підставі цистатину С 100,2 ± 1,6 мл/хв/1,73 м2, визначеній за рівнянням F.J. Hoek, 103,6 ± 1,9 мл/хв/1,73 м2 — за рівнянням M. Zappitelli і 90,4 ± 1,3 мл/хв/1,73 м2 — за Pediatric GFR Calculator — NKF. Середнє значення концентрації цистатину С у сироватці крові 1,00 ± 0,01 мг/л у пацієнтів із хронічною хворобою нирок ІІ ст. відповідало розрахунковій швидкості клубочкової фільтрації на підставі цистатину С 77,50 ± 0,87 мл/хв/1,73 м2 за рівнянням F.J. Hoek, 77,60 ± 0,97 мл/хв/1,73 м2 — за рівнянням M. Zappitelli і 71,9 ± 0,7 мл/хв/1,73 м2 — за Pediatric GFR Calculator — NKF. Середні значення розрахункової швидкості клубочкової фільтрації на підставі цистатину С, розрахованої за Pediatric GFR Calculator — NKF, вірогідно відрізнялись від результатів двох попередніх рівнянь (p< 0,05). Значення концентрації цистатину С у сироватці крові 1,58 ± 0,06 мг/л, отримані в пацієнтів із хронічною хворобою нирок ІІІ ст., відповідали майже однаковій розрахунковій швидкості клубочкової фільтрації на підставі цистатину С, визначеній за трьома різними рівняннями. Висновки. Отримані дані та результати ряду досліджень підтверджують, що в дітей цистатин С краще корелює зі швидкістю клубочкової фільтрації, ніж сироватковий креатинін. Визначені діагностично значимі величини для розмежування хронічної хвороби нирок І–ІІІ ст. Оцінена інформативність застосування рівнянь для розрахунку швидкості клубочкової фільтрації на основі цистатину С (F.J. Hoek, M. Zappitelli, Pediatric GFR Calculator — NKF).
Визначення рівня субпопуляцій лімфоцитів периферичної крові для діагностики хронічної реакції відторгнення ниркових алотрансплантатів
Authors: Zohrabyan R.O. , Shelest V.V. , Kubashko A.V.
Published: December 2017

Актуальність. Однією з основних причин втрат ниркових алотрансплантатів (НАТ) у віддалені строки після трансплантації є прогресуюча хронічна дисфункція ниркового алотрансплантата (ХДНА), причиною розвитку якої в 20–60 % випадків є хронічне відторгнення (ХВ). Діагностика причин дисфункції трансплантата базується на морфологічному дослідженні, яке через інвазивність має ряд недоліків. Тому великий інтерес являє пошук неінвазивних методів діагностики стану НАТ, зокрема, дослідження клітинної ланки імунної відповіді. Мета. Дослідження відносної кількості субпопуляцій лімфоцитів периферичної крові та їх співвідношення в реципієнтів у віддаленому періоді після трансплантації нирки, оцінювання інформативності цих показників для діагностики ХВ НАТ. Матеріали та методи. Досліджено рівні субпопуляцій лімфоцитів (Т-клітини, Т-хелпери, Т-цитотоксичні, Т-активовані, T-NK-клітини, В-клітини, NK-клітини) у 43 реципієнтів НАТ залежно від перебігу віддаленого післяопераційного періоду та стану алотрансплантата через 1–9 років після алотрансплантації нирки, які були розподілені згідно з морфологічною верифікацією діагнозу на дві групи. Група 1 — 23 хворі із задовільною функцією НАТ без ознак відторгнення; група 2 — 20 хворих із ХДНА, обумовленою хронічною реакцією відторгнення (ХРВ) за даними пункційної біопсії. До контрольної групи увійшли 23 здорові донори, чиї показники становили референтний коридор. Результати. Дані аналізу показали підвищення середніх рівнів Т-активованих лімфоцитів у групах 1 та 2 щодо контрольної (8,9 ± 2,0; 8,4 ± 2,4; 6,8 ± 2,1 відповідно). Також виявлено зниження середніх показників рівнів T-NK-клітин (2,4 ± 2,0) та В-клітин (9,6 ± 2,0) у групі 2 щодо показників  групи 1 (5,6 ± 1,8 та 12,4 ± 2,4 відповідно). Аналіз індексів співвідношення між окремими субпопуляційними одиницями лімфоцитів показав статистично вірогідну значущість різниці між індексом Т-клітини/T-NK-клітини (22,53 vs 46,89 в групах 1 та 2 відповідно; p < 0,05) та індексом Т-активовані/В-клітини (1,14 vs 4,17 в групах 1 та 2 відповідно; p < 0,05). При цьому чутливість індексу Т-клітини/T-NK-клітини становила 70 %, специфічність — 60 %. Чутливість індексу Т-активовані/В-клітини дорівнювала 55 %, специфічність — 50 %. Висновки. Зниження рівня T-NK-клітин ближче до нижнього порогового значення референтного коридора і, відповідно, співвідношення Т-клітини/T-NK-клітини в межах 44,49–49,29 (46,89 ± 2,40) у віддаленому післятрансплантаційному періоді може бути додатковою ознакою ХРВ як причини прогресуючої дисфункції НАТ.
Таурин та його секрети в експериментальній гепатології
Authors: Kononov I.N. , Muslin V.N. , Ptushkina D.A.
Published: December 2017

Таурин є унікальною амінокислотою. Він має різноманітні біологічні ефекти, спрямовані на підтримку фізіологічного гомеостазу, включаючи антиоксидацію, модуляцію іонного транспорту, осморегуляцію, регуляцію нейротрансмітерів і кон’югацію жовчних кислот. Саме із стабілізуючою дією таурину на мембрани пов’язують його регулюючий вплив на нормалізацію білкового, вуглеводного, електролітного обміну, активність ряду ферментів і гормонів, енергетичні та відновлювальні процеси в організмі, зміцнення імунної системи. Його кон’югування з жовчними кислотами сприяє колоїдній стабільності жовчі, що вкрай необхідно для підтримки нормального рівня холестерину в крові. З нормалізацією обміну таурину в печінці пов’язують лікування і профілактику різних захворювань серцево-судинної системи, печінки, ожиріння, дисліпідемії та атеросклерозу, а також інсулінорезистентності і цукрового діабету, очних хвороб, неврозів і депресій. Метою даної статті є привернення уваги до таурину як до потужного гепатопротектора, ґрунтуючись на експериментальних дослідженнях.
Иммунопрофилактика инфекционных заболеваний у детей: достижения и проблемы. Антивакцинальное движение как фактор препятствия в проведении иммунизации населения
Authors: Dmytruk V.I. , Zaslavska H.O.
Published: December 2017

В работе приведены данные о состоянии иммунизации против основных вакциноконтролируемых инфекций в международном и региональном субнациональном аспектах. Определены некоторые факторы ухудшения эпидемиологической ситуации в Украине и роль вакцинации в системе эпиднадзора за инфекциями, которые контролируются средствами специфической иммунопрофилактики. Освещены особенности и причины антивакцинального движения и возможные пути противодействия ему.
Использование гипоосмолярной оральной регидратационной смеси в комплексной терапии секреторных диарей
Authors: Gaydey V.R. , Savchuk A.I. , Movlyanova N.V. , Doan S.I.
Published: December 2017

Приведены результаты применения гипоосмолярной оральной регидратационной смеси в комплексном лечении детей с секреторной диареей вирусной этиологии. Установлено, что при использовании препарата быстро исчезают симптомы интоксикации, проявления ацетонемического и диарейного синдромов, также существенно уменьшается частота применения инфузионной терапии и длительность пребывания больного в стационаре.
An International Comparison of Corporate Social Responsibility
Authors: Fisher Victoria E. , Mahoney Lois S. , Scazzero Joseph A.
Published: December 2017

As globalization has increased, so have the increased pressures and expectations for companies to participate in corporate social responsibility (CSR). Using a new database, SustainalyticsGlobal Platform (SGP), we examined how a globalized economy affects CSR rankings,including the categories of environmental, social, and governance for 4,643 companies in thesix international regions of Africa, Asia-Pacific, Europe, Latin America, North America andSouth America.  We found that the regions of Africa, Europe and South America hadconsistently higher CSR scores for Total CSR and all categories, followed by North America,while the regions of Latin America and Asia-Pacific had the lowest CSR scores.  Additionally,we found that the CSR category of governance had the highest CSR scores while theenvironmental category has the lowest.
THE IMPORTANCE OF SECRET SURVEILLANCE OF COMMUNICATIONS IN DETECTION AND PROVING THE CRIMINAL OFFENSE OF EXTORTION
Authors: Nikolić Gordana , Bošković Aleksandar , Trajković Tomislav
Published: December 2017

On the one hand, the crime of extortion is a conventional criminal offense; on the other hand, taking into account the highly specific level of organization, it is a modern criminal act. Such a stance has been justified by the statutory provisions incriminating the qualified forms of this criminal offense which is committed by organized criminal groups. Bearing in mind that our legislator has enacted different measures for combating organized crime, Serbian legislation includes specific measures and investigative techniques aimed at counteracting this type of crime. In addition to traditional methods which have now become part of regular evidentiary actions, the 2011 Criminal Procedure Code precisely regulates the former special investigative techniques, which are now part of special evidentiary actions. In this paper, the authors analyze one of the six prescribed special evidence-gathering actions - the secret surveillance of communications and its application in detecting and proving the criminal offense of extortion, particularly considering that the legislator explicitly prescribed the circle of offenses that may be subject to applying the special investigative measures whose scope of application includes some of the qualified form of extortion. Finally, the authors point to possible modifications of the legal provisions on the secret surveillance of communications, which should be precisely regulated in order to improve the procedural application of this special investigative measure in detecting and proving the criminal offense of extortion.
A study of the regulative acts’ leniency clause effect on the behavior of the firms
Authors: Kaur Harshil
Published: December 2017

This paper experimentally investigates the effect of leniency clause on cartel formation and self-reporting by firms in an asymmetric cartel. The notion of asymmetric is used in terms of different market share of the firms, which form a cartel. This setting is used to bring the experimental design closer to reality. We experimentally controlled for ‘Provision of Deal’- when a firm with larger market share can offer some side payments to the firms with smaller market share and induce them not to report. We run three treatments: 1) Leniency without Deal (LWOD), 2) Leniency with Deal (LWD) and 3) Reward with Deal (RWD). In LWOD treatment players can come forward and self-report their communication to the authority. In LWD treatment before self-reporting there is another step where big players can transfer 10 points to the small player and induce them not to report. In RWD treatment players earn 25 points if they report, unlike LWD or LWOD where they paid some amount after reporting as well. The results of the experiment demonstrate that there is no notable difference in the formation of cartels among the three treatments. However, cartel members see the adverse effect of the provision of a deal on the self-reporting of cartels. The incidence of reporting falls significantly from 61.48% in Leniency without Deal treatment to 25.86% in Leniency with Deal treatment. Further, giving positive rewards to the self-reporters counteract the effect of the deal to a large extent. Thus, reporting is remarkably high at 41.44% in Reward with Deal treatment as compared to 25.86% in Leniency with Deal treatment. To sum up, the experiment accentuates the waning effect of leniency clause in an asymmetrical cartel.