Craft and Cult of an Association in Roman Salona
Authors: Ivanišević Dora 
Published: December 2023

Članak obrađuje omanji arhiv koji broji šest zasebnih natpisa na latinskome uklesanih na trima spomenicima tijekom trećeg i ranoga četvrtog stoljeća u Saloni, glavnome gradu rimske provincije Dalmacije (CIL 3, 1967a=HD062449; CIL 3, 1968a-d=HD062448; CIL 3, 14725=HD022448). Četiri su natpisa datirana konzularnom datacijom u 302. (1967a), 303. (1968a), 319. (1968b) i u 320. (1968c). Nastojat ćemo dokazati da je jedan natpis, koji nije bio interno datiran (1968d), najraniji te da pripada razdoblju Severa (193-235). Konzularna je datacija drugog natpisa oštećena (14725). Dosadašnju ćemo njezinu rekonstrukciju, kojom se natpis datirao u razdoblje cara Konstantina (306-337), revidirati i predložiti novu dataciju u 264. godinu, za konzulata cara Galijena (253-268) i Saturnina. Ti su natpisi rijetki i zagonetni primjerci u epigrafskoj kulturi Salone i latinskoga Zapada, a povezuju ih zajednički elementi koji se opetovano javljaju s manjim varijacijama: tehnički termini „asistent“ (minister) i „asistirati“ (ministro), naziv mjesta „kod Tritonā“ (ad Tritones), datum „prvoga veljače“ (Kalendis Februariis) i zatim popis asistenata koji se poimenice navode i čiji broj varira od osam na najranijem (1968d), do četrnaest na najkasnijem natpisu iz 320. (1968c). Ti elementi nedvojbeno upućuju na godišnji vjerski obred pri kojemu su imenovani ministri služili kao asistenti. Čvrsto usađujući navedeni arhiv u njegov neposredni epigrafski i arheološki kontekst Salone trećega i četvrtoga stoljeća i u širi povijesni i kulturni kontekst Carstva toga razdoblja, rad ga prvo kronološki sistematizira i epigrafski obrađuje, te zatim pruža njegovu društvenu i kulturnu interpretaciju. Uz gore navedene redatacije dvaju natpisa, jedini posve sačuvani spomenik kategorizira se kao oltar, a natpisi se kategoriziraju kao acta. Osnovna im je namjena bila – ako bi trebalo rangirati njihove višestruke funkcije – da budu pisano svjedočanstvo da je vjerski obred uredno izvršen, a sekundarna da se dotične asistente počasti natpisom. Pri tome se zapaža inicijalna podudarnost između prigode (vjerski obred) radi koje je podignut najraniji spomenik (oltar). Njegove su stranice tijekom gotovo čitava stoljeća služile kao površina za acta kojima se dokumentira izvršenje obreda. Taj oltar i drugi kameni natpisi po svoj su se prilici čuvali u sjedištu udruženja. Ministri se identificiraju kao pripadnici udruženja građevinskih obrtnika i radnika (collegium fabrum) koji su pri vjerskom obredu asistirali predsjedniku svog udruženja (praefectus), navedenom u preambuli četiriju natpisa iz četvrtoga stoljeća. Collegia fabrum spadaju među najbolje dokumentirana i najrespektabilnija obrtnička udruženja iz carskoga razdoblja – primjerice, carska administracija navodila ih je kao uzorno udruženje od javne koristi – i po svoj su prilici bili glavna radna snaga iza municipalnih i carskih građevinskih projekata. Onomastičkom je metodom pokazano da su salonitanski fabri pripadali „običnome“ gradskome stanovništvu s punim ili djelomičnim rimskim građanskim pravom, a da je građevinska industrija u Saloni bila organizirana po omanjim, samostalnim „poduzećima“. Pozivajući se na tzv. Kalendar 354. i na raznovrsne materijalne dokaze za Herkulov kult u kamenolomima na sjevernoj strani otoka Brača nastoji se pokazati da je salonitanski collegium fabrum preuzeo carski kult Herkula. Prema Kalendaru 354. njegova je vjerska svečanost istaknuta kao jedna od najznačajnijih, a u Rimu se obilježavala prvoga veljače sve do sredine četvrtoga stoljeća. Nije moguće pouzdano utvrditi koji je car uveo dotičnu svečanost u Herkulovu čast u kalendar, no nekolicina dokaza upućuje na Septimija Severa (193-211) ili njegove nasljednike. U svakom slučaju, preuzimanjem kulta careva osobnoga zaštitnika fabri su istovremeno nastojali sebi osigurati učinkovitiju božansku zaštitu i pomoć te iskazati pobožnost i odanost vladajućem caru i carskoj vlasti. Ako je ta interpretacija održiva, salonitanska kulturna baština još jednom potvrđuje da je figura rimskoga cara uživala središnje mjesto u svjetonazoru raznih društvenih grupa i da je pobožnost prema caru bila ujedinjujući faktor koji je držao Carstvo na okupu.