bluuebunny/crossref_metadata_2025 huggingface dataset:
Puna-apilasäilörehun korjuuajan vaikutus maidontuotantoon
Authors: Pursiainen Pirjo , Tuori Mikko , Kuoppala Kaisa , Rinne Marketta , Huhtanen Pekka , Vanhatalo Aila
Published: April 2019

Tutkimuksessa selvitettiin puna-apilasäilörehun korjuuajan vaikutusta rehun syöntiin, sulavuuteen,maidontuotantoon ja maidon koostumukseen. Puna-apilarehut säilöttiin ensikasvun aikaisesta (AA) jamyöhäisestä (AM) kehitysvaiheesta sekä niiden jälkikasvuista (AAJ ja AMJ, vastaavasti). Kontrollinaoli timotei-nurminatakasvustosta aikaisessa (TNA) ja myöhäisessä (TNM) kehitysvaiheessa tehtysäilörehu. Kaikki rehut oli säilötty pyöröpaaleihin AIV2Plus-säilöntäainetta käyttäen. Tutkimus tehtiinViikin opetus- ja tutkimustilan navetassa. Tutkimuksessa oli mukana 12 ay-lehmää, jotka jaettiintuotoksen mukaan kahteen blokkiin (2 kertaa poikineet ja ensikot). Viljan ja rypsin seosta (raakavalk.193 g/kg KA) annettiin 10,5 (blokki 1) tai 8,4 kg/pv (blokki 2). Säilörehua lehmät saivat vapaasti.Apilasäilörehujen kuiva-ainepitoisuus oli sateisen kesän hankalista säilöntäolosuhteista johtuenpienempi kuin heinäkasvisäilörehujen (180 (AA), 224 (AM), 251 (AAJ), 219 (AMJ), 321 (TNA) ja277 (TNM) g/kg). Apilarehuissa oli enemmän raakavalkuaista (166, 165, 170, 193, 112 ja 90 g/kg KA,vastaavasti) ja vähemmän solunseinäkuitua (NDF) (395, 391, 373, 348, 541 ja 601 g/kg KA,vastaavasti) kuin heinäkasvirehuissa. Apilarehut olivat pidemmälle käyneitä ja sisälsivät vähemmänsokeria kuin heinäkasvirehut.Sulavaa orgaanista ainetta (määritetty in vivo) säilörehuissa oli 639 (AA), 591 (AM), 619(AAJ), 651 (AMJ), 696 (TNA) ja 619 (TNM) g/kg KA (p<0,001). Lehmät söivät eniten varhainkorjattua heinäkasvisäilörehua (10,7 (AA), 9,0 (AM), 12,8 (AAJ), 11,8 (AMJ), 14,3 (TNA) ja 8,3(TNM) kg KA/pv (p<0,001). Apilan jälkikasvusta tehtyä rehua lehmät söivät enemmän kuin apilanensikasvusta tehtyä rehua (p<0,001). Maitotuotos oli 28,3 (AA), 28,4 (AM), 29,1 (AAJ), 29,7 (AMJ),28,6 (TNA) ja 25,5 (TNM) kg/pv (p<0,001). Apilan jälkikasvurehuja syöneet lehmät lypsivätenemmän (p<0,05) kuin ensikasvurehuja syöneet lehmät. Maidon rasvapitoisuuteen ja rasvatuotokseenruokinta ei vaikuttanut merkitsevästi. Maidon valkuaispitoisuus (33,6 (AA), 33,9 (AM), 34,8 (AAJ),34,0 (AMJ), 35,1 (TNA) ja 34,9 (TNM) g/kg (p<0,01)) oli heinäkasviruokinnoilla suurempi kuinapilaruokinnoilla (p<0,001). Apilan jälkikasvusta tehtyjä rehuja syöneiden lehmien maidonvalkuaispitoisuus (p<0,05) ja valkuaistuotos (p<0,01) olivat suuremmat kuin ensikasvusta tehtyjärehuja syöneiden lehmien. Apilasäilörehu nosti maidon ureapitoisuutta heinäkasvirehuun verrattuna(p<0,001).Syönnin vertailua vaikeuttivat apila- ja heinäkasvirehujen välillä säilönnällisessä laadussaolleet erot. Apilarehujen välillä tätä eroa ei ollut, mutta lehmät söivät enemmän apilan jälki- kuinensikasvusta tehtyjä rehuja. Apilarehun korjuuajan vaikutus säilörehun syöntiin poikkeaaheinäkasvirehusta. Apilan jälkikasvurehuja verrattessa syönti lisääntyi sulavuuden pienentymisestähuolimatta. Apilaa syöneet lehmät tuottivat kuitenkin saman verran maitoa kuin aikaisin korjattuaheinäkasvirehua syöneet lehmät, vaikka söivät vähemmän säilörehua.
Juottomäärän vaikutus vasikoiden tuotantotuloksiin ja tuotannon talouteen kolmivaihekasvatuksessa
Authors: Huuskonen Arto , Pihamaa Pekka , Khalili Hannele
Published: April 2019

Tutkimuksessa verrattiin vapaata ja rajoitettua juottoa ja niiden vaikutusta vasikoiden kasvuun, rehujen syöntiin ja tuotannon talouteen. Tutkimus sisälsi kaksi vasikoiden juottokoetta (yhteensä 60 vasikkaa) MTT:n Pohjois-Pohjanmaan tutkimusasemalla vuosina 2002 - 2004. Kokeessa oli kolme eri juottotasoa: 6 litraa päivässä, 8 litraa päivässä ja vapaa juotto. Kaksi rajoitetun juoton tasoa kuitenkin yhdistettiin tulok-sia laskettaessa, jotta vapaata ja rajoitettua juottoa voitaisiin paremmin vertailla.Sekä vapaalla että rajoitetulla juotolla juottomäärä kohosi asteittain kokeen kolmen ensimmäisen viikon aikana. Kolmannesta juottoviikosta eteenpäin päivittäinen keskimääräinen juomamäärä vapaalla juotolla oli 9-10 litraa päivässä. Rajoitetuilla juotoilla keskimääräinen juomamäärä oli kolmannesta juottoviikosta eteenpäin 6-7 litraa eläintä kohti päivässä, joka vastasi vasikoille rajoitetussa juotossa tarjottua päivittäistä annosta. Rajoitetusti juotetut eläimet söivät juottokauden (vasikoiden ikä 2vk – 2kk) aikana merkitsevästi enemmän väkirehua (p<0.05) ja säilörehua (p<0.001) kuin vapaasti juotetut vasikat.Kahden kuukauden ikään saakka vapaasti juotetut vasikat kasvoivat nopeammin kuin rajoitetusti juotetut (p<0.05). Ruokintaryhmien välinen ero elopainon kehityksessä kuitenkin tasoittui vieroitusajanjaksona eläinten 8-10 viikon iässä. Alkukasvatuskauden ruokinnalla ei tässä kokeessa ollut vaikutusta koko kasvatuskauden keskimääräisiin kasvulukuihin ja teurastuloksiin.Runsas juottoruokinta mahdollistaa rehun kuiva-aineen korkean sulavuuden, muuntokelpoisen ener-gian lisääntyneen saannin sekä rajoitettua juottoa nopeamman painon kehityksen juottokaudella. Vasikoiden terveyden tilaan ei vapaalla ja rajoitetulla juotolla näyttänyt olevan vaikutusta. Tutkimuksen tulokset kuitenkin osoittivat, että runsaan juoton aiheuttama kasvun nopeutuminen vasikkakaudella ei vaikuta myönteisesti eläinten kasvuun koko kasvatuskautta tarkasteltaessa. Taloudellisesti järkevin juottomäärä vasikkakaudella lienee 6 – 8 litraa vasikkaa kohti päivässä. Tätä alhaisemmalla juomamäärällä ruokitut vasikat eivät välttämättä pysty kompensoimaan alkuvaiheen heikompaa kasvutulostaan kasvatuskauden aikana.Vapaata ja rajoitettu juottoa vertailtiin laskemalla molemmille vaihtoehdoille katetuotto. Katetuottoa laskettaessa otettiin huomioon, että rajoitetun juoton juottoautomaatin hankintakustannukset ovat yleensä huomattavasti korkeammat kuin vapaan juoton järjestämiseen tarvittavan laitteiston hankintakustannukset. Katetuoton, jota laskettaessa oli eri juottolaitteistojen kustannukset otettu huomioon, perusteella rajoitettu juotto oli taloudellisesti vapaata juottoa parempi vaihtoehto. Tosin ero rajoitetun ja vapaan juoton välillä oli melko pieni. Eron taustalla on juottorehun muita rehuja korkeampi hinta. Vasikoiden vapaa juotto on kuitenkin todennäköisesti taloudellisesti perusteltua tapauksissa, joissa vasikoille voidaan juottaa elintarviketeollisuuden sivutuotteena syntyviä maitohuuhteita.
Ruokinnan intensiivisyyden vaikutus maitorotuisten hiehojen kasvuun ja ruhon laatuun
Authors: Lamminen Päivi , Huuskonen Arto , Volanto Päivi
Published: April 2019

Teurashiehojen ruokinnan tavoite on tuottaa hyvin kasvavia mutta mahdollisimman vähän rasvoittuvia ruhoja. Teurashiehojen ruokinta on yleensä rajoitettua, sillä runsas energiansaanti nopeuttaa kasvua, mutta lisää eläinten rasvaisuutta. Tämän tutkimuksen tarkoituksena oli selvittää väkirehuruokinnan voimakkuuden vaikutusta maitorotuisten hiehojen kasvuun ja teurastuloksiin.Ruokintakoe toteutettiin MTT:n Pohjois-Pohjanmaan tutkimusasemalla. Koe-eläimet (yhteensä 30 kpl maitorotuisia hiehoja) olivat tutkimusasemalla alkukasvatettuja lehmävasikoita. Koeruokinnat erosivat väkirehuruokinnan koostumuksen ja intensiteetin osalta (Taulukko 1). Ensimmäisellä jaksolla (eläinten ikä 2vk-3kk) kaikki eläimet saivat vapaasti väkirehuna teollista täysrehua (Mullin-Herkku 1). Kolmannesta elinkuukaudesta eteenpäin ensimmäisen käsittelyn eläimet saivat väkirehuna 2 kg ohraa / päivä (OHRA2-ryhmä). Toisen käsittelyn eläimet saivat vastaavasti 2 kg Mullin-Herkku 1 –täysrehua (MH2-ryhmä). Kolmannella käsittelyllä olleet hiehot saivat väkirehuna 4 kg Mullin-Herkku 1 –täysrehua (MH4-ryhmä). Kaikki ruokintaryhmät saivat ensimmäisellä jaksolla säilörehua vapaasti, toisella jaksolla (3 kk – 9 kk) säilörehua annettiin maksimissaan 3 kg ka / pv ja viimeisessä jaksossa (9 kk – teurastus) maksimissaan 4 kg ka / pv. Kuivaa heinää annettiin kokeen ajan vapaasti. Koe toteutettiin erillisruokintana. Säilörehuna oli hyvälaatuinen nurmisäilörehu (D-arvo keskimäärin 68).

Ikävälillä 3-6 kuukautta (eläimet ryhmäkarsinoissa) hiehojen kuiva-aineen syönti ja energian saanti oli suurinta MH4-ruokinnalla. Tämä johtui luonnollisesti suuremmasta tarjotusta väkirehuannoksesta. Vastaavasti säilörehun syönti oli vähäisintä MH4-ruokinnalla. Suuremmasta energian saannista johtuen hiehot myös kasvoivat em. jaksolla parhaiten MH4-ruokinnalla.Parsikasvatuskaudella (6 kuukauden iästä teurastukseen) MH4-ryhmän eläimet söivät noin kg:n enemmän kuiva-ainetta päivässä kuin MH2- ja OHRA2-ryhmien eläimet (7,1 vs. 6,1 kg ka/pv) (p<0.001). Suurempi väkirehuannos näkyi myös lisääntyneenä energian saantina, sillä MH4-ryhmä sai päivässä yli rehuyksikön verran enemmän energiaa kuin OHRA2- ja MH2-ryhmät (7,1 vs. 5,9 ry/pv) (p<0.001). Väkirehuruokinnan voimakkuus vaikutti myös kasvutuloksiin, sillä MH4-ryhmän hiehot kasvoivat selkeästi paremmin (päiväkasvu 1065 g/pv) kuin MH2- (901 g/pv) tai OHRA2-ryhmän (876 g/pv) hiehot (P<0.001). MH2- ja OHRA2-ryhmien välillä ei ollut merkitseviä eroja kasvuluvuissa. Hiehojen keskimääräinen teuraspaino oli 231 kilogrammaa. Kaikilla ruokinnoilla päästiin tavoiteltuun teuraspainohaarukkaan (220-240 kg). Väkirehun päivittäisen annosmäärän nostaminen 2 kg:sta 4 kg:n ei vaikuttanut ruhojen rasvoittumiseen (keskimäärin 3,4 EUROP-luokituksella).
Herne ja rypsipuriste teuraaksi kasvatettavien hereford-hiehojen valkuaislähteenä vieroituksen jälkeisessä ruokinnassa
Authors: Manninen Merja , Nykänen Arja , Musikka Tarja , Ojajärvi Pentti
Published: April 2019

Hiehojen ongelmana on ruhojen rasvoittuminen alhaisissa teuraspainoissa. Teurastamoiden tavoitteena on saada ruhoja, joissa pintarasvan määrä on vähäinen ja teuraspaino korkea. Näiden tavoitteiden saavuttamiseksi on ruokintaan suositeltu lisävalkuaista erityisesti loppukasvatuksen ajaksi. Luonnonmukaisessa tuotannossa sallittuja lisävalkuaislähteitä ovat herne ja rypsipuriste. Tämä tutkimus selvitti herneen ja rypsipuristeen vaikutukset hereford (hf)-hiehojen kasvuun sekä ruhon ja lihan laatuun, kun väkirehuseoksen valkuaispitoisuus oli joko 17 % tai 20 %.Kokeeseen otettiin 20 hf-lehmävasikkaa, jotka painoivat kokeen alkaessa keskimäärin 258 kg. Koe tehtiin Pohjois-Karjalan ammattiopisto Kiteen opetusmaatilan navetassa. Luonnonmukaisesti viljelty herne ja siirtymävaiheen ohra olivat Kiteen opetusmaatilan viljelyksiltä. Rypsipuristeen kokee-seen toimitti Mildola Oy. Kokeessa oli kaksi väkirehuseosta, ohra+rypsipuriste (Rp) tai ohra+herne (He). Väkirehuseoksen valkuaispitoisuus oli keskinkertainen (K, 17 % KA:ssa) tai runsas (R, 20 % KA:ssa). Hiehot saivat väkirehuseosta 2 kg KA/pv koko kokeen ajan. Karkearehuna oli luonnonmukaisesti viljelty apilapitoinen säilörehu vapaasti. Teuraspainotavoite oli 210 kg. Hiehot teurastettiin Kiteen opetusteurastamossa.Säilörehun KA-pitoisuus oli 300 g/kg ja D-arvo 74,9 %. KA-kilo sisälsi raakavalkuaista 128 g ja OIV:sta 90 g. Ohran valkuaispitoisuus oli 152 g/kg KA, OIV-pitoisuus 105 g/kg KA ja energiapitoi-suus 1,08 RY/kg KA. Vastaavat arvot rypsipuristeelle olivat 361, 157 ja 1,08 ja herneelle 228, 122 ja 1,15. Väkirehu-% oli keskimäärin 28. Dieetin valkuaispitoisuus oli K-ruokinnoilla keskimäärin 13,8 % ja R-ruokinnoilla 14,6 %. Säilörehun syönti oli keskimäärin 4,93 kg KA/pv. Kaikki hiehot saavuttivat tavoiteteuraspainonsa. Koe kesti keskimäärin 129 pv. RpR-hiehoilla kasvatuskausi oli keskimäärin 18 pv lyhyempi kuin RpK-hiehoilla. Väkirehuseoksen runsaampi rypsipuristepitoisuus tehosti kasvua 184 g/pv, kun vaikutus herneellä oli lievästi päinvastainen. Nettokasvu oli keskimäärin 656 g/pv. Kaikki ruhot rasvoittuivat. Ruokintojen vaikutus arvopalasaantoihin oli marginaalinen. Rasvaa rypsipuristeella ruokitun hiehon ruhonpuolikkaasta leikattiin keskimäärin 2 kg enemmän kuin herneellä ruokitun hiehon ruhonpuolikkaista. Väkirehun alhaisempi valkuaispitoisuus rypsipuristeella ruokittaessa paransi lihan mehukkuutta, kun vaikutus herneellä oli päinvastainen. Kaikkien ruhojen tervaliha-% oli 0.Hiehojen kasvu oli keskimäärin 1125 g/pv ja ne saavuttivat teuraspainotavoitteensa keskimäärin 10,5 kuukauden iässä. Dieettien kokonaisvalkuaispitoisuus jäi alle 15 % vaikka väkirehuseos sisälsi 20 % raakavalkuaista. Kaikki ruokinnat täyttivät luonnonmukaisen tuotannon vaatimuksen väkirehu-karkearehusuhteesta. Rypsipuriste osoittautui hernettä paremmaksi valkuaislähteeksi paremman tuotantovaikutuksensa vuoksi. Herneen saatavuus ja hinta määrännevät käytännössä sen käyttömahdollisuudet lihanautojen ruokinnassa.
Vasikoiden melualtistus pihattonavetoissa
Authors: Jokinen Sirpa , Pekkanen Suvi , Kauppinen Risto , Björk Erkki , Mononen Jaakko , Dredge Kristiina , Tuovinen Veikko , Louhelainen Kyösti , Rytkönen Esko , Mäittälä Jukka , Huuskonen Arto , Tuomisto Leena
Published: April 2019

Pikkuvasikoiden kokonaisajankäytöstä 90 % on lepoaikaa. Karjakokojen kasvaessa ja tuotantorakennustenkoneellistuessa on melusta tullut huomattava fysikaalinen ympäristötekijä, joka saattaa haitata vasikoidenhyvinvointia. Melun on todettu aiheuttavan naudoilla mm. lepoajan vähentymistä, levottomuutta ja syöntihaluttomuutta.Maa- ja metsätalousministeriön asettamien melun ohjearvojen mukaan tuotantoeläimiä ei saajatkuvasti altistaa yli 65 dBA:n melulle.Tässä tutkimuksessa selvitettiin pikkuvasikoiden melualtistusta lypsykarjapihatoissa. Tutkimus toteutettiinmittaamalla melualtistusta 10 pihattonavetassa keväällä 2005. Mittaustulokset painotettiin nautojenkuuloherkkyyskäyrän mukaan (LN) sekä vertailun vuoksi tulokset laskettiin myös ihmisen kuuloherkkyydenmukaan (LH) ja A-painotettuina (LA) sekä lineaarisena (Llin) ilman painotusta. Ultraäänien (yli 20 kHz:n taajuistenäänien) esiintymisestä karjasuojissa on viitteittä, joten niiden esiintymistä tutkittiin. Myös N- ja A-painotustenvastaavuutta tutkittiin, koska niiden vastaavuus helpottaisi naudan melualtistuksen mittaamista.Eri melutapahtumille saatiin hieman erilaiset tulokset A- ja N-painotettuna. A-painotus on verrannollinenohjearvoon ja N-painotus naudan kuulemaan äänenvoimakkuuteen. Taustan melutasoksi saatiin 1 sekunninkeskiäänitasoista 62,1 dBA ja 58,7 dBN, ilmanvaihdon 59,3 dBA ja 56,5 dBN, ruokinnan 87,3 dBA ja80,8 dBN, lypsyn 61,4 dBA ja 62,4 dBN sekä lantakoneen 59,0 dBA ja 58,0 dBN. Melutapahtumien spektritlaskivat voimakkaasti korkeille taajuuksille mentäessä.Koneellinen ruokinta on selvästi meluisampaa kuin muut tapahtumat, mutta se on hetkellinen tapahtumapihatossa. Myös ruokintamelun hajonta oli selvästi suurin johtuen erilaisista koneista, joilla ruokintasuoritettiin. Melun ollessa painottunut korkeille (2 – 10 kHz) taajuuksille A-painotus antaa N-painotustahieman pienempiä äänitasoja. Yleensä melun ollessa painottunut alle 2 kHz:n taajuuksille A-painotus antaakuitenkin N-painotusta suurempia äänitasoja. Suurin osa 10 minuutin keskiäänitasoista on noin 60 - 65dBA:n äänitasoilla.Vasikoiden jatkuva melualtistus 1 sekunnin keskiäänitasoista laskettujen melutapahtumien mukaan jääalle 65 dBA. Kuitenkin 10 minuutin keskiäänitasoista laskettuna yli 65 dBA äänitasoille altistutaan 30 %ajasta. Karjan ruokinnan aikana melutaso oli yli 87 dBA. Huomion arvoista on, että ihmisille annetaan ohjearvoksiasuinhuoneissa 35 dBA päivällä (klo 7-22) ja yöllä 30 dBA (klo 22-7) sekä oleskelualueilla ulkonapäivällä (klo 7-22) 55 dBA. Vasikoiden tarvitseman levon vuoksi meluntorjunta navetoissa, erityisesti vasikoidenkarsinoissa, voisi olla suotavaa.Pihatoissa ei todennäköisesti esiinny ultraääniä merkittävässä määrin. A-painotettu äänitaso näyttääedustavan melko hyvin naudan kuuloherkkyyden mukaista äänitasoa. Yleensä melun ollessa painottunut alle2 kHz:n taajuuksille A-painotus antaa N-painotusta hieman suurempia äänitasoja.
Lypsylehmät sopeutuivat hyvin siirtoon parsinavetasta automaattiseen lypsyjärjestelmään
Authors: Pekkanen Suvi , Rautaoja Satu , Kauppinen Risto , Ahola Leena , Mononen Jaakko , Kainulainen Petri
Published: April 2019

Tutkimuksessa tarkasteltiin lypsylehmien yksilöllistä sopeutumista siirryttäessä suoraan parsinavetastapihaton automaattiseen lypsyjärjestelmään. Tutkimus toteutettiin tapaustutkimuksena lämminpihatossakevään ja syksyn 2004 välisenä aikana sekä kyselytutkimuksena 16 tilalle, jotka olivat siirtyneetsuoraan parsinavetasta automaattiseen lypsyjärjestelmään. Suurin osa lehmistä tottui nopeasti uuteenlypsyjärjestelmään. Lehmien totuttamiseen tarvittiin jonkun verran ylimääräistä työtä kahdenensimmäisen viikon aikana siirron jälkeen. Työ oli lähinnä lehmien ajamista robotille.TapaustutkimusTapaustutkimuksessa 28 ayshire lehmää siirrettiin suoraan parsinavetasta pihattoon ja robottilypsyyn.Pihattoon siirrettyjen lehmien annettiin ensin tutustua rauhassa uuteen ympäristöön. Totutettaessalehmiä robotille houkutusrehua oli jatkuvasti tarjolla. Tarvittaessa lehmiä ajettiin, vedettiin jatyönnettiin robotille. Lehmien käyttäytymistä tarkkailtiin suoralla seurannalla (focal sampling) niidenmennessä robotille kahdeksalla lypsykerralla neljän päivän ajan. Pelkkiä robotin läpikulkukertoja eihuomioitu laskennassa.Kaksikymmentä lehmää käyttäytyi rauhallisesti ja pelottomasti heti ensimmäisestä robotillakäyntikerrasta lähtien. Kuudennella lypsykerralla kirjattiin havainnot 18 lehmästä, joista yhtä vaillekaikki kulkivat robotille joko aivan itsenäisesti tai vaativat vain vähäistä ajamista. Kaksi viikkoarobotin käyttöönoton jälkeen kaikki lehmät kävivät robotilla ilman ajamistaKyselytutkimusKyselytutkimus tehtiin 16 tilalle, jotka olivat siirtyneet suoraan parsinavetasta automaattiseenlypsyjärjestelmään. Kyselytutkimus tuki tapaustutkimuksen havaintoja. Vastausten mukaan lehmätsuhtautuivat lypsyrobottiin uteliaasti. Parsinavetasta automaattiseen lypsyjärjestelmään siirryttäessä80 % lehmistä tottui uuteen järjestelmään helposti.Lehmiä oli totutettu lypsyrobottiin ajamalla (11 tilaa), rehulla houkuttelemalla (7), vetämällä (3)ja jollakin muulla tavalla (5). Muita tapoja olivat lehmän työntäminen lypsyrobottiin sekä lehmienvieminen navettaan ennen lypsyrobotin käyttöönottoa. Yhdellä tilalla lehmiä totutettiin pyyhkimälläniiden utareita lypsypyyhkeellä ennen robottilypsyä, jotta lehmällä olisi lypsytapahtumassa jotaintuttua. Useilla tiloilla käytettiin useita totutustapoja yhtäaikaisesti, jotta tottuminen nopeutuisi.Ensikoiden ja vanhempien lehmien tottumisessa robottiin ei ollut vastausten mukaan suuria eroja. Yksitai useampi lehmä poistettiin joka toisella tilalla automaattiseen lypsyjärjestelmään siirryttäessä.Yleisin poiston syy oli matala, robottiin sopimaton utarerakenne.
Vedinpesun onnistuminen automaattisessa lypsyjärjestelmässä – Tekninen onnistuminen ja pesutulos
Authors: Aisla Anna-Maija , Hovinen Mari
Published: April 2019

Utareen ja vedinten pinta on merkittävä raakamaidon likaantumisen lähde, joten vedinten pesu ennenlypsyä on tarpeellista maidon likaantumisen ehkäisemiseksi. Maa- ja metsätalousministeriön asetuksen8/EEO/2002 mukaan vetimet, utareet ja tarvittaessa niiden lähialueet on puhdistettava ja tarvittaessamyös kuivattava ennen lypsyä. Suomessa markkinoilla olevissa automaattisissa lypsyjärjestelmissä eivielä ole vedinpesun kontrollointia eli pesun epäonnistumisesta ei jää tietoa laitteiston rekisteriin.Tutkimuksen tavoitteena oli selvittää vedinpesun onnistuminen automaattisessa lypsyjärjestelmässäsekä syitä mahdollisiin epäonnistumisiin. Tutkimuksessa oli mukana kaksi automaattista lypsyjärjestelmää,DeLaval VMS ja Lely Astronaut. Tutkimus tehtiin yhdeksällä suomalaisella automaattilypsyjärjestelmääkäyttävällä tilalla.Vedinten pesun teknistä onnistumista selvitettiin katsomalla onko vedin pesulaitteessa eli tässätapauksessa pesukupissa (DeLaval) tai harjojen välissä (Lely). Täysin onnistuneessa pesussa vetimentäytyi olla pesulaitteessa kokonaan ja suorana koko pesun ajan. Osittain onnistunut pesu oli kyseessäesimerkiksi silloin, jos vedin oli pesulaittessa vinossa. Täysin epäonnistuneeksi määritellyssä pesussa,vedin ei ollut ollenkaan pesulaitteessa pesun aikana. Tutkimuksessa selvitettiin vedinpesun teknisenonnistumisen lisäksi vedinten pesun pesutulosta. Pesutulosta selvitettiin luokittelemalla vetimet likaisuudenmukaan silmämääräisesti ennen pesua ja pesun jälkeen. Arviointi tehtiin vetimeen koskemattaja vain yhdeltä puolelta. Vetimen pään ja vedinkanavan aukon arvioinnissa apuna käytettiin peiliä.Visuaalisen arvioinnin varmennukseksi vetimistä otettiin puhtausnäytteet pesun jälkeen valkoisillakuituliinoilla.Tutkimuksessa mukana olleiden automaattisten lypsyjärjestelmien osalta tulokset ovat melkoyhteneväiset. Molemmat järjestelmät onnistuivat kohtuullisesti puhdistamaan sellaiset vetimet, jotkaolivat ennen pesua lähes puhtaita tai vain hieman likaisia. Sellaisten vedinten kohdalla, jotka ennenpesua olivat likaisia tai erittäin likaisia, molemmilla järjestelmillä oli vaikeuksia saada vetimiä täysinpuhtaiksi. Parantamisen varaa löytyy myös vedinten pesun teknisen onnistumisen osalta. Lehmästäjohtuvia syitä vedinpesun epäonnistumiseen oli muun muassa huono utarerakenne ja rauhaton käytöspesun aikana.Tulosten perusteella voidaan todeta, että eläinten puhtaana pysymiseen on automaattilypsyssäkiinnitettävä tavallista enemmän huomiota. Automaattinen lypsyjärjestelmä vaatiikiin karjanhoitajaltaaktiivisuutta, jotta vedinten pesu onnistuisi ja lypsy tapahtuisi puhtaista vetimistä. Laitevalmistajanosuudeksi jää laitteiston toimintavarmuuden parantaminen.
Erilaisten karsinaratkaisujen vaikutus kasvavien lihanautojen tuotantoon ja hyvinvointiin
Authors: Tuomisto Leena , Huuskonen Arto , Ahola Leena , Mononen Jaakko , Kauppinen Risto , Martiskainen Paula
Published: April 2019

Tämän kirjallisuuskatsauksen tarkoituksena oli selvittää erilaisten karsinaratkaisujen vaikutusta kasvavien lihanautojen tuotantoon ja hyvinvointiin. Useimpien kasvatuskokeiden perusteella karsinan pohjamateriaalilla ei ole vaikutusta lihanautojen kasvuun, rehunkäyttöön, rehuhyötysuhteeseen tai ruhon ja lihan laatuun. Lihanaudoilla esiintyy enemmän käyttäytymisongelmia rakolattialla kuin päällystetyillä lattioilla (olkipohja, kumipäällysteet), mikä johtuu rakolattian kovasta ja liukkaasta pinnasta. Erityisesti makuulle asettuminen ja ylös nouseminen vaikeutuvat. Lisäksi rakolattialla eläimet liukastelevat ja voivat jopa vältellä tasapainoa vaativia toimintoja.Yleisesti lihanaudoilla näyttäisi olevan enemmän terveysongelmia rakolattialla kuin muilla lattiamateriaaleilla. Häntävauriot, ontuminen ja polvinivelien kasvuhäiriöt vaivaavat lihanautoja useammin rakolattialla kuin olkipohjalla. Ontuminen ja kasvuhäiriöt näyttäisivät kuitenkin olevan ongelma myös vinolla pohjalla. Pehmeällä alustalla sorkat eivät kulu yhtä paljon kuin kovemmalla alustalla ja voivat sen seurauksena kasvaa pitkiksi. Kiinteällä lattialla ongelmia aiheuttaa lattialle kerääntyvä liete, joka voi syövyttää sorkkaa ja aiheuttaa bakteeritulehduksia.Preferenssikokeissa naudat ovat selvästi osoittaneet, että ne makaavat mieluummin pehmeällä kuin kovalla alustalla. Tämä on ymmärrettävää, koska naudat ovat alun perin sopeutuneet makaamaan joustavalla alustalla luontaisessa elinympäristössään, ruohotasangolla. Preferenssikokeiden perusteella rakolattia on lihanautojen mielestä kaikkein epämiellyttävin pohjamateriaali, jota eläimet todennäköisesti karttavat sen liukkauden ja kovuuden vuoksi. Pehmeä alusta sen sijaan tarjoaa sorkalle pitävämmän pohjan ja vartalon muotoja mukailevan pinnan eläimen maatessa.Tutkimustulosten perusteella lihanautojen hyvinvointia voidaan parantaa tarjoamalla niille mahdollisuus maata pehmeällä alustalla. Tämä voidaan toteuttaa kuivittamalla osa karsinasta makuualueeksi tai vaihtoehtoisesti päällystämällä osa palkeista kumipäällysteellä. Kiinteitä lattioita ja kuivikkeita käytettäessä lattian puhdistuksesta ja kuivikkeiden riittävästä käytöstä on tärkeää huolehtia eläinten puhtauden ja sorkkaterveyden vuoksi. Sorkkien kasvun hillitsemiseksi karsinaan tulisi sijoittaa myös kovapohjaisia alueita. Jalkaongelmien vähentämiseksi vinopohjan kaltevuus tulisi olla korkeintaan 10 prosenttia.
Sisäpaikannusjärjestelmä karjanhoitajan apuna -Alussa olevan tutkimushankkeen esittely
Authors: Huhtala Arto , Suhonen Kirsi
Published: April 2019

Lypsykarjojen koko ja automaatiotaso on voimakkaasti kasvanut viime vuosina Suomessa. Karjan ruokinta hoidetaan usein automaattisilla ruokintalaitteilla ja lypsy yhä useammin automaattisella lypsyjärjestelmällä (lypsyrobotilla). Näistä on seurauksena karjanhoitajan ja yksittäisen eläimen välisten kontaktien väheneminen. Riski karjan terveyden heikentymiseen lisääntyy, koska karjanhoitajan ja eläinten väliset kontaktit eivät ole enää niin säännöllisiä kuin perinteisillä lypsyjärjestelmillä varustetuissa navetoissa. Lisäksi suuressa karjassa on vaikeaa tarkkailla eläimiä yksilöllisesti. Hyvinvointitutkimuksissa on havaittu, että eläinten käyttäytyminen on voimakas indikaattori terveydestä ja hyvinvoinnista, jonka vuoksi käyttäytymisen muutosta voidaan käyttää huonontuneen tilanteen havaitsemiseen. Monet tutkijat ovat todenneet, että eläinten liikkumisen vähäisyys on merkki terveysongelmista.Eläimen sijainti suuressa karjassa ja karjarakennuksessa on tärkeä parametri. Yksittäisen eläimen löytäminen, esim. terveystarkastukseen lypsyrobotin antaman maidonlaatu -hälytyksen vuoksi, saattaa olla varsinkin tilapäiselle työvoimalle hankalaa ja aikaa vievää.Tämän alussa olevan tutkimushankkeen tavoitteena on löytää ja jatkokehittää menetelmä eläimen automaattiseen paikantamiseen ja seurantaan pihattonavetassa. Hankkeen aikana kehitettävällä menetelmällä toteutetaan eläinten automaattista seurantaa, samalla seuraten eläinten käyttäytymistä ja terveyttä tallentavalla videovalvonnalla, säännöllisin eläinlääkäritarkastuksin sekä tehostetulla visuaalisella valvonnalla. Tavoitteena on selvittää pystytäänkö tällä menetelmällä luomaan ennakkovaroitusjärjestelmä eläimen hyvinvointi- ja terveysongelmista käyttäytymisseurannan perusteella.Tutkimuksen ensimmäisessä vaiheessa on perehdytty markkinoilla oleviin eri sisäpaikannusjärjestelmiin. Sopivan järjestelmän löytäminen on todettu olevan haasteellista, sillä sisäpaikannus on vielä melko uusi tekninen sovellutus ja harvoilla laitteistoilla päästään tässä tutkimuksessa vaadittavaan tarkkuuteen ja kestävyyteen navetassa vallitsevissa olosuhteissa. Jatkokehittelyyn on valittu WLAN –pohjainen järjestelmä, jossa paikannus perustuu radiosignaalin saapumisaikaeroihin. Laitteisto on asennettu Ilmajoen maatalousoppilaitoksen opetusnavettaan, mutta mittaukset ja kehitystyö on vasta alussa. Tässä vaiheessa tulokset näyttävät kuitenkin melko lupaavilta.
Käyttöveden riittävyys ja laatu maatalouden suurissa tuotantoyksiköissä
Authors: Sorvala Sanna , Lehto Marja , Puumala Maarit
Published: April 2019

Vuosina 2002 ja 2003 satoi Suomessa keskimääräistä vähemmän. Useilla maatiloilla, joillakäyttöveden lähteenä on vain oma kaivo, oli ongelmia veden riittävyydessä. Tilojen kaivot kuivuivatja viljelijät joutuivat miettimään vedenkäyttöään. Veden käytön rajoittaminen on kuitenkin vaikeaa,sillä vettä tarvitaan tilalla moniin välttämättömiin toimintoihin, kuten eläinten juomavedeksi jamaidonkäsittelyyn liittyvien laitteiden ja tilojen pesuun.Kotieläintiloille suunnattu kyselytutkimus tehtiin maalis-huhtikuussa 2004. Siinä selvitettiintilojen veden käyttöä, käyttöveden lähteitä ja laatua, vesimäärän mahdollisista vaihteluista johtuviaongelmatilanteita sekä kuivuuden vaikutusta tilojen pesu- ja juomaveden käyttöön. Kyselynkohderyhmäksi valittiin maidontuotantotilat, joilla oli yli 40 lypsylehmää, naudanlihantuotantotilat,joilla oli yli 100 nautaa, broilerinlihantuotantotilat, joilla oli yli 40 000 lintua sekä yli 1000lihasikapaikan tai yli 100 emakon sikatilat. Kysely lähetettiin 430 tilalle.Kyselytutkimukseen vastasi 92 maatilaa (vastausprosentti 21). Maatiloista 35 % käyttitoimintoihinsa vain oman kaivon vettä. Vain kunnallista vesijohtovettä käytti 38 % tiloista.Kunnallinen vesi oli oman kaivon lisäksi varavesilähteenä 22 % tiloista. Muutama tila kuuluivesiosuuskuntaan.Veden laatututkimus oli tehty 13 rengaskaivosta, joista kahdeksassa veden laatu ei olluttäyttänyt sosiaali- ja terveysministeriön (STM) asettaman laatuvaatimuksia jonkin laatuparametrinosalta. Porakaivoista oli tutkittu 12. Kaikissa kaivoissa oli jokin tekijä, joka ei täyttänyt STM:nlaatuvaatimuksia.Eläinten juomaveden ja tilojen pesuveden kulutus riippui eläinmäärästä ja tuotantosuunnasta.Kyselytutkimukseen vastanneista tiloista suurimmalla osalla ei ollut vedestä pulaa, vaikkakäyttövetenä oli vain oman kaivon vesi. Ongelmatiloilla kuiva ajanjakso oli aiheuttanut kaivoissaveden pinnan huomattavaa laskua sekä jopa kaivoveden loppumista. Veden säästötoimenpiteiksimainittiin esim. lypsylaitteiston pesuveden kierrätys sekä likaisten pintojen liotus ennen pesua taitilojen pesukertojen vähentäminen. Monilla maatiloilla ei veden käyttöä voitu enää vähentää, koska seon jo tehokasta. Osa maatiloista halusi lisätä oman kaivovetensä käyttöä kustannustenpienentämiseksi. Porakaivojen rakentaminen oli ratkaissut useassa tapauksessa vedenriittävyysongelman, mutta tuonut mukaan veden laatuongelmia.
Thermal stability of connective tissue and meat quality of loose structured porcine semimembranosus muscles
Authors: Voutila Liisa , Mullen Anne Maria , Allen Paul , Troy Declan , Puolanne Eero
Published: April 2019

Loose structure and PSE like zones on the lateral surface of porcine semimembranosus muscle have beenobserved by other researchers. However the role of connective tissue in this abnormally loose structure insemimembranosus muscle has not yet been clarified. We collected about 100g samples from 7 loosestructured and 7 normal structured Irish commercial porcine semimembranosus muscles in order tocompare the onset and peak of thermal transition temperature of intramuscular connective tissue betweenthe samples from the two groups. Meat quality parameters, ultimate pH, rough estimate for drip loss,lightness (L), redness (a) yellowness (b) and as well as electrical conductivity and reflectance were alsomeasured on the samples. Four of the samples characterized as normal by visual assessment showed DFDcharacteristic so the statistical analysis was carried out both including and excluding those samples. Inboth cases the onset (p<0.001; 56.94ºC vs. 59.82ºC) and peak (p<0.001; 62.59ºC vs. 64.06ºC) of thermaltransition temperature were significantly lower in loose structured meat than in normal structured meat.Also reflectance% was lower (p<0.01; 45.18% vs. 69.17%) and the colour lighter (higher L value; p<0.01;55.05 vs. 45.52) and more yellow (higher b value; p<0.001; 18.27 vs. 14.78) in loose structured meat thanin normal structured meat when the DFD like samples were excluded. These results indicate that loosestructure in porcine semimembranosus muscle could be attributed in part to connective tissue propertiespossibly in conjunction with PSE effects.
Lihassolun kokoon kannattaa kiinnittää huomiota
Authors: Ruusunen Marita , Puolanne Eero
Published: April 2019

Sikojen ja lihasten kasvaessa lihassolujen poikkipinta-ala ja pituus kasvavat. Rasvaisissa ruhoissa lihassolutovat kuitenkin pienempiä kuin samanpainoisissa vähärasvaisissa ruhoissa. Tässä tutkimuksessaoli tarkoitus selvittää, millainen vaihtelu on lihassolujen poikkipinta-alassa samankokoisissa ulkofileissä(longissimus dorsi -lihas). Tutkimuksessa oli 27 maatiaista ja 28 yorkshirea, joiden elopainotvaihtelivat 95 kilosta 100 kiloon. Lihasnäytteet lihassolujen koon mittaamiseksi otettiin 35 minuuttiateurastuksen jälkeen, jäädytettiin nestemäisessä typessä ja säilytettiin -80 asteessa määritykseen asti.Lihassolujen poikkipinta-alat mitattiin longissimus dorsi –lihaksesta kuvankäsittelylaitteella leikkeistä,jotka oli värjätty myosiini-ATPaasi-menetelmällä. Ulkofileen poikkipinta-ala mitattiin vuorokausi teurastuksenjälkeen leikkuun yhteydessä.Ulkofileen poikkipinta-ala oli kolmessa siassa välillä 30 - 35 cm2, 18 siassa välillä 35,1 - 40 cm2,22 siassa välillä 40,1 - 45 cm2 ja 12 siassa välillä 45,1 - 50 cm2. Lihassolun keskimääräinen poikkipinta-ala vaihteli jokaisessa edellä mainitussa ryhmässä huomattavasti. Imisissä oli sekä lihassolujenpoikkipinta-ala että fileen poikkipinta-ala suurempi kuin leikossa (P<0,01). Rotujen välillä ei eroa todettu(P>0,05). Johtopäätöksenä voidaan todeta, että samassa elopainossa ja samankokoisessa sianulkofileessä lihassolun keskimääräinen poikkipinta-ala voi vaihdella huomattavasti. Tätä ominaisuuttakannattaisi hyödyntää valittaessa sikoja jatkojalostukseen. Vaikka toistaiseksi ei ole selkeästi osoitettulihassolun koon yhteyttä lihan laatuun, voidaan kuitenkin oletettaa, että suurempi määrä pieniä lihassolujaantaa lihakselle suuremman kasvupotentiaalin ilman että lihan ja ruhon laatu heikkenevät.
Mansikantuotannon kilpailuetu Suomessa ja Virossa
Authors: Koivisto Anu
Published: April 2019

Euroopan unionin kevään 2004 laajentumisen myötä Suomi ja Viro kuuluvat samaan sisämarkkina-alueeseen, minkä pelätään lisäävän kilpailua mansikantuotannossa. Tämän tutkimuksen tavoitteena oli tarkastella Suomen ja Viron mansikantuotannon kilpailukykyä sekä siihen vaikuttavia tekijöitä Porterin kilpailuteorioihin perustuen.Mansikka on sekä Suomessa että Virossa yksi tärkeimmistä marjakasveista. Vuonna 2003 Suomessa mansikkaa viljeltiin noin 3 800 hehtaarilla ja Virossa 1 200 hehtaarilla. Suomen ja Viron mansikantuotannon tekniikat ovat melko samanlaiset. Suurimpana erona Virossa on varhaisemmin alkava ja pidempään jatkuva kasvukausi.Tutkimuksessa kilpailuetua tarkasteltiin hierarkkisesti siten, että yritystason kilpailuedusta tarkastelu laajennettiin toimialatason kilpailuedun tarkasteluun ja edelleen maatason tarkasteluun. Tutkimusmenetelmänä käytettiin tapaustutkimusta. Tutkimuksessa aineistona käytettiin tilastoaineistoja, MTT Taloustutkimuksen kannattavuuskirjanpitotilojen aineistoja sekä Virossa mansikkatiloille tehtyä kyselyaineistoa.Tutkimuksen mukaan Suomen suurilla mansikkatiloilla mansikantuotannon kulut olivat noin 2,0 €/kg, keskisuurilla 2,7 €/kg ja pienillä 2,8 €/kg. Virossa mansikantuotannon kulut olivat suurilla mansikkatiloilla 0,62 €/kg, keskisuurilla 0,82 €/kg ja pienillä 1,24 €/kg. Mansikantuotannon kulut sisälsivät ainoastaan suoraan mansikantuotantoon ja ainoastaan todellista rahan liikettä aiheuttavat kulut.Tutkimuksen tulosten mukaan Virolla oli yritystasolla kustannusetu mansikan tuottamisessa suurilla ja keskisuurilla mansikkatiloilla. Kustannusetu muodostui pääasiassa Viron alhaisemmista palkkakustannuksista. Tämä kustannusetu ei kuitenkaan ole pysyvä, sillä esimerkiksi vuodesta 1998 vuoteen 2003 Viron palkkataso on noussut 67 prosenttia ja tulee ilmeisesti edelleenkin nousemaan.Toimialatasolla mansikantuotannon kilpailuetua tarkasteltiin viiden eri osatekijän avulla, mitkä olivat 1) alan kilpailijat, 2) alan mahdolliset tulokkaat, 3) ostajat, 4) korvaavat tuotteet ja 5) toimittajat. Toimialatasolla Suomen vahvuus oli markkinarakenne, sillä suuri osa Suomessa tuotetuista mansikoista myydään suoraan tilalta joko valmiiksi poimittuna tai itsepoimintana suoraan kuluttajille. Virossa merkittäviä määriä mansikkaa myydään suoraan teollisuudelle, mutta teollisuuden ostot tulevat tulevaisuudessa todennäköisesti vähenemään. Toimialatasolla Viron vahvuus oli mansikoiden kysynnän lisääntyminen, mikä aiheutuu elintason noususta ja kotitarveviljelyn vähenemisestä.Maatasolla kilpailuedun tarkastelu perustui neljään eri osatekijään, mitkä olivat 1) tuotannontekijä olot, 2) yrityksen strategia, rakenne ja kilpailuympäristö, 3) kysyntäolot ja 4) lähi- ja tukialat. Suomen vahvuuksia maatasolla olivat runsas mansikan tutkimustoiminta ja kehittynyt infrastruktuuri. Tarkasteltaessa markkinainformaatioon perustuvan laskentamallin perusteella kilpailuetua, todettiin Virolla olevan Suomeen verrattuna kilpailuetu mansikantuotannossa.
Lämpöyrittäjyyden kannattavuus lämmönostajan ja -myyjän sekä metsänomistajan näkökulmasta
Authors: Sauvula-Seppälä Tiina
Published: April 2019

Tutkimuksessa tarkasteltiin Etelä-Pohjanmaan metsäkeskuksen alueella toimivien lämpöyrittäjien toiminnan kannattavuutta nettotulojen perusteella. Nettotulojen laskentaa varten selvitettiin keskimääräinen tulo- ja kustannusjakauma. Lämpöyrittäjien raaka-aineen hankinnan osalta selvitettiin kannattaako metsänomistajan myydä energiapuuta lämpöyrittäjille. Lisäksi tutkimuksessa verrattiin lämpöyrittäjän myymän lämmön hintaa öljy- sähkö ja kaukolämpöön.Tutkimuksen perusjoukon muodostivat kaikki Etelä-Pohjanmaan metsäkeskuksen toimialueen lämpöyrittäjät. Kaikille alueella toimiville lämpöyrittäjille (N=53) lähetettiin postikysely tammikuussa 2009. Kyselyyn vastasi 22 lämpöyrittäjää, jotka huolehtivat yhteensä 31 lämpölaitoksesta. Lämpölaitokset jaettiin tarkastelussa tehon mukaan neljään ryhmään, joille laskettiin keskimääräiset vuotuiset nettotulot. Energiapuun myynnin kannattavuuden laskennassa käytettiin Tantun, ym. (2004) esittämää metsänomistajan energiapuun myynnin yleiskannattavuutta kuvaavaa laskentamallia. Laskentamallissa vähennettiin energiapuun myyntituloista ja kestävän metsätalouden rahoitustuista (kemera) energiapuunhankinnan kulut. Lisäksi tutkimuksessa verrattiin kahdeksan lämpöyrittäjän myymän lämmön hintaa sekä näiden keskiarvoa öljy- sähkö- ja kaukolämmön hintaan.Tulosten perusteella lämmöntuottamisen kulut olivat keskimäärin 44 €/MWh ja tulot keskimäärin 56 €/MWh. Hieman yli puolet, eli 23 €/MWh, tuotantokuluista muodostui kiinteän polttoaineen hankinnasta, haketuksesta ja kaukokuljetuksesta. Lämmönmyynti on lämpöyrittäjille taloudellisesti kannattavaa. Suurimmissa (>1000 kW) lämpölaitoksissa lämpöyrittäjän nettotulot olivat keskimäärin 29 000€ vuodessa. Pienimmissä (<200kW) laitoksissa lämmönmyynnin vuosittaiset nettotulot olivat keskimäärin hieman yli 4 000€ vuodessa. Lämmönmyynnin nettotulot eivät kuitenkaan kerro lämpöyrittäjien todellista tuloa, koska lämmönmyyntitulojen lisäksi lämpöyrittäjät saavat puunmyyntitulo-ja sekä korvausta laitoksen valvonnasta ja huollosta. Lämpöyrittäjien energiapuusta maksama hinta mahdollistaa nuoren metsän kunnostuskohteiden hakkuut. Metsänomistajan energiapuun myynnin nettotulot koneellisessa korjuussa olivat keskimäärin 9 €/MWh. Ilman kemera -tukea nettotulot olivat keskimäärin 2 €/MWh. Vuonna 2006 lämpöyrittäjien myymä lämpö oli 34 €/MWh edullisempaa kuin sähköllä tuotettu lämpö, 32 €/MWh edullisempaa kuin öljyllä tuotettu lämpö ja 3 €/MWh edullisempaa kuin kaukolämpö.
Marjanviljelystä vahva elinkeino Pohjois-Suomeen –hanke kehittää pohjoista marjanviljelyä
Authors: Hoppula Kalle , Kajalo Markku , Hoppula Kati , Uusitalo Marja , Tahvonen Risto , Voho Kirsti
Published: April 2019

Pohjois-Suomi eli Kainuun, Pohjois-Pohjanmaan ja Lapin maakunnat ovat marjanviljelyn alituotantoaluettaja alueella olisikin tilaa nykyistä huomattavasti laajemmalle marjanviljelylle. Yhdessä Ruotsin ja Norjanpohjoisosien kanssa alue on maailman pohjoisinta marjanviljelyaluetta ja siksi alueella tarvitaan erityistietoapohjoisiin olosuhteisiin soveltuvista viljelymenetelmistä ja lajikkeista.MTT, Oulun yliopisto ja ProAgria Oulu toteuttavat alueella hanketta ”Marjanviljelystä vahva elinkeinoPohjois-Suomeen”, jonka puitteissa Pohjois-Suomen alueella testataan uusia marjanviljelymenetelmiä jamarjalajikkeita sekä tuotetaan tietoa viljelyn taloudesta. MTT:n tehtävänä on tuottaa kenttäkokeissabiologista ja viljelyteknistä tietoa, Oulun yliopisto tuottaa MTT:n kokeiden pohjaltatuotantokustannuslaskelmia ja ProAgria Oulu vastaa tiedon siirtymisestä alueen viljelijöille.Hankkeessa tehdään lajikekokeita mansikalla, vadelmalla, musta-, viher- ja valkoherukalla,pensasmustikalla. Mansikalla ja vadelmalla tutkitaan kausihuoneviljelyä sekä kastelua ja lannoitusta,mansikalla tabletop- eli pöytäviljelyä ja mustaherukalla eri tuotantopanosten vaikutusta viljelynkannattavuuteen. Lisäksi hanke tekee pienimuotoista lajikekoetoimintaa erikoismarjoilla. Kokeet tehdäänMTT:n Sotkamon, Ruukin ja Rovaniemen tutkimusasemilla.Hanketta hallinnoi MTT:n Puutarhakasvit –tutkimusryhmä MTT Sotkamon tutkimusasemalta käsin.Hanketta rahoitetaan EU:n Maaseuturahastosta Kainuun, Pohjois-Pohjanmaan ja Lapin TE-keskusten kautta.Hankkeen kesto on 27.3.2008–28.2.2012 ja kokonaisbudjetti on 545 849 euroa. Hankkeelle ovat antaneetlisäksi materiaalisponsorointia Puutarha Tahvoset Oy, Marja-Suomen Taimituotanto Oy, Kekkilä Oyj ja R.Laaksonen Oy.
Luomumaidontuotannon valkuaisrehutarve ja tulevaisuuden näkymät
Authors: Lamminen Päivi , Hilli Anu , Vierimaa Anna-Leena
Published: April 2019

Tutkimuksessa tarkastellaan miten luomumaidontuotantotiloilla on varauduttu neuvoston asetuksen (ETY) n:o 2092/91 mukaisiin tuotantoehtoihin: vuonna 2008 alkavaan 100 %:n luomurehuvaatimukseen sekä 2010 päättyvään siirtymäaikaan eläinten kiinnipidon osalta parsinavetoissa. Kyselytutkimuksen avulla pyrittiin selvittämään myös luomumaidontuottajien tulevaisuuden näkymiä.Tulokset osoittivat, että luomumaidontuotantotiloilla 100 %:n luomurehuvaatimus tulee olemaan haastava toteuttaa. Karkearehujen sekä energiarehujen riittävyys voidaan toteuttaa luomutuotannossa, mutta valkuaisrehujen, erityisesti rypsipuristeen osalta ei kotimainen tuotanto kata lypsykarjatilojen tarvetta.Tulevaisuuden kannalta tiloista 41 % aikoi jatkaa luomumaidontuotantoa entiseen malliin, 25 % tiloista suunnitteli siirtyvänsä tavanomaiseen tuotantoon sopimuskauden päättyessä ja 16 % tiloista aikoi lopettaa maidontuotannon kokonaan. Tavanomaiseen maidontuotantoon siirtyvien tilojen kokonaismaitomäärä on 45 % vastanneiden kokonaismaitomäärästä, ja nämä tilat olivat keskimääräistä suurempia ja keskituotokseltaan korkeampia.
Hiehohotelli – hiehokasvatuksen ulkoistaminen
Authors: Kauppinen Risto , Partanen Kati , Viitala Hannu , Remes Katariina , Mönkkönen Seppo , Tuure Veli-Matti , Palva Reetta , Lätti Markku , Kaila Eerikki , Kivinen Tapani , Huuskonen Arto
Published: April 2019

Maitotuotteiden kysynnän kehitys maailmanmarkkinoilla tuo uusia mahdollisuuksia suomalaiselle maidonjalostusteollisuudelle ja maidontuottajille, mutta samalla myös vakavia haasteita. Vakaan tuottajahinnan markkinoilta on siirrytty selkeästi tilanteeseen, jossa hinta vaihtelee.Tuotannon laajentaminen on keino reagoida nousevaan hintaan ja laskevaan hintaan, mutta se edellyttää maitotilalla investointeja tuotantorakennukseen ja eläimiin. Tilan tuotannon siirtäminen huomattavasti suurempaan kokoluokkaan edellyttää aina myös hyvin suunniteltua työnkäytön järjestämistä ja hyvää logistiikan suunnittelua.Tavallisesti lypsykarjanavettaan sijoitetaan lehmien lisäksi vasikat ja uudistukseen tarvittavat hiehot. Hiehojen kasvattaminen lypsykarjanavetassa vaatii rakennuksen pinta-alaa, hiehoille tarkoitettuja rehuja ja työtä. Hiehoilla on erilainen hoito, rehuvaatimus ja ruokinta kuin lehmillä.Hiehokasvatuksen siirtäminen maitotilan ulkopuolelle vapauttaa tilaa ja työpanosta. Vapautuneita resursseja voidaan käyttää lehmämäärän lisäämiseen. Uutta tuotantorakennusta suunniteltaessa voidaan eläintila-resurssia suunnata lypsylehmille. Kasvatuksen ulkoistaminen avaa uusia mahdollisuuksia kotieläintuotantoon hiehokasvatusyrittäjyyden muodossa.Hiehokasvatuksen ulkoistamisella on hyvin järjestettynä mahdollisuus saavuttaa maidontuotannon tarvitsemaa erikoistumista ja lisätä kustannustehokuutta. Hiehokasvatuksen ulkoistamisessa tautiriskit pitää luonnollisesti tiedostaa ja toimia tämän suhteen eläinterveyden pelisääntöjen mukaan. On tärkeää selvittää hiehonkasvatuksen ulkoistamisen mahdollisuudet ja se, millä reunaehdoilla (sopimukset, vakuutukset, hinnoittelu, eläinten siirrot ja hoito, tautiriskit) tämä maidontuotannon toimintamalli olisi toimiva ja kannattava hiehojen/nuorkarjan kasvatusmuoto.
Kirsikoiden geenivarakokoelman valinta fenotyyppisten havaintojen ja DNAmarkkerien avulla
Authors: Aaltonen Marja , Antonius Kristiina , Uosukainen Marjatta
Published: April 2019

MTT:lle sijoitettu kansallinen kirsikkakokoelma on syntynyt 1980- luvun luumu- jakirsikkakeräysten tuloksena. Hapankirsikat istutettiin alun perin Hämeen tutkimusasemankoekentälle Pälkäneelle ja Ahvenanmaan tutkimusasemalle Jomalaan, jonne sijoitettiin myösmakeita kirsikoita. Kaikki Hämeen kokoelman kirsikkakloonit on kuvattu 1992 kansainvälisestihyväksytyillä UPOV:in määrittelemillä havainnointikriteereillä (deskriptorit), jotka liittyvät kasvinulkomuotoon, kasvutapaan, kestävyyteen ja satoon. Vuonna 2003 osa havainnoista uusittiin niilläpuilla, jotka olivat säilyneet siihen asti.Kesällä 2005 kaikista jäljellä olevista klooneista kerättiin lehtinäytteet mikrosatelliitti-DNA –analyysiin, jossa näytteitä vertailtiin tunnettuihin suomalaisiin hapankirsikkalajikkeisiin japaikalliskantoihin. Lisäksi puista tehtiin satohavaintoja, ja valittiin kasvutavan ja sadon puolestalupaavimmalta vaikuttavat kannat. Hedelmän ja sen mehun värin sekä yleisen kasvutavanperusteella kokoelman puut jaettiin alun perin kolmeen ryhmään: 1) Amarelli –tyyppi, 2) Morelli –tyyppi ja 3) Rymättylä –tyyppi.DNA-markkerianalyysin perusteella Amerellit ja Morellit erottuivat hyvin selkeästi omiksiryhmikseen. Molemmille ryhmille löytyi useita ainoastaan sille ominaisia DNA-merkkejä.Rymättylä –tyyppiä edustavia näytteitä oli jäljellä enää kaksi, ja ne ryhmittyivät molemmat yhteenAmarellien kanssa, joka tulos oli yhdenmukainen v.1993 havaintojen kanssa. DNA –merkkienperusteella 72 tutkittavasta näytteestä löydettiin yhteensä 28 erilaista genotyyppiä eli erillistäkantaa. Sekä Amarellien että Morellien joukossa oli yksi suuri klooniryhmä, johon kuului 19 tai 20täysin identtistä näytettä. Näiden voidaan olettaa kuuluvan samaan lajikkeeseen tai paikalliskantaan,jota hyvin menestyneenä on levitetty kasvullisesti lisäämällä alan harrastajien keskuudessa. Näiden,kuten myös pienempien klooniryhmien, keräyspaikat olivat yleensä melko lähellä toisiaan.Geenivarakokoelmaan valittiin DNA –analyysin tulosten perusteelle mahdollisimman suurtamuuntelua edustavat kirsikkanäytteet. Näiden joukosta tarkistettiin, että mukaan tulivatkenttähavaintojen perusteella kaikkein lupaavimmat näytteet. Valintaperusteissa tärkeimpinätekijöinä olivat sadon laatu ja määrä sekä puun koristearvo. Valitut kannat otettiin MTT Laukaallelisäykseen, ja uudet taimet istutettiin v.2003-2004 osaksi Piikkiön Tuorlan kansallistageenipankkikokoelmaa.