Bijeljina od 1991.do 2013. godine: Promjene u etničkoj strukturi stanovništva pod utjecajem rata protiv Republike Bosne i Hercegovine
Authors: Selimović Sead 
Published: March 2022

Prije agresije na Republiku Bosnu i Hercegovinu, u Bijeljini su
zajedno živjeli: Bošnjaci, Srbi, Hrvati, Jugoslaveni i Ostali. Prema popisu
stanovništva iz 1991. godine, u općini Bijeljina je živjelo 96.988 stanovnika.
Bošnjaka je bilo 30.229 (31,17%), Srba 57.389 (59.17%), Hrvata 492 (0,51%),
Jugoslavena 4.426 (4,56 %) i Ostalih 4.452 (4,59 %). U isto vrijeme, u gradu
Bijeljina živjelo je 36.414 stanovnika: 19.024 Bošnjaka (52,24%), 10.450 Srba
(28,70%), 366 Hrvata (1,00%), 3.452 Jugoslavena (9,48%) i 3.122 Ostalih
(8,57%). Stanovništvo Općine je živjelo u gradu Bijeljina i još 58 naselja. Bijeljina
je kao strateški važan grad u planovima i ciljevima agresora, bila meta napada
već od 1991. godine. Na ovaj bosanski grad je planirana, pripremana i
organizovana agresija i ratni zločini nad Bošnjacima. U Bijeljini su organizirani
logori za Bošnjake, ubijani su civili, vršena su masovna i sistematska silovanja i
drugi oblici seksualnog nasilja, ciljano je ubijana i progonjena bošnjačka elita,
masovno su protjerivani i deportovani civili, uništavana su kulturna dobra i
imovina te srušeni svi islamski vjerski objekti.
Bijeljina je prvoga aprila 1992. godine, bila napadnuta od strane tzv. ''srpskih
snaga''. Meta napada bili su Bošnjaci, Albanci, Romi i drugi nesrbi, koji nisu bili
svjesni šta se dešava u njihovome gradu. Ubijani su u svojim kućama, stanovima,
džamijama. Masakrirani su i na Ramazanski bajram, 4. aprila 1992. godine.
Okrutnošću se posebno isticala tzv. Srpska dobrovoljačka garda (SDG), specijalna
jedinica Službe državne bezbjednosti Srbije, koju je predvodio Željko Ražnatović
Arkan, i koja je bila pod direktnom komandom režima Slobodana Miloševića u
Srbiji, te ''Mirkovi četnici'' koje je predvodio Mirko Blagojević. Pod Arkanovu
komandu stavila se općinska vlast, policija, vojska, sudstvo, Teritorijalna odbrana.ubijena najmanje 93 civila (81 Bošnjak, 8 Albanaca, 3 Srbina i 1 Hrvat). Od 31.
marta do 6. aprila 1992. godine, ubijeno je najmanje 55 civila.
Slike zločina sa bijeljinskih ulica, brzo su obišle svijet, ali na slike užasa
međunarodna zajednica nije reagirala. Bijeljina je bila generalna proba za rat,
ubistva, ratne zločine i genocid koji su ubrzo uslijedili u cijeloj Republici Bosni i
Hercegovini.
Rat u Bosni i Hercegovini je okončan potpisivanjem Dejtonskog sporazuma
14. decembra 1995. godine u Parizu. Po mišljenju mnogih istraživača,
intelektualaca različitih profila, Sporazum je legalizirao genocid nad Bošnjacima
u Bosni i Hercegovini.
Prema Dejtonskom sporazumu, u unutrašnjoj strukturi Bosne i Hercegovine
postoje dva entiteta: Federacija Bosne i Hercegovine, koju čini 10 kantona i
Republika Srpska. Osim dva entiteta, postoji i Brčko distrikt Bosne i Hercegovine,
koji je nastao Odlukom Međunarodnog arbitražnog suda. Uspostavljen je 8. marta
2000. godine.
U periodu od 1992. do 1995., približno 2,2 miliona ljudi u Bosni i Hercegovini
bilo je primorano napustiti svoje domove. Poslije rata počeo je povratak, između
ostalog, i u Bijeljinu. Proces povratka prognanih Bošnjaka tekao je sporo i
neorganizirano. Prvi val povratka tekao je od 1996. do 2000. godine. Prognanici
su se najviše vraćali u Mjesnu zajednicu Janja. Godine 1998. obnovljen je rad
Medžlisa Islamske zajednice u Bijeljini i od tada počinje proces povratka imovine.
Sve je išlo izuzetno sporo uz puno opstrukcija lokalnih vlasti. Ipak, 2002. godine
''izliveni'' su temelji za svih pet porušenih džamija u Bijeljini. Džamije su
obnavljane zahvaljujući, između ostaloga, sredstvima bijeljinaca koji su živjeli u
inozemstvu.
Otežavajuća okolnost za povratnike je i činjenica što u
bosanskohercegovačkom entitetu Republika srpska negira bosanski jezik.
Zabranjuje se izvođenje nastave na bosanskom jeziku, a jezik se imenuje
nepostojećim bošnjačkim jezikom. Time se vrši diskriminacija učenika koji žele da
se njihov jezik imenuje bosanskim jezikom. Osim toga, visoki zvaničnici iz
Republike srpske u javnim istupima negiraju državu Bosnu i Hercegovinu i
Bošnjake kao narod, što utiče na perspektivu ljudi ovih prostora. Situacija sa
upošljavanjem u javnoj upravi nije dobra. Povratnici se, uglavnom, bave
poljoprivredom, no ovdje postoji problem plasmana viška proizvoda.
Godine 2013. izvršen je popis stanovništva u Bosni i Hercegovini. Bio je to prvi
popis nakon rata i agresije. Općina Bijeljina imala je 107.715 stanovnika, što je za
10.727 stanovnika više u odnosu na 1991. godinu. Stanovništvo je živjelo u gradu
Bijeljina i još 66 naselja, što je za 8 naselja više u odnosu na 1991. godinu. Etnićka struktura stanovništva se značajno promijenila pod utjecajem rata protiv Bosne i Hercegovine. Srba je, 2013. godine, bilo 91.784, što je za 34.395 osoba više u
odnosu na 1991. godinu, Bošnjaka 13.090, što je za 17.139 osoba manje, Hrvata
515, što je za 23 osobe više, Ostalih 1.550, što je za 2.902 osobe manje u odnosu na
1991. godinu. Onih koji se nisu izjasnili, u etničkom smislu, u općini Bijeljina bilo
je 674 a bez odgovora 102 osobe.
U gradu Bijeljini živjelo je 42.278 stanovnika, što je za 5.864 osobe više u
odnosu na 1991. godinu. Srba je bilo 35.798, što je za 25.348 osoba više u odnosu
na 1991. godinu, Bošnjaka 4.469, što je za 14.555 manje, Hrvata 315, što je za 51
osobu manje i Ostalih 1.159, što je 1.963 osobe manje u odnosu na 1991. godinu.
Onih koji se nisu izjasnili u etničkom smislu bilo je 502 i bez odgovora 35 osoba.
Općina Bijeljina imala je, u ukupnom stanovništvu, 85,21% Srba, što je za 26.04%
više u odnosu na 1991. godinu, a Bošnjaka 12,15%, što je za 19,02% manje u
odnosu na 1991. godinu. Hrvata je bilo manje za 0,03%, a Ostalih manje za 3,14%
u odnosu na 1991. godinu.
U gradu Bijeljini došlo je do drastične promjene etničke strukture
stanovništva u odnosu na 1991. godinu. Naime, Bošnjaci su 1991, činili 52,24%
stanovništva grada, Srbi 28,70%, Jugoslaveni 9,48%, Ostali8,57% i Hrvati 1,00%.
Broj Bošnjaka smanjen je za 41,67% i iznosio je 10,57% u ukupnom stanovništvu
Bijeljine. Za isto vrijeme povećao se procenat Srba sa 28,70% na 84,67%.
Povećanje je, dakle, iznosilo 55,97%. Procenat Hrvata smanjen je za 0,25%, a
Ostalih za 5,83% u odnosu na 1991. godinu.
Bijeljina je tipičan primjer kako se ratom, ubistvima, protjerivanjem,
silovanjem, zastrašivanjem, odvođenjem u logore, prisilnom mobilizacijom,
rušenjem i drugim sredstvima može drastično promijeniti etnička struktura
stanovništva jednoga grada. Svakako, ne treba zanemariti ni druge uzroke
smanjenja broja Bošnjaka u Bijeljini, kao što su: sigurnosna situacija, ekonomski položaj, obrazovanje, putna i druga infrastruktura itd.
Bijeljina je bila okupirana. amo u toku mjeseca aprila 1992. godine u Bijeljini su
ubijena najmanje 93 civila (81 Bošnjak, 8 Albanaca, 3 Srbina i 1 Hrvat). Od 31.
marta do 6. aprila 1992. godine, ubijeno je najmanje 55 civila.
Slike zločina sa bijeljinskih ulica, brzo su obišle svijet, ali na slike užasa
međunarodna zajednica nije reagirala. Bijeljina je bila generalna proba za rat,
ubistva, ratne zločine i genocid koji su ubrzo uslijedili u cijeloj Republici Bosni i
Hercegovini.
Rat u Bosni i Hercegovini je okončan potpisivanjem Dejtonskog sporazuma
14. decembra 1995. godine u Parizu. Po mišljenju mnogih istraživača,
intelektualaca različitih profila, Sporazum je legalizirao genocid nad Bošnjacima
u Bosni i Hercegovini.
Prema Dejtonskom sporazumu, u unutrašnjoj strukturi Bosne i Hercegovine
postoje dva entiteta: Federacija Bosne i Hercegovine, koju čini 10 kantona i
Republika Srpska. Osim dva entiteta, postoji i Brčko distrikt Bosne i Hercegovine,
koji je nastao Odlukom Međunarodnog arbitražnog suda. Uspostavljen je 8. marta
2000. godine.
U periodu od 1992. do 1995., približno 2,2 miliona ljudi u Bosni i Hercegovini
bilo je primorano napustiti svoje domove. Poslije rata počeo je povratak, između
ostalog, i u Bijeljinu. Proces povratka prognanih Bošnjaka tekao je sporo i
neorganizirano. Prvi val povratka tekao je od 1996. do 2000. godine. Prognanici
su se najviše vraćali u Mjesnu zajednicu Janja. Godine 1998. obnovljen je rad
Medžlisa Islamske zajednice u Bijeljini i od tada počinje proces povratka imovine.
Sve je išlo izuzetno sporo uz puno opstrukcija lokalnih vlasti. Ipak, 2002. godine
''izliveni'' su temelji za svih pet porušenih džamija u Bijeljini. Džamije su
obnavljane zahvaljujući, između ostaloga, sredstvima bijeljinaca koji su živjeli u
inozemstvu.
Otežavajuća okolnost za povratnike je i činjenica što u
bosanskohercegovačkom entitetu Republika srpska negira bosanski jezik.
Zabranjuje se izvođenje nastave na bosanskom jeziku, a jezik se imenuje
nepostojećim bošnjačkim jezikom. Time se vrši diskriminacija učenika koji žele da
se njihov jezik imenuje bosanskim jezikom. Osim toga, visoki zvaničnici iz
Republike srpske u javnim istupima negiraju državu Bosnu i Hercegovinu i
Bošnjake kao narod, što utiče na perspektivu ljudi ovih prostora. Situacija sa
upošljavanjem u javnoj upravi nije dobra. Povratnici se, uglavnom, bave
poljoprivredom, no ovdje postoji problem plasmana viška proizvoda.
Godine 2013. izvršen je popis stanovništva u Bosni i Hercegovini. Bio je to prvi
popis nakon rata i agresije. Općina Bijeljina imala je 107.715 stanovnika, što je za
10.727 stanovnika više u odnosu na 1991. godinu. Stanovništvo je živjelo u gradu
Bijeljina i još 66 naselja, što je za 8 naselja više u odnosu na 1991. godinu. Etnička
struktura stanovništva se značajno promijenila pod utjecajem rata protiv Bosne i
Hercegovine. Srba je, 2013. godine, bilo 91.784, što je za 34.395 osoba više u
odnosu na 1991. godinu, Bošnjaka 13.090, što je za 17.139 osoba manje, Hrvata
515, što je za 23 osobe više, Ostalih 1.550, što je za 2.902 osobe manje u odnosu na
1991. godinu. Onih koji se nisu izjasnili, u etničkom smislu, u općini Bijeljina bilo
je 674 a bez odgovora 102 osobe.
U gradu Bijeljini živjelo je 42.278 stanovnika, što je za 5.864 osobe više u
odnosu na 1991. godinu. Srba je bilo 35.798, što je za 25.348 osoba više u odnosu
na 1991. godinu, Bošnjaka 4.469, što je za 14.555 manje, Hrvata 315, što je za 51
osobu manje i Ostalih 1.159, što je 1.963 osobe manje u odnosu na 1991. godinu.
Onih koji se nisu izjasnili u etničkom smislu bilo je 502 i bez odgovora 35 osoba.
Općina Bijeljina imala je, u ukupnom stanovništvu, 85,21% Srba, što je za 26.04%
više u odnosu na 1991. godinu, a Bošnjaka 12,15%, što je za 19,02% manje u
odnosu na 1991. godinu. Hrvata je bilo manje za 0,03%, a Ostalih manje za 3,14%
u odnosu na 1991. godinu.
U gradu Bijeljini došlo je do drastične promjene etničke strukture
stanovništva u odnosu na 1991. godinu. Naime, Bošnjaci su 1991, činili 52,24%
stanovništva grada, Srbi 28,70%, Jugoslaveni 9,48%, Ostali8,57% i Hrvati 1,00%.
Broj Bošnjaka smanjen je za 41,67% i iznosio je 10,57% u ukupnom stanovništvu
Bijeljine. Za isto vrijeme povećao se procenat Srba sa 28,70% na 84,67%.
Povećanje je, dakle, iznosilo 55,97%. Procenat Hrvata smanjen je za 0,25%, a
Ostalih za 5,83% u odnosu na 1991. godinu.
Bijeljina je tipičan primjer kako se ratom, ubistvima, protjerivanjem,
silovanjem, zastrašivanjem, odvođenjem u logore, prisilnom mobilizacijom,
rušenjem i drugim sredstvima može drastično promijeniti etnička struktura
stanovništva jednoga grada. Svakako, ne treba zanemariti ni druge uzroke
smanjenja broja Bošnjaka u Bijeljini, kao što su: sigurnosna situacija, ekonomski
položaj, obrazovanje, putna i druga infrastruktura itd.