Концептуалізація народної лінгвофілософії: паремійний вимір об’єктивації (на матеріалі української мови)
Authors: Макарець Ю. С. 
Published: August 2022

Стаття присвячена дослідженню паремійного фонду як джерела народної лінгвофілософії. Об’єк-том аналізу стали українські паремії з базовими лексемами мова та слово. У прислів’ях та приказках ці поняття витлумачені не лише як засоби комунікації та передачі смислів, а й як морально-ціннісні категорії. Українська народна лінгвофілософія розглядає слово у його відношенні до дійсності (дій і речей) і до ментальності, зберігає відгомін давніх вірувань у його здатність матеріалізуватися й впливати на життя людини. На уявлення про магічний потенціал слів пізніше нашарувалися по-всякденні спостереження за їхньою спроможністю впливати на емоційні стани та дії індивіда.

Народна мудрість насамперед оцінює слово і мову як інструменти соціалізації та встановлення соціальних зв’язків, як мірило інтелектуальних здібностей і моральних достоїнств людини, тому до-сліджені паремії містять переважно своєрідні комунікативні аксіоми (За грубе слово не сердься, а на ласкаве не здавайся; Добре слово не коштує нічого, а поможе много; Лагідні слова роблять приятелів, а острі слова – завзятих ворогів; Від ласкавих слів утихає гнів; Не кидай словами, як пес хвостом). Менша їх кількість сформувалася в період активних націєтворчих процесів, коли мова була інтер-претована як особистісна цінність та основа самоідентифікації, тобто етична категорія (Рідна мова – не полова, її за вітром не розвієш; Хто мови своєї цурається, хай сам себе стидається). Подібні ідеї характерні й для великої групи афоризмів, що з’явилися в ХІХ – на початку ХХ ст.: у період ста-новлення української національної ідеї, яка, як і у інших представників слов’янського світу, була лінгвоцентричною і початково оберталася навколо ствердження прав рідної мови та її виражальних можливостей. Ідейне суголосся малих жанрів української народної творчості та літератури свідчить про ідейний резонанс між широкими верствами українців та відносно вузьким колом інтелектуаль-ної еліти в сприйнятті мовного питання.

Сьогоднішня мовленнєва практика українців свідчить, що значний шар паремій лінгвофілософ-ського змісту переміщується на периферію паремійного фонду. Комунікативний потенціал зберіга-ють паремійні одиниці, які стосуються мови як комунікативного коду. Переважно вони реалізують не стільки первинну настанову на підтримці ближнього «добрим словом» (ця група спочатку була найбільшою в українській мовній практиці), скільки рекомендацію не говорити зайвого, щоб не нашкодити собі, що опосередковано свідчить про ціннісну переорієнтацію сучасного суспільства.

The paper pays special attention to the paremic fund as the source of folk linguophilosophy. The object of analysis is the paremias in the Ukrainian language with the basic lexemes language and word. Proverbs and sayings interpret these concepts not only as the means of communication and transmission of meanings but also as moral and value categories. Ukrainian folk linguophilosophy considers a word through its relation to reality (actions and things) and to mentality and retains echoes of the ancient beliefs in its ability to materialize and influence human life. The belief in the magical influence of words later was layered by everyday observations about their sufficiency to influence emotional states and actions.

Folk wisdom, first of all, evaluates words and language as the tools of socialization and establishing social connections, as the measure of a person’s intellectual abilities and moral virtues, that is why paremias mostly contain peculiar communicative axioms (За грубе слово не сердься, а на ласкаве не здавайся; Добре слово не коштує нічого, а поможе много; Лагідні слова роблять приятелів, а острі слова – завзятих ворогів; Від ласкавих слів утихає гнів; Не кидай словами, як пес хвостом). The later layers include a smaller group of paremias formed during the period of active nation-building processes and interpreting language as a personal value and the basis of self-identification. The native language is understood as an ethical category, and the attitude to it – as a mirror which reflects a person’s attitude to himself (Рідна мова – не полова, її за вітром не розвієш; Хто мови своєї цурається, хай сам себе стидається). Similar ideas are also characteristic of a large group of aphorisms which appeared in the 19th and the early 20th century: the period when the formation of the Ukrainian national idea took place, which, as in the Slavic world as a whole, was linguocentric and initially revolved around the assertion of the rights of the native language and its expressive usefulness. The ideological harmony of small genres of folk art and fiction testifies to the ideological resonance that existed between the broad masses of Ukrainians and a relatively narrow circle of the intellectual elite in the perception of the language issue.

Today’s speech practice of Ukrainians shows that a significant layer of paremia linguophilosophical content is moving to the periphery of the paremia fund. The communicative potential is preserved by those paremic units that relate to the communicative code, mainly implementing not so much the instruction on verbal support and a kind word (this group was initially the most numerous in Ukrainian language practice) but on the need not to say too much, so as not to harm yourself, which indirectly indicates the general value reorientation of modern society.