bluuebunny/crossref_metadata_2025 huggingface dataset:
Концептуальний апарат синергетики і дослідження культурних змін
Authors: Ivanova K. A.
Published: September 2019

Наука постнекласичного періоду характеризується значним урізноманітненням методів пізнання як у природознавстві, так і в царині гуманітарних знань. Це пов’язано зі стрімким ускладненням сучасного світу як системи, що включає чисельні підсистеми. Усі об’єкти світу і сам світ розглядаються як такі, що постають і розвиваються. Розглянуто кожний етап еволюції науки, які тісно взаємопов’язані між собою та мають суттєві сфери перекриття, характеризується особливим станом наукової діяльності, спрямованої на постійне зростання об’єктивно­істинного знання. Також важливо мати на увазі, що кожний етап еволюції знань характеризується певним типом раціональності. В статті пропонується розрізняти не лише типи наукових революцій та типи наукової раціональності, а й типи культурної свідомості, які аналізуються В.С.Лукянцем із посиланням на Ч.П.Сноу. Розглянуто перший тип культурної свідомості – це свідомість літературно освіченої гуманітарної інтелігенції, яка знайшла найадекватніше втілення в науках про дух, культуру, мову, а також у літературі, музиці, філософії. Цей тип культурної свідомості причетний до духовної творчості та забезпечення емоційної повноти життя. Відповідно, носіїв такої культурної свідомості вирізняє відданість традиційним культурним цінностям та морально­етичним настановам, благоговіння перед життям, підозріле ставлення до науково­технічного прогресу та спроб вторгнення в сферу людської суб’єктивності. Проаналізовано другий тип культурної свідомості, який формується в середовищі дослідників космосу, природи тощо. Цій когорті притаманна причетність до ідеології революціонізму та вірність ідеалам Просвітництва, віра і майбутнє й довіра до науки та її безмежних можливостей перетворювати природу людини. Носії другого типу культурної свідомості також конче негативно ставляться до будь­яких спроб гуманітаріїв встановити заборони щодо втручання в людську природу.
Концепція громадянського суспільства Юргена Хабермаса: proetcontra
Authors: Kulieshov O. V.
Published: September 2019

Предметом аналізу статті є концепція громадянського суспільства сучасного німецького соціального філософа Юргена Хабермаса. У статті виявлені переваги і суперечності концепції, а також можливості і межі її застосування в контексті визначення сутності громадянського суспільства, а також його місця у політичному житті. Як позитивні риси концепції відзначаються комунікативна орієнтація, застосування поняття життєвого світу, розуміння громадянського суспільства як периферії політичної системи, яка забезпечує легітимність останньої, її ціннісно­нормативний зміст. Громадянське суспільство являє собою у концепції Хабермаса сферу актуалізації ціннісних переваг громадян, а також їх пошуків спільних цінностей, що підкреслює роль громадянського суспільства в політичній системі. Разом з тим, концепція, про яку йдеться, містить у собі суперечність між нормативним і емпіричним аспектами, що обмежує ефективність оцінки місця громадянського суспільства в політичному житті. Причиною такої суперечності є тенденція до розуміння громадянського суспільства лише як політичного феномена. Робиться висновок про необхідність враховувати співвідношення реального стану та нормативної складової громадянського суспільства, оцінювати перспективу його розвитку через визначення його ідеального стану.
Проблема самоактуалізації особистості школяра щодо отримання якісної освіти в умовах глобалізації та інформатизації суспільства: філософсько-освітній аспект
Authors: Bezena I. M.
Published: September 2019

Проблеми самоактуалізації особистості школяра в процесі отримання середньої освіти. Гранично можлива повнота і процес позитивної реалізації особистісних аспектів самореалізації, виходячи з її фізичних та духовних потенційних можливостей. Процес самоактуалізації є системою, включеною до соціокультурно­освітньої детермінації та визначається орієнтирами, цілями й установками особистості в процесі шкільного навчання. Особливістю процесу самоактуалізації особистості школяра, які визначають ефективність шкільного навчання є розвиненість таких властивостей особистості, як здатність до спілкування, спрямованість, типи акцентуацій характеру, наявний тип темпераменту; важливим є здатність до самоактуалізації учнів на академічну успішність навчання за шкільними дисциплінами та певний взаємозв’язок між ними. Концепція самоактуалізації моделює умови для корекції педагогічних методів виховання та актуалізації загальноосвітньої підготовки в школі. Теорія самоактуалізації є ключовим системотворчим елементом гуманістичного напрямку розвитку особистості у процесі отримання якісної освіти. Мотиваційні принципи до навчання та самоактуалізація особистості починає закладатись у ранньому дитині, через сімейне ставлення та актуалізацію дитини до навчання, закладення основ для наступної соціалізації у суспільне життя. Акт самоактуалізації – це деяке кінцеве число дій, виконаних суб’єктом на підставі свідомо поставлених перед собою цілей й виробленої стратегії їх досягнення.
Вера как экзистенциал
Authors: Limonchenko V. V.
Published: September 2019

В статье предпринимается попытка рассмотрения веры как принципа христианской антропологии, то есть, исходя из укорененности ее в опыте религиозной жизни. Ставится задача эксплицировать измерения веры не через сопоставление веры и разума, когда они или гармонично согласуются или противопоставляются, и не через обнаружение разумности (рациональности) веры, ее гносеологической миссии. Утверждается, что для экспликации неурезанного смысла веры необходимо рассматривать ее как способ расширения и углубления опыта за пределы предметной данности мира, когда достигается возможность «видеть Бога как он есть» (архимандрит Софроний (Сахаров)), то есть состояния личностной встречи. Феномен веры вводится в пространство мысли через категориальные пары «вера­знание» и «вера­ум», в определенной степени зафиксированные схоластической теологией, но возможен и другой путь, указанный мистическим богословием. В таком случае путь Богопознания предстает как путь любви, путь, ведущий к преображению, возрождению, воскресению. Более объемно вера проявляет свои смысловые аспекты тогда, когда она берется не как категория, а как экзистенциал.
Історичні витоки та особливості формування національного світогляду українців Закарпаття
Authors: Oliinyk V. V.
Published: September 2019

У статті проаналізовано особливості формування світоглядних орієнтацій українців Закарпаття. Порушена проблема розглядається у контексті порівняння архетипів населення України. Філософська компаративістика приводить до висновку, що локальні світоглядні особливості українців­русинів, незважаючи на деякі нюанси, вписуються в загальноукраїнський етнопсихологічний портрет. Варто виділити  гуманістичність (не войовничість, милосердя, щирість, гостинність; демократизм (рівноправність та високий ступінь свободи, традиційно висока роль жінки в житті українців, родинний матріархат); кордоцентризм та ідеалізм, що означає перевагу духовного розвитку, поверхневе розуміння дійсності, відірваність від реальності. Згадані риси характерні для всіх українців, хоча робити узагальнення стосовно етнопсихологічних особливостей доволі складне та проблематичне завдання. Локальні відмінності регіонів країни накладають відбиток на менталітет їх мешканців. Спільні риси є свідченням та результатом етнокультурної єдності українців, тоді як локальні відмінності викликані особливостями економіко­географічного становища та умовами історичного розвитку закарпатців у складі іноземних держав. У цілому, незважаючи на різні нюанси, дослідники виділяють позитивні та негативні риси етнічного світогляду, які є спільними та типовими для всіх українців.
«Ментальные революции» в контексте синергетической теории
Authors: Bashkeyeva E. N.
Published: September 2019

Исследуются особенности «ментальных революций» как особой формы изменения массового, группового и индивидуального сознания. Автором анализируется взаимосвязь между развитием материальной, духовной культуры и изменениями в ментальности социума. Для экспликации динамики ментальности автором использована синергетика как универсальная теория. Анализ показал, что на протяжении многих тысячелетий революционное изменение ментальности встречалось крайне редко и было связано с глобальными изменениями в материальной культуре, достижениями технического прогресса. Динамика данных изменений в современных условиях многократно возросла. Общественное сознание является отражением основных жизненных сфер. Поскольку синкретизм этих сфер жизни общества может быть представлен в виде диссипативной структуры, которая имеет устойчивый характер только за счет притока энтропии в одну или несколько сфер, то бифуркация этой структуры сопровождается ментальной революцией. В качестве решающей флуктуации выступает, как правило, структурный кризис. Он может быть следствием модернизации, воздействия научно­технического прогресса и других факторов. Структурный кризис запускает системный кризис, что приводит к ментальной революции. Ментальная революция связана также с коренными изменениями в ценностной системе индивидов и групп, которые фиксируются на уровне различных поколений одновременно живущих в обществе.
Феномен самоідентифікації особистості у давньосхідній традиції
Authors: Stoiano O. O.
Published: September 2019

Самопізнання людського «Я» належить до вічних філософських проблем. Здавна людина замислювалась над тим, хто вона така, намагаючись зрозуміти свою сутність, своє покликання у світі, що з необхідністю включає самоідентифікацію. Самоідентифікація – це комплексна діяльність людини з самовизначення, результатом якої є тотожність людини з самою собою. Стаття присвячена виявленню особ­ливостей поглядів про самоідентифікацію в давньосхідній філософії на основі історико­філософського аналізу ведичної літератури, буддійських і даоських навчань, а також компаративістському розгляду давньоіндійських і давньокитайських уявлень про самість людини. Багатьом давньоіндійським мудрецям (у Ведах, Упанішадах) «самість» уявлялася як інваріант і незмінне ядро сутності душі (Атмана), що управляє тілом і є органічною частиною загального цілого (Брахмана). В філософії буддизму концепція «Я» рухлива, непізнавана, оскільки являє собою безперервний процес вибору життєвих цінностей, перевтілень і страждань на шляху до набуття справжнього «Я» в нірвані. Подібно до буддизму даосизм уявляє самість як сукупність станів душі і тіла, але на відміну від першого стверджує можливість самопізнання хоча б на інтуїтивному рівні.
Феномен народної обрядовості як складова етнічної культури українців у теорії модернізації
Authors: Maraeva U. M.
Published: September 2019

Народна обрядовість є істотною складовою етнічної культури українського народу. Попри модернізаційні та глобалізаційні процеси сучасного українського суспільства, вона й надалі залишається сферою традиційного побутування багатовікового досвіду народу. Розглядаючи феномен народної обрядовості у теорії модернізації, в статті звертається увага на національний проект модернізації, метою якого є визначення ролі і значення етнічного компонента у цивілізаційному поступі України. В цьому сенсі народна обрядовість постає незмінним знаком національної ідентичності, соціалізації, виявом максимального пристосування суб’єкта до оточуючого (природного та історичного) середовища, задоволення особистісних та суспільних потреб. Національна культура становить своєрідний символічний світ, створений етносом відповідно до його потреб, цінностей, ідеалів, способу життєдіяльності. В умовах глобальних викликів стрижнем існування держави є національне та культурне самоутвердження. Тому важливим формуючим компонентом є розробка національного проекту модернізації, в якому національні традиції визначають характер модернізаційного процесу і виступають його стабілізуючими чинниками як варіанти загальнолюдських цінностей. Таким чином, народна обрядовість визначає функціональну потребу суспільства трансформуватися в часі і просторі народної культури в традицію та обряд.
Трансформація філософсько-освітніх ресурсів у контексті глобалізованого та інтернаціоналізованого світу
Authors: Kostiuchkov S. K.
Published: September 2019

У статті досліджено сутність і зміст головних проблем (у тому числі й освітніх), які постають перед людством у зв’язку із глобалізацією; відзначається, що у дофілософський період культура і світогляд людини носили синкретичний характер, тому педагогічна діяльність не була прерогативою певних представників суспільства. Уточнено особливості розвитку системи освіти на різних історичних етапах. Підкреслюється, що у процесі глобалізації та інтернаціоналізації система освіти переходить на якісно новий етап – стадію міжнародної інтеграції, яка поступово розвивається до рівня інтернаціоналізації національних освітніх систем. Звернено увагу на велику кількість методологій, концепцій і підходів до аналізу різних рівнів, сторін, напрямів і граней освітньої системи в цілому як самостійної підсистеми культури, цивілізації, суспільства. Акцентовано увагу на очевидності того факту, що в умовах глибоких структурних трансформацій суспільство постає перед необхідністю продукування нової освітньої моделі, релевантної та адекватної умовам розвитку сучасної правової держави і громадянського суспільства. Зроблено висновок про те, що в умовах глибоких структурних трансформацій суспільство постає перед необхідністю продукування нової освітньої моделі, релевантної та адекватної умовам розвитку сучасної правової держави і громадянського суспільства.
Соціокультурні виміри творчості у суспільстві
Authors: Kolisnyk O. V.
Published: September 2019

У статті автором аналізується контекст сприйняття творчості з позиції такого вагомого явища соціокультурної реальності людини, як життєтворчість. Життєтворчість виступає однією з форм творчого ставлення до дійсності і є особливим видом свідомого конструювання соціокультурного простору, яке здійснюється людиною у формі побудови життєвих планів, моделей їх реалізації й розкривається нами з позиції самоусвідомленого ставлення індивіда до своїх життєвих процесів. Найбільш поширеною формою життєтворчості є самореалізація. Предметом життєтворчості постає, перш за все, сама людина, яка самоздійснює себе через цілепокладання власного життя, обираючи з того, що реально є доступним на даний період часу в конкретних  суспільних умовах. Крім того, на процеси творчості й життєтворчості впливають інтенціональні стани, які є показниками внутрішніх ментальних станів людини. Зазначено, що дослідження інтелектуальної та цілеспрямованої життєтворчості особи з позиції її інтенціональних устремлінь є одним з вагомих підходів, який дає можливість більш об’єктивного розуміння механізмів творення значень людиною на шляху її самоздійснення. Інтенціональність є структурним елементом мотивацій, який, проявляючись у процесі комунікації у мовленнєвих актах, бере участь у формуванні індивідуальної сфери значень для людини. В основу розкриття специфіки соціокультурної життєтворчості покладені принципи багатовимірності, плюральності життєвого світу людини, взаємозв’язок її соціально­культурних, індивідуальних і колективних, свідомих і несвідомих сторін, вимога єдності спонтанно­стихійних та свідомо­спрямованих засобів впливу на процеси управління життєвими змінами.
Суспільні трансформації в контексті історичних просторових морфологій
Authors: Plyasov V. S.
Published: September 2019

У статті аналізуються суспільні трансформації через призму історичних просторових морфологій. Показані зміни сприйняття простору у взаємозв’язку з соціально­історичними трансформаціями. У первісному суспільстві фізичний простір земної поверхні був опанований і соціально сегментувався  життєдіяльністю племені та родових общин. Родовий простір був для людини сакрально унікальним. Ця форма відношення людини до простору може бути названа топофілією. Вона зумовлює відповідні норми поведінки людини в такому світі. З переходом до традиційного суспільства головною просторовою морфологією виступили імперії. На зміну прив’язаності до власної території приходять експансіонізм, жага чужих територій.  Колишні провінції імперії виявляються самодостатніми в культурному і господарському відношенні і стають місцем розвитку більш життєстійких націй. Структурними елементами нації стали регіони, які на власному рівні інтерпретували національну культуру, тому регіони мають більше значення для націй ніж провінції для імперій. З кожною суспільною трансформацією відбувається перманентна пульсація простору. Для конкретних просторових морфологій  визначені адекватні механізми політичного керівництва. Актуальним стає вивчення суспільних трансформацій через розуміння нових просторових морфологій – глобалізації та регіоналізації, які є визначальними рисами інформаційного суспільства.
Е-лансери як категорія нестандартно зайнятих працівників
Authors: Etenko M. P.
Published: September 2019

У статті розглядаються підстави щодо вивчення нової категорії нестандартно занятих, а саме: е­лансерів, надається грунтовний опис цієї категорії. Наводяться результати масштабного міжнародного соціологічного дослідження, яке розкриває сутнісні ознаки категорії е­лансерів. Е­лансери як нова категорія зайнятих надзвичайно вирізняється за своїми характеристиками у порівнянні з традиційно зайнятими працівниками. Такі їх відмінності є частково викликом на вимоги нового ринку праці, сформованого новою інформаційною епохою. Проте ці зсуви є куди потужнішими, ніж виглядають на перший погляд. Так, для е­лансерів провідну роль мають не ринкові, а ціннісні причини вибору такого типу зайнятості. Крім того, характерними є високий рівень незалежності та автономії у трудовій діяльності, що досягається завдяки роботі з широким колом клієнтів (замовників). Е­лансери набагато сильніше прагнуть до трудових досягнень і ініціативи, впливати на прийняття рішень, пов’язаних з плануванням робочого часу та робочого навантаження. Разом з цим, е­лансери через специфіку своєї зайнятості є куди більш соціально захищеними елементами, ніж робітники, що перебувають у сфері традиційної зайнятості. Мотивація е­лансерів є не тільки запитом на досягнення, але й запитом на гедонізм і, по суті, новим ставленням до праці як явища в цілому. Такий підхід має у собі надзвичайно потужний трансформаційний потенціал і неминуче призведе до глибинних перетворень у сфері зайнятості загалом.
Біофілософські засади формування філософсько-освітньої концепції освіти в сучасних цивілізаційних умовах
Authors: Kostiuchkov S. K.
Published: September 2019

У статті окреслено коло проблем, які постають перед системою освіти в умовах нового тисячоліття. Підкреслюється, що освіта змінюється одночасно з суспільством, разом з тим на освіті ґрунтується розвиток самого суспільства, його соціальні, політичні й економічні тренди. Проаналізовано процеси реструктуризації системи освіти, зокрема в країнах пострадянського простору. Наголошується на тому, що неефективність існуючих моделей організації освіти, зокрема вищої, в умовах глобалізованого та інтернаціоналізованого простору стала очевидністю в умовах зростання кількості невирішених проблем у системі освіти. Автор зауважує, що ситуація, яка є характерною для сучасної науки і практики, потребує від наукового загалу більшої уваги до міждисциплінарних досліджень, сутність яких ­ у становленні та розвитку нових, нетрадиційних галузей наукового знання. Також у дослідженні розглянуто положення про те, що біофілософія зумовлює аксіологічну компоненту розуміння життя, роль цього розуміння у світогляді людини. Зроблено висновок про необхідність більшої уваги науковців до біофілософії, зокрема в контексті її впливу на формування сучасної філософсько­освітньої концепції.
Методологія дослідження політичної участі жінок: поєднання традиційної політичної теорії та гендерного підходу
Authors: Oliynyk N. Y.
Published: September 2019

Стаття присвячена формуванню методологічного інструментарію для дослідження громадсько­політичної участі жінок на основі поєднання конвенційного політичного аналізу та гендерного підходу. Аналіз західної наукової літератури засвідчив, що у традиційній політичній теорії зазвичай жінки виключалися із кола політичних суб’єктів і їм приписувалася аполітичність. Внаслідок цього низький рівень політичної участі і інтересу до політики у жінок не вважалися проблемою наукового дослідження. Виявлено, що дана проблематика стала предметом наукового аналізу політичної науки після появи гендерних досліджень. У статті з’ясовано, що для дослідження політичної участі жінок найбільш доцільним є застосовувати методологію конвенційного політичного аналізу та гендерний підхід. Дане методологічне поєднання обумовлюється предметом дослідження, оскільки питання громадсько­політичної участі відносяться до традиційних проблем сучасної політичної науки, а також тим, що у вітчизняній політології практично відсутні кількісні розрахунки за ознакою статі в аналізі громадсько­політичної активності та представництва. Використання ж гендерного підходу дає можливість переосмислити і розширити традиційні поняття політичної науки для охоплення особистісного, суб’єктивного досвіду поряд із публічною, політичною діяльністю. Цей підхід пропонує розв’язання суспільних проблем з позицій рівноправності чоловіків та жінок, не в ракурсі їх будь­якої ієрархії чи стратифікації, а з позиції їх рівноправного соціального партнерства. Гендерний підхід визнаний як найбільш перспективний у поєднанні із традиційним політичним аналізом для подальшого дослідження громадсько­політичної участі жінок.
Чинники трансформації соціального простору міста в соціологічному дискурсі
Authors: Senyura O. V.
Published: September 2019

У статті розглянуто соціальний простір міста, що перебуває в процесі постійних трансформацій. Розглянуто місто як складний простір, який конструюється людиною та має фізичний і соціальний виміри, які перебувають у постійній взаємодії. Фізичний простір характеризується різноманітними типами забудови, транспортною мережею, натомість соціальний – формується завдяки спільнотам та об’єднанням індивідів. Важливою складовою соціально­просторової структури є аналіз процесів творення та життєдіяльності міських спільнот, які виконують ряд функцій. Загалом, соціальний простір виступає як територія, на якій відбувається взаємодія спільнот, індивідів, яким притаманний міський спосіб життя та яких об’єднують колективні уявлення, йому властива цілісність та внутрішня диференціація. Проаналізовано основні напрацювання класиків соціологічної науки, що стали підґрунтям визначення загальних чинників трансформації соціального простору міста. Встановлено, що трансформація відбувається на різних рівнях – від мікро, індивіда, мезо – міських спільнот, макро – соціуму міста, до мега – глобальних механізмів змін, які перебувають у постійній взаємодії та при процесах трансформації мають більше чи менше значення.
Кіннота античних армій Північного Причорномор’я
Authors: Kolesnykov K. M.
Published: September 2019

Ця стаття присвячена опису, аналізу та узагальненню особливостей організації і тактики кавалерійських частин армій античних держав Північного Причорномор’я: Ольвії, Херсонесу, Боспору. Автор упевнений, що основою збройних сил цих держав було громадянське ополчення – вільні, економічно незалежні землевласники, наділені найширшим обсягом політичних і соціальних прав чоловіки – повноправні громадяни. В монархічному Боспорі поширилася практика залучення значної кількості найманих контингентів, що утримувалися за рахунок прибутків царської скарбниці та спеціального прямого податку. З контингентами важкоозброєної піхоти – гоплітами або мечниками­тюреофорами взаємодіяла кіннота. В класичний та елліністичний періоди в складі античних армій Північного Причорномор’я були представлені контингенти легкої (стрілки­токсоти) та важкої (аконтісти та списоносці) кінноти. У римський період принаймні на Боспорі фіксується формування загонів катафрактної кінноти, зразком для якої слугувало озброєння і тактика сарматської кочової знаті аспургіан, сіраків, аорсів тощо.
Долі українців Війська Польського
Authors: Dashko V. V.
Published: September 2019

У представленій статті автор висвітлює питання перебування та подальшої долі українців у складі Війська Польського напередодні Другої світової війни. В дослідженні здійснена також спроба з’ясувати кількість та якісний склад українців – вояків польської армії міжвоєнного періоду. В результаті атаки Червоної армії на Польщу у вересні 1939 року в лавах Війська Польського воювали, за різними оцінками, від 150 до 200 тисяч українців. Незважаючи на негативне ставлення до українців у шеренгах польських збройних сил та швидкий наступ радянських військ, переважна більшість українців достойно виконала свій військовий обов’язок. Найбільший відсоток українців у складі Війська Польського був у піхотних та кавалерійських частинах. У статті проаналізована також участь українських офіцерів під час наступу Червоної Армії, котрі воювали самовіддано та були нагороджені відзнаками. Багато українців загинули або були поранені, 100 тисяч потрапили до німецького полону, а близько 20 тисяч – до радянського. Досить актуальною проблемою залишається встановлення таких фактів, як кількість українців, що були знищені в Катині та інших місцях масових розстрілів. Особливу увагу автор приділяє аналізу списку польських офіцерів і поліцейських, розстріляних НКВД і похованих у Катині, Мідному і Харкові, а також списку громадян Польщі з так званого українського катинського списку. Величезний пласт різних питань, що стосується саме українців в цій трагедії, ще чекає свого вивчення істориками.
Роль Північноатлантичного альянсу у боротьбі із сучасними «жорсткими» та «м’якими» загрозами
Authors: Vonsovych O. S.
Published: September 2019

Дослідження ролі Північноатлантичного альянсу у боротьбі із сучасними «жорсткими» та «м’якими» загрозами обумовлене підвищенням рівня напруженості та конфліктогенності в світі. Видозміна типів викликів і загроз спонукає НАТО до вироблення сучасних механізмів та інструментів протидії. Альянс залишається провідною міжнародною безпековою організацією, яка на основі колективного підходу забезпечує глобальну та регіональну безпеку. В статті подано характеристику «м’якої» та «жорсткої» сили, «м’якої» та «жорсткої» безпеки, «розумної сили». Визначено, що, враховуючи нові виклики та загрози міжнародній безпеці, з боку НАТО була розроблена нова концепція «розумної оборони», яка заохочує країни до максимальної ефективності витрат на оборону завдяки ретельнішому визначенню пріоритетів, спеціалізації та багатонаціональній співпраці у сфері придбання сучасних озброєння та військової техніки, обладнання. Доведено, що при домінуванні «жорстких» загроз та регіональної біполярності, НАТО залишатиметься, як і в часи «холодної війни», основним стовпом європейської колективної безпеки й оборони. Обґрунтовано тезу про те, що подальші ініціативи НАТО щодо боротьби із «жорсткими» та «м’якими» загрозами повинні набувати універсального характеру, а також відповідати сучасним воєнно­політичним реаліям та ситуації в світі. Ліквідація застарілих методів та процедур протидії викликам і загрозам забезпечить більш високий рівень ефективності проведення різного роду операцій та місій.
Сучасні аспекти транскордонної співпраці на прикладі функціонування Єврорегіону «Верхній Прут»
Authors: Hrushko O. O.
Published: September 2019

У статті на прикладі Єврорегіону «Верхній Прут» розглянуто сучасні аспекти транскордонної спів­праці регіонів України в рамках ініціативи ЄС Східне партнерство. Дано ретроспективу становлення транскордонних зв’язків Чернівецької області з регіонами Молдови та Румунії, показано їхню еволюцію – від трьохстороннього єврорегіону до реалізації проектів у рамках програм ЄС, проаналізовано ефективність реалізації Спільної операційної програми «Румунія­Україна­Республіка Молдова 2007­2013» для українського боку кордону. Також проведено дослідження громадської думки щодо впливу на неї євроінтеграційних процесів та транскордонного співробітництва. Визначено, що реалізація проектів не тільки позитивно впливає на розвиток регіону, але й є дієвим механізмом формування громадської думки щодо руху України в напрямку ЄС. Зроблено висновок про те, що трансрегіональна співпраця сьогодні відзначається пошуком нових моделей розвитку національних інфраструктур, до яких включаються енергетичні системи, транспортні і комунікаційні мережі. До цього ж долучається розробка спільної політики в галузі техногенно­екологічної безпеки, запобігання забруднення басейнів рік, а також розвиток рекреаційної діяльності і туризму, причому імплементація спільних стратегій має бути заснована і в тому числі на вирівнювання соціально­економічного та політичного розвитку прикордонних регіонів.
НАТО в геополітичних інтересах Канади
Authors: Berehovyi A. I.
Published: September 2019

Канада, як одна з країн­засновниць, відіграє активну роль у діяльності НАТО з моменту заснування організації до сучасного етапу. Канадські військові сили беруть участь у міжнародних миротворчих операціях, боротьбі з тероризмом та підтриманні безпеки у трансатлантичному регіоні. Незважаючи на тісні взаємовідносини з США, як у військовій, політичній та економічній сферах, Канада завжди прагнула проводити самостійну політику всередині НАТО. Окремого розгляду заслуговує перетин національних інтересів Канади та розширення впливу НАТО на арктичний регіон. Позиція Канади щодо ролі НАТО в Арктиці досить суперечлива. Канада побоюється посилення впливу в арктичному регіоні тих країн­членів НАТО, які, як у випадку з Великобританією, не є арктичними державами. Канада вже тривалий час пропагує ідею про перетворення альянсу в світову організацію нарівні з ООН, яка поставить перед собою мету забезпечувати безпеку в усьому світі. По суті Канадою ставиться завдання по створенню такого собі «світового жандарма», який матиме сучасні сили спеціального реагування, призначені для участі в конфліктах в різних точках світу. Також можливий і інший сценарій – збереження НАТО у вигляді «євроцентристського гібрида» з колишнім фокусом на європейську безпеку.
Особливості електоральної поведінки мешканців Запорізького регіону: 2010-2014 рр. Соціологічний аспект
Authors: Ashurbekov A. A.
Published: September 2019

За 2010­-2014 рр. в Україні відбулося п’ять виборчих кампаній різного масштабу, результати яких привели до істотних трансформацій як у політичній сфері, так і в житті українського суспільства в цілому. Дані вибори мали серйозні відмінності між собою. При цьому відмінності полягали як у традиційних аспектах (інтенсивність кампанії, методи агітації і т.д.), так і специфічних, зумовленими трансформація­ми політичної системи і всього українського суспільства. У статті розглядаються трансформації електоральної поведінки мешканців Запорізького регіону за період з 2010 по 2014 рр. Робиться аналіз чинників, що формують регіональні особливості електоральної поведінки, описуються поточні тенденції та даються прогнози щодо участі населення у майбутніх виборчих кампаніях. В матеріалі акцентується увага на специфіці політичної ментальності виборців Запорізького регіону, яка характеризується певним віддаленням населення від політичних та владних інститутів, що проявляється в значному зниженні явки, проявами консервативних орієнтирів при виборі політичних партій та кандидатів. Результати аналізу показують, що на даному етапі основні загальнодержавні політичні гравці не враховують особливості ментальності значної кількості виборців Запорізького краю. При цьому також позиціонування цих партій не відповідає окремим соціокультурним особливостям області.
Військова організація та командування античних армій Північного Причорномор’я
Authors: Kolesnykov K. M.
Published: September 2019

Ця стаття присвячена опису, аналізу та узагальненню особливостей організації командних структур армій античних держав Північного Причорномор’я: Ольвії, Херсонесу, Боспору. Автор упевнений, що основою збройних сил цих держав було громадянське ополчення – вільні, економічно незалежні земле­власники, наділені найширшим обсягом політичних і соціальних прав чоловіки – повноправні громадяни. Відповідно, контингенти ополченців очолювалися обраними народними зборами стратегами. Народ у разі потреби також затверджував командирів найманих загонів. У монархічному Боспорі поширилася практика залучення значної кількості найманих контингентів, що утримувалися за рахунок прибутків царської скарбниці та спеціального прямого податку. Командування боспорського війська лише на нижчих щаблях походило з полісних магістратур. Середній і вищий рівень «офіцерського корпусу» Боспору призначався монархом з числа земельної, чиновної і військової аристократії. Серед таких аристократичних родів були вихідці як з еллінського, так і з варварського середовищ. Наприклад, у римський період на Боспорі фіксується формування загонів катафрактної кінноти, зразком для якої слугувалио озброєння і тактика сарматської кочової знаті аспургіан, сіраків, аорсів тощо.
Взаємозалежність політичної культури із стратегічними пріоритетами держави
Authors: Shtuka I. A.
Published: September 2019

У представленій статті автор аналізує взаємозалежність політичної культури суспільства із стратегічними пріоритетами держави. Аналіз відбувається на основі Української держави. У політичній науці існує безліч концепцій політичної культури. Однак класичною концепцією політичної культури є концепція розроблена американськими науковцями Г. Алмондом та С. Вербою. Згідно з якою політична культура представляє собою систему емпіричних вірувань, експресивних символів, цінностей, які в сукупності і визначають ситуацію, в рамках якої існує політична діяльність [1]. Також у даній статті наводиться авторське бачення феномена політичної культури. Процес модернізації політичної системи спричинив зміну основних стратегічних пріоритетів розвит­ку України. Ці зміни привели до зміни ціннісних установок та типу політичної культури українського суспільства. Політична культура виявилася тим фактором, який здатний безпосередньо сприяти або перешкоджати модернізації, демократизації політичного розвитку. У статті виділена низка факторів внаслідок яких формуються стратегічні пріоритети країни. На думку автора, соціально­економічний фактор є найважливішим, що формує політичну культуру і визначає пріоритети розвитку. Оскільки добробут є найточнішим показником, який свідчить про те, чи подобаються народу кроки влади та обрані напрями майбутнього розвитку. Пропонується розробляти та поширювати ідеологію стратегічного розвитку, що забезпечить ефективне функціонування політичної культури суспільства.
Параметри вимірювання європейської політичної свідомості
Authors: Pikula M. M.
Published: September 2019

У представленій статті автор аналізує параметри європейської політичної свідомості– дослідницьке поле європейської політичної свідомості в якісно­кількісному вимірі, який може грунтуватися на різних показниках. Актуальності проблематика виникнення та розвитку європейської політичної свідомості набуває тому, що її формування, як суб’єктивного виміру євроінтеграційної політики, по­перше, не є спонтанним процесом. А по­друге, євроінтеграція відбувається не лише зверху, але і знизу, потребуючи свідомого втручання у цей процес громадськості, в якій сформована європейська політична свідомість. Оскільки остання є певним ментальним конструктом, автор пропонує застосовувати тріаду: критерії – параметри – індикатори. Критерієм європейської політичної свідомості вважає ознаку, що дає можливість оцінювати певні процеси або явища у системі європейськість/європеїзм та задає якість системі поглядів і думок, яка реалізується в європейській поведінці. Параметри європейської політичної свідомості зводяться ним до відповідної історичної пам’яті, трендів громадської думки та поінформованості відносно Європейського Союзу та місця його членів в євроінтеграційному процесі, зокрема оцінки існування й розвитку ЄС; поінформованість та думки щодо основних інститутів ЄС, оцінки важливості основних інститутів ЄС та довіра до них; позитивне бачення перспектив і майбутнього Європейського Союзу тощо. Індикаторами європейської політичної свідомості автор вважає її об’єктивні показники та виміри, зокрема позитивну кореляцію національного і європейського рівнів самоідентифікації (європейська ідентичність) та європейську поведінку. На основі цих індикаторів здійснюватиметься певний контроль за станом і тенденціями розвитку європейської політичної свідомості.
Інститут партійного лідерства у системі партієтворення сучасної України
Authors: Lavrenyuk I. O.
Published: September 2019

У даній статті на основі опрацювання теорії й практики партійного будівництва в Україні досліджується роль партійного лідера у здійсненні політичного процесу й партієтворення, реалізації політичної влади, розвитку політичної свідомості та формуванні сучасної політичної еліти нашої держави. Ствер-­­д­жується, що партійний лідер – це авторитетна, визнана в своєму політичному середовищі особа, обрана керувати партією, і здатна консолідувати громадян навколо спільної мети, найефективніше репрезентувати інтереси конкретної соціальної групи. Вказується, що визначальною рисою явища партійного лідерства є те, що за умов сталого політичного розвитку та незворотності демократичних перетворень в Україні склад лідерів політичних партій фактично виступає потужним кадровим резервом для вищих державних органів, структур місцевого самоврядування та інших управлінських інститутів. Процес партієтворення як невід’ємна складова політичного процесу характеризує певну сторону, механізм дії системи свідомості, культури у сфері суспільного життя, яка стосується діяльності політичних партій. Закономірною складовою сучасної політичної еліти є партійна еліта – керівне коло осіб у політичній партії на чолі з її лідером, які безпосередньо причетні до прийняття стратегічних рішень, визначення політичного курсу цієї сили, а також її участі в політичному процесі. Досліджуються класифікаційні моделі вітчизняних партій та інститутів партійного лідерства. Пропонується оцінка рівня співвіднесення розвитку партійних лідерів та загальної динаміки громадянського суспільства в Україні. Вказується, що на даний час кардинальної зміни української партійної еліти ще не відбулося. Водночас має місце тривала еволюція інституту партійного лідерства – досить важкий процес внутрішніх і зовнішніх, об’єктивних та суб’єктивних, економічних, політичних ы соціально-психологічних чинників розвитку. Для цієї еволюції загалом присутні всі сприятливі умови, адже наразі жодна політична сила країни не заперечує базових демократичних засад її розвитку.
Гендерна культура як соціологічний концепт: до постановки проблеми
Authors: Svyatnenko I. O.
Published: September 2019

В статті досліджуються засади соціо-системологічного аналізу гендерної культури як складника культурної системи, соціально-інституційної організації, соцієтальної психіки та тілесності. Соціологічна концептуалізація гендерної культури передбачає її оцінку на чотирьох рівнях аналізу: аксіосферно-смисловому, соціально-інституційному (соціогруповому), соцієтально-психічному (індивідуально-психічному) та соматичному.Дослідження гендерної культури українського суспільства показує, що її особливостями є всебічна сакралізація жіночого начала та жінковладдя при міноритарному соціогендерному статусі чоловіків, їх віктимізації та скотомізації; переважання серед жінок соціальних мереж та комунікативних кіл при загальній атомізованості чоловіків та слабкості спільнотоутворення серед них як гендерної групи; наявність всебічних можливостей застосування щодо жінками щодо чоловіків гендерного насильства, починаючи від афективного тероризування і закінчуючи морально-етичною, педагогічною та правовою репресією через судову систему матріархальної держави; відмінна від європейської нуклеарної сім’ї модель гендерних розстановок в едиповому трикутнику, що тягне за собою формування трансгендерних ідентичностей; порушення збалансованості соціального віддзеркалення маскулінності за умови репресивного ставлення до маскулінної агресії при всебічному заохоченні з боку інституцій соціалізації квазімаскулінних патернів гендерної поведінки жінок.
Функціонування бізнес-організацій в умовах сучасного ринку: джерела основних ризиків
Authors: Atamanenko I. B.
Published: September 2019

У статті розглядаються основні джерела економічних, соціальних та культурних ризиків функціонування бізнес-організацій у сучасних соціально-економічних умовах. Поняття ризику розглянуто крізь призму соціологічного підходу. Бізнес-організація розглядається з точки зору її системних зв’язків із соціально-економічною системою окремого суспільства та глобальною економікою в цілому. Зроблено акцент на співвідношенні культури суспільства та окремої корпоративної культури, як джерелі потенційних ризиків. Ідентифіковані основні джерела соціально-економічних та культурних ризиків, а також рівні, основні сфери їх прояву у зовнішньому та внутрішньому організаційному середовищі. Запропонована класифікація ризиків, пов’язаних як із внутрішнім, так і з зовнішнім організаційним середовищем, природою їх виникнення та особливостями проявів у сучасному ринковому господарстві. Таким чином, здійснена спроба подолання економічного редукціонізму при класифікації основних ризиків, що виникають перед бізнес-організаціями в умовах нестабільних ринкових систем. Доведено, що сучасні культурні та економічні умови вимагають від управлінців особливого типу стратегічного мислення, яке б забезпечувало не лише здатність організацій до подолання економічних загроз, але й здатність вибудовувати ефективну соціальну та культурну політику. Таким чином, обґрунтована роль інноваційної бізнес-стратегії в умовах перманентної економічної та соціально-культурної кризи, як основного стратегічного напряму бізнес-діяльності у соціально-економічних умовах перехідного суспільства. При цьому іноваційність організацій полягає не лише у ринкових новаціях, але й у застосуванні новітніх методів управління персоналом та взаємодії із зовнішнім соціокультурним середовищем. Усе це ставить перед системою менеджменту та соціологією бізнес-організацій вимоги постійного вивчення змін як у зовнішньому, так і у внутрішньому організаційному середовищі, а також реалізації ефективних управлінських рішень.
Организационная культура: сущность и основные характеристики в условиях глобализации
Authors: Bannikova E. B.
Published: September 2019

В статье представлены результаты анализа понятия «организационная культура» сквозь призму феномена культуры и различных подходов к выкристаллизации организационной культуры. Культура определяется как исторически определенный уровень развития общества и человека, выраженный в типах и формах организации жизни людей, создаваемых ими материальных и духовных ценностях. Показано, что по одной из классификаций культуры делятся на три типа: моноактивные (или линейно организованные), полиактивные и реактивные. Для каждого из этих типов характерен особый стиль сбора информации, что определяет возможности принятия управленческих решений при использовании данной классификации в организациях. Выявлены особенности интерпретации понятия «организационная культура». Определена сущность организационной культуры, которая состоит в совокупности ценностей, которые являются ориентирами поведения сотрудников, ориентирами принятия управленческих решений, а также системе символов и ритуалов, которые выступают как набор правил одобряемого поведения сотрудников в организации. Обозначены составляющие элементы организационной культуры: система ценностей, стиль руководства, герои организации, церемонии и ритуалы, культурная сеть организации. Определены основные характеристики организационной культуры: всеобщность, неформальность, устойчивость. Показано, что компоненты организационной культуры изменяются в условиях глобализации, что предполагает поиск новых форм и методов работы с персоналом в современных организациях.
Політичні реформи в Україні: перехід від трансформації до модернізації
Authors: Parlyk V. I.
Published: September 2019

Статтю присвячено аналізу сутнісних характеристик процесу політичних реформ в умовах складної ситуації у політичній сфері українського суспільства, а також визначенню основних потенційних напрямків подальших змін. Суттєвою глобальною політичною трансформацією є творення суверенної, незалежної України. Можна казати, що пройшло формування гілок влади, парламенту, зовсім нового для того часу інституту Президента. Поступово склалася багатопартійна система, створювалися громадські та громадсько­політичні організації. У 1996 р. була прийнята Конституція, але відсутність політичної консолідації політичного класу (еліти), боротьба за посади, ігнорування інтересів широких народних мас, використання політичних сил інших держав для внутрішньополітичної боротьби зробило всі ці досягнення суто формальними. Сучасний етап розвитку держави характеризується перманентною кризовою ситуацією, яка охоплює політичну сферу. Аналіз робіт учених (М. Михальченко, В.П. Горбатенко, М.О. Паламарчук, В. Трачук та інші) дозволили охарактеризувати проблеми і причини української моделі політичної модернізації. У статті зроблено висновок про те, що трансформація політичних інституцій в Україні не була підкріплена модернізацією і зазнала краху. Вона відбувалася відповідно до характеристик, передбачених для країн з авторитарно­тоталітарним минулим та характеризується незавершеністю, нерівномірністю, нестійкістю багатьох процесів, наявністю великої кількості ризиків і відступів від базових варіантів перетворень.
Особливості функціонування невизнаних держав
Authors: Telenko O. M.
Published: September 2019

У статті досліджено особливості функціонування сучасних невизнаних держав, виокремлено їх визначальні ознаки. Висвітлено різні підходи до трактування можливостей невизнаних держав на міжнародній арені. Зазвичай державам важко розвиватися в умовах обмеженого визнання. Головним чином вони розраховують на гуманітарну допомогу міжнародної спільноти, а відносини з іншими державами розвиваються стихійно. Усі невизнані або частково визнані держави, за винятком Тайваню, слабкі економічно. Причинами цього є неефективне державне управління, тіньова економіка, обмеженість інвестування, зумовлена недовірою іноземних бізнес­структур, руйнування території та інфраструктури внаслідок воєнних дій. Попри це населення більшості невизнаних держав під впливом пропаганди підтримує від’єднання від материнської держави. Ступінь демократії в невизнаних державах різний, а демократичні інститути і процедури в них можуть мати лише зовнішні ознаки. Зовнішні покровителі суттєво впливають на життєдіяльність невизнаних держав, сприяючи економічному розвитку, створюючи різноманітні інвестиційні проекти, слугуючи ринком для збуту їх товарів. Держави­покровителі допомагають цим доволі крихким об’єднанням важливим для них з геополітичної точки зору військовими засобами.
Релігійний досвід у координатах повсякденності: від переживання надприродного до втілення в традиції
Authors: Boreyko Y. G.
Published: September 2019

В статті інтерпретується релігійний досвід у координатах повсякденності. Особливості тлумачення релігійного досвіду розглядаються крізь призму належності індивіда до певної релігійної спільноти. Релігійна традиція аналізується як складова повсякденності її носіїв та механізм трансляції релігійного досвіду. Акумулюючи віру, догмати, інститути, практики, релігійний досвід постає фундаментальною основою релігії. Перехід від повсякденного життя до релігійного і навпаки супроводжується складнощами, які долаються за допомогою релігійних традицій, що належать до структур повсякденності. Якщо релігійний досвід є досвідом межового стану, то традиції та інститути, що претендують на тривале втілення його автентичного змісту, повністю належать повсякденності. В разі глибоких розбіжностей між соціальною реальністю і релігійним досвідом традиція функціонує відособлено щодо змісту первинного досвіду. Водночас традиція постійно апелює до релігійного досвіду як джерела власного сакрального авторитету. Релігійна традиція поєднує сьогодення з минулим, здійснює накопичення, відбір, стереотипізацію релігійного досвіду, утворює інституційну структуру, що забезпечує соціальний контроль і трансляцію змісту релігійного досвіду. Регламентуючи релігійний досвід, традиція запобігає вторгненню надприродної реальності в повсякденне життя.