bluuebunny/crossref_metadata_2025 huggingface dataset:
МІКРОБІОЛОГІЧНІ ОСОБЛИВОСТІ БАКТЕРІАЛЬНИХ ВАГІНОЗІВ У ЖІНОК РІЗНИХ ВІКОВИХ КАТЕГОРІЙ ТА ШЛЯХИ ЇХ МІКРОБІОЛОГІЧНОЇ КОРЕКЦІЇ
Authors: Klymnyuk S. I. , Mуkhailyshyn G. I. , Malanchuk L. M.
Published: February 2020

РЕЗЮМЕ. Відомі на сьогодні дані вказують на те, що бактеріальний вагіноз є значно поширеним клінічним синдромом порушення мікрофлори вагіни у жінок. Інфекційно-запальні захворювання жіночої статевої системи, які виникають на фоні бактеріальних вагінозів, становлять серйозну небезпеку для організму. Розвиток захворювань органів малого таза мікробної етіології залежить від персистентних властивостей мікроорганізмів, спрямованих на інактивацію факторів природної резистентності організму.

Мета – вивчити наукові літературні джерела, у яких висвітлюються проблеми складу мікрофлори при дисбіозах вагіни та шляхи їх мікробіологічної корекції. Визначити найчастіші форми дисбіотичних станів, збудників та їх вплив на організм жінок.

Результати. Дисбіоз вагіни – це поліетіологічний стан, у його розвитку беруть участь не тільки Gardnerella vaginalis, а й анаероби Mobiluncus spp., Bacteroides spp., Mycoplasma hominis та інші мікроорганізми. Єдиною причиною виникнення бактеріального вагінозу є порушення кількісного складу мікроорганізмів піхвового середовища на тлі інших дисбіотичних процесів організму. Ускладнення, пов’язані з бактеріальним вагінозом, включають хронічні запальні процеси внутрішніх статевих органів, розвиток спайкових процесів органів малого таза, неплідність, самовільне переривання вагітності на різних термінах, крім того, збудники БВ можуть впливати на розвиток злоякісних пухлин. Значною мірою дисбіози пов’язані з певними труднощами діагностики, резистентністю до лікування, надзвичайно високою поширеністю та можливістю розвитку тяжких ускладнень, особливо тих, що впливають на репродуктивну функцію людини.

Висновки. Піхвова мікрофлора є не статичною, а мінливою макропопуляцією, в якій кількість визначених типів мікроорганізмів коливається в межах змін умов середовища їх перебування. Цей динамічний стан мікрофлори піхви не завжди беруть до уваги при аналізі результатів бактеріологічних досліджень. Вказана проблема потребує більш детального вивчення патогенетичних механізмів та шляхів медикаментозної корекції цього стану, що і буде предметом наших подальших досліджень.
ВПЛИВ ЕКСПЕРИМЕНТАЛЬНОГО ГІПЕРТИРЕОЗУ МАТЕРИНСЬКОГО ОРГАНІЗМУ НА ПОСТНАТАЛЬНИЙ МОРФОГЕНЕЗ ЯЄЧОК ПОТОМСТВА ЗА ДАНИМИ МОРФОМЕТРІЇ ТА ЛЕКТИНОВОЇ ГІСТОХІМІЇ
Authors: Shegedin A. Yu. , Strus Kh. I. , Yashchenko A. M.
Published: February 2020

РЕЗЮМЕ. З використанням методів морфометрії та лектинової гістохімії проведено дослідження впливу експериментального гіпертиреозу материнського організму на структурні компоненти яєчок потомства на послідовних етапах постнатального онтогенезу.

Мета – виявлення впливу гіпертиреозу материнського організму на мікроморфологію і глікановий профіль яєчок потомства.

Матеріал і методи. Гіпертиреоз індукували шляхом щоденного згодовування тваринам L-тироксину в дозі 100 мкг/кг протягом двох тижнів до покриття самок, упродовж усього гестаційного періоду та лактації. Панель лектинів включала GNA, PNA, SBA, WGA, SNA та LABA.

Результати. Встановили, що під впливом гіпертиреозу материнського організму в яєчках потомства на 20 пренатальну та 1 постнатальну добу зменшується вміст інтерстиціальної сполучної тканини, у складі сім’яних тяжів підвищується проліферативна активність клітин Сертолі. На 20 постнатальну добу виявлено підвищену проліферативну активність сперматогенного епітелію сім’яних трубочок у поєднанні з редукцією рецепторів лектинів у сперматоцитах адлюменального компартменту останніх. На 40 постнатальну добу в тварин дослідної групи виявлено прискорення біогенезу акросом, деструктивні зміни клітинних елементів зі зменшенням діаметра сім’яних трубочок та відповідним розширенням простору інтерстицію. Відмінності морфометричних параметрів та характеру взаємодії лектинів зі структурними компонентами яєчок щурів контрольної і дослідної груп були максимально виражені на 20 добу пренатального онтогенезу і нівелювались у статевозрілих тварин, що свідчить про транзиторний вплив материнського гіпертиреозу на гістофізіологію яєчок потомства. За умов материнського гіпертиреозу мала місце тенденція до редукції рецепторів лектинів у структурних компонентах яєчок потомства, однак достовірних якісних відмінностей у структурі їхніх вуглеводних детермінант не виявлено. У проведеному дослідженні лектини GNA та LABA інтенсивно взаємодіяли з фетальними клітинами Лейдіга, PNA, SBA та SNA – з акросомними гранулами та шапочками ранніх сперматид, WGA та PNA – з макрофагами у складі інтерстицію яєчка, що дозволяє рекомендувати ці лектини в якості селективних гістохімічних маркерів означених клітинних популяцій.

Висновки. Отримані дані поглиблюють сучасні уявлення стосовно негативного впливу гіпертиреозу материнського організму на морфогенез та гістофізіологію яєчок потомства, а також демонструють нові можливості використання лектинів в якості селективних гістохімічних маркерів структурних компонентів яєчок щура.
МЕТАБОЛІЧНІ, ПСИХОВЕГЕТАТИВНІ ПОРУШЕННЯ ТА ЯКІСТЬ ЖИТТЯ ХВОРИХ НА ІШЕМІЧНУ ХВОРОБУ СЕРЦЯ ТА АРТЕРІАЛЬНУ ГІПЕРТЕНЗІЮ
Authors: Mykhailovska N. S. , Manuilov S. M. , Grytsai H. V.
Published: February 2020

РЕЗЮМЕ. На сьогодні наявність супутніх метаболічних та психовегетативних порушень є доведеним фактором ризику погіршення соматичного стану хворих на ішемічну хворобу серця (ІХС) та артеріальну гіпертензію (АГ), а також предиктором зниження якості життя пацієнтів.

Мета – вивчити особливості метаболічних, психовегетативних розладів та їх вплив на якість життя хворих на ІХС, коморбідну з АГ.

Матеріал і методи. У проспективне моноцентрове подвійне відкрите дослідження з елементами рандомізації в паралельних групах залучено 56 хворих на ІХС: стабільну стенокардію напруження II–III функціональних класів, коморбідну з АГ (медіана віку 59,0 (54,0; 65,0) років). Хворі були поділені на дві групи: 1 група – 34 хворих на ІХС у поєднанні з тривожно-депресивними розладами (ТДР), 2 група – 22 пацієнти без ТДР. Дослідження якості життя у хворих на ІХС проводили за допомогою Сіетлівського опитувальника (SAQ) та опитувальника SF-36; виявлення ТДР – за допомогою Госпітальної шкали тривоги і депресії HADS; оцінку вегетативної дисфункції – за допомогою визначення часових і спектральних параметрів варіабельності серцевого ритму (ВСР).

Результати. У хворих на ІХС та АГ з ТДР відмічали більш виражені прояви метаболічного синдрому (ступінь ожиріння, атерогенна дисліпідемія, гіперглікемія), які мали прямий кореляційний взаємозв’язок з сумарним рівнем тривоги і депресії. У хворих на ІХС та АГ з ТДР протягом доби частіше реєструвалися шлуночкові екстрасистоли, виявлена значно довша загальна тривалість депресії сегмента ST (на 22,5 %) (р<0,05) та більш глибока депресія сегмента ST (у 2,14 раза) (р<0,05), порівняно з хворими без ТДР, вегетативний дисбаланс зі зниженням загальної варіабельності серцевого ритму, переважанням активності симпатичної ланки на тлі пригнічення парасимпатичних впливів. У хворих на ІХС з АГ з ТДР виявлено погіршення якості життя за даними Сіетлівського опитувальника та загального опитувальника здоров’я SF-36.

Висновки. Наявність тривожно-депресивних розладів у хворих на ІХС з АГ супроводжується більш вираженими метаболічними, ішемічними порушеннями, вегетативним дисбалансом та зниженням якості життя.
РОЛЬ ЕНДОТЕЛІАЛЬНОЇ ДИСФУНКЦІЇ НИРОК В ПАТОГЕНЕЗІ ЗАХВОРЮВАНЬ ТА ЇХ УСКЛАДНЕНЬ
Authors: Piliponova V. V. , Slobodianyk V. A.
Published: February 2020

РЕЗЮМЕ. Ендотеліальна дисфункція є одним із ранніх та важливих компонентів патогенезу багатьох серйозних захворювань, таких як цукровий діабет, атеросклероз, системні автоімунні ревматичні хвороби, онкопатологія тощо. Значну роль відіграє в цих процесах функціональний стан ниркового ендотелію, оскільки близько 30 % всієї ендотеліальної вистилки судин організму знаходиться саме в нирках. Метою даного дослідження були пошук, систематизація та аналіз існуючих наукових публікацій щодо ролі системної ендотеліальної дисфункції взагалі та порушень ниркового ендотелію зокрема у механізмах розвитку різних захворювань, а також їх ускладнень. Ендотеліальну дисфункцію визнано одним із основних чинників патогенезу атеросклерозу та його ускладнень, серцевої недостатності, діабетичних ангіопатій тощо. Пошкодження ниркового ендотелію порушує нормальні регуляторні зв’язки, виникає дисбаланс активних судинних медіаторів, змінюється антитромбогенна активність судинної стінки. Під впливом довготривалої гіперглікемії клітини ендотелію починають продукувати фактори, що прискорюють процеси атерогенезу: ЕТ-1, активується експресія молекул клітинної адгезії, посилюється агрегація тромбоцитів, проліферація гладком’язових клітин. Ендотеліальна дисфункція при системних автоімунних ревматичних захворюваннях супроводжується гіперпродукцією судинного ендотеліального фактора росту (VEGF), ендотеліну-1, Е-селектину (ESel) і, як наслідок – пошкодженням капілярів клубочків та артеріол нирок. VEGF діє як ключовий медіатор пухлинного ангіогенезу, стимулюючи ріст нових кровоносних судин із найближчих капілярів, даючи тим самим пухлині доступ до кисню та поживних речовин, а також він відіграє важливу роль у підтриманні судинної сітки пухлини, перешкоджаючи апоптозу незрілих клітин ендотелію. Оцінка ендотеліальної дисфункції в механізмах розвитку хвороб повинна бути комплексною та системною, базуватися на дослідженні порушень функцій ендотелію, вивченні маркерів його пошкодження, сприяти розробці відповідних сучасних методів лікування.
ЕФЕКТИ ЕНТЕРОСОРБЦІЇ ТА ФІЛГРАСТИМУ ПРИ СУБХРОНІЧНІЙ ДОКСОРУБІЦИНОВІЙ ТОКСИЧНОСТІ
Authors: Shevchuk O. O.
Published: February 2020

РЕЗЮМЕ. Побічні реакції при проведенні протипухлинної хіміотерапії часто стають причиною переривання лікування.

Мета роботи – дослідити вплив ентеросорбента С2 та препарату гранулоцитарного колонієстимулювального фактора (Г-КСФ) на гематологічні параметри та біохімічні показники функціонування серця, нирок та печінки у щурів на моделі субхронічної доксорубіцинової токсичності.

Матеріал і методи. Субхронічну токсичність моделювали внутрішньочеревним введенням доксорубіцину (DOX) 1 раз на тиждень у дозі 5 мг/кг маси чотирикратно. Для корекції використовували вуглецевий гранульований ентеросорбент С2 та філграстим. На 29 добу після першої ін’єкції DOX вивчали основні гематологічні параметри, активність ферментів КФК-МВ, АлАТ, АсАТ, лужної фосфатази, рівні загального білка, церулоплазміну, креатиніну та сечовини, концентрацію МСМ1 та МСМ2.

Результати. На тлі субхронічної доксорубіцинової токсичності погіршуються гематологічні параметри досліджуваних щурів, порушуються білково-синтетична функція печінки та показники функціонування нирок, про що свідчить зростання рівнів сечовини та креатиніну на 26,2 % та 19,2 %. Усі ці процеси супроводжуються вираженим зростанням маркерів ендогенної інтоксикації: МСМ1 в 2 рази, МСМ2 – в 1,75 раза. На кардіотоксичність DOX вказує достовірне зростання активності АсАТ та КФК-МВ – маркерів пошкодження серцевого м’яза (на 75,1 та 64,2 % відповідно).

Застосування ентеросорбції зменшує побічні ефекти доксорубіцину, що проявляється покращенням гематологічних параметрів, функції нирок, зниженням показників ендогенної інтоксикації. Однак, саме комбінація ентеросорбента С2 з препаратом Г-КСФ демонструє більш суттєве покращення досліджуваних показників, особливо маркерів пошкодження міокарда: знижувалася активність ферментів АсАТ на 26,3 %, КФК-МВ – на 17,0 %; АлАТ – на 20,4 %.

Висновки. Отримані нами результати слугують основою для подальшого глибшого дослідження можливостей застосування ентеросорбції та Г-КСФ для зменшення побічних реакцій антрациклінових антибіотиків та їх ім­плементації в клінічну практику.
РОЛЬ ПРОЦЕСІВ ПЕРЕКИСНОГО ОКИСНЕННЯ ЛІПІДІВ ТА АНТИОКСИДАНТНОГО ЗАХИСТУ В ШКІРІ В ДИНАМІЦІ РОЗВИТКУ ЕКСПЕРИМЕНТАЛЬНОГО КОНТАКТНОГО ДЕРМАТИТУ
Authors: Regeda-Furdychko M. M.
Published: February 2020

РЕЗЮМЕ. Мета нашого дослідження – з’ясування стану прооксидантної і антиоксидантної системи в шкірі морських свинок у різні періоди формування контактного дерматиту.

Матеріал і методи. Експериментальні дослідження проводили на морських свинках, поділених на 5 груп по 9 тварин у кожній. До І групи (контроль) увійшли інтактні морські свинки, до ІІ – тварини з експериментальним контактним дерматитом на 4-у добу, до ІІІ – морські свинки на 8-у добу модельного процесу, до ІV – тварини на 10-у добу та до V – тварини на 18-у добу контактного дерматиту. З метою детального аналізу та інтерпретації показників прооксидантної та антиоксидантної систем у різні доби експерименту умовно виділяли два періоди розвитку експериментального контактного дерматиту: ранній і пізній. Ранній період включав групу тварин на 4-у та 8-у доби експерименту. Пізній – групу тварин на 10-у та 18-у доби контактного дерматиту.

Експериментальну модель контактного дерматиту відтворювали на морських свинках за методом В. А. Волковой (2010). Стан вільнорадикального окиснення ліпідів у шкірі визначали за вмістом дієнових кон’югатів за методом В. Г. Гаврилова, М. І. Мишкорудної (1989), вміст малонового діальдегіду – за методом Е. Н. Коробейникова (1989). Ступінь активності антиоксидантної системи оцінювали за вмістом ферментів – супероксиддисмутази за методом R. Fried (1975), каталази за методом R. Holmes, C. Masters (1970), глутатіонпероксидази – за методом О. Г. Архиповой (1988) та глутатіонредуктази – за методом В. М. Моїна (1986).

Результати. У роботі встановлено поступове зростання продуктів вільнорадикального окиснення – дієнових кон’югатів та малонового діальдегіду – на усі доби формування експериментального контактного дерматиту. Виявлено початкове підвищення активності супероксиддисмутази, каталази, глутатіонредуктази та глутатіонпероксидази в шкірі на 4-у добу, з наступним зниженням цих ферментів з 8-ї доби експерименту, що свідчило про порушення рівноваги між прооксидантною та антиоксидантною системами, особливо на 10-у і 18-у доби дослідження, що посилює запальний процес в шкірі, а також запускає каскад інших механізмів пошкодження.
ДИНАМІКА ЗМІН ПРОЦЕСІВ ЛІПОПЕРОКСИДАЦІЇ ТА АНТИОКСИДАНТНОЇ СИСТЕМИ В ЛЕГЕНЯХ У ПАТОГЕНЕЗІ РОЗВИТКУ ЕКСПЕРИМЕНТАЛЬНОГО КОНТАКТНОГО ДЕРМАТИТУ
Authors: Regeda-Furdychko M. M.
Published: February 2020

Метою нашого дослідження стало зʼясування особливостей стану прооксидантної і антиоксидантної систем у легенях морських свинок у динаміці розвитку контактного дерматиту.

Матеріал і методи. Експериментальні дослідження проводили на морських свинках, поділених на 5 груп по 9 тварин у кожній. До І групи (контроль) відносили інтактних морських свинок, до ІІ — тварин з експериментальним контактним дерматитом (4 доба), до ІІІ – морські свинки на 8 добу модельного процесу, до ІV – тварини на 10 добу, до V – тварини на 18 добу контактного дерматиту. Для детального аналізу та інтерпретації показників прооксидантної та антиоксидантної систем у різні доби експерименту умовно виділяли два періоди розвитку експериментального контактного дерматиту: ранній і пізній. Ранній період включав групу тварин на 4 та 8 доби експерименту, пізній – на 10 та 18 доби контактного дерматиту.

Експериментальну модель контактного дерматиту відтворювали на морських свинках за методом В. А. Волковой (2010). Стан вільнорадикального окиснення ліпідів у легенях визначали за вмістом дієнових кон’югатів за методом В. Г. Гаврилова, М. І. Мишкорудної (1989), малонового діальдегіду – за методом Е. Н. Коробейникова (1989). Ступінь активності антиоксидантної системи оцінювали за вмістом ферментів – супероксиддисмутази за методом R. Fried (1975), каталази за методом R. Holmes, C. Masters (1970), глутатіонпероксидази – за методом О. Г. Архиповой (1988) та глутатіонредуктази –  за методом В. М. Моїна (1986).

Результати. У роботі встановлено поступове інтенсивне зростання продуктів перекисного окиснення ліпідів – дієнових кон’югатів та малонового діальдегіду, особливо виражене на 18 добу експерименту. Виявлено зниження активності супероксиддисмутази, каталази, глутатіонредуктази та глутатіонпероксидази в легенях морських свинок у пізньому періоді експериментального контактного дерматиту. Отримані результати свідчать про порушення балансу прооксидантної та антиоксидантної систем, яке проявляється посиленням синтезу вільних радикалів на тлі пригнічення компенсаторних реакцій.
ВПЛИВ ПОЛІТРАВМИ НА ГІСТОФУНКЦІОНАЛЬНІ ЗМІНИ У ТКАНИНАХ МІОКАРДА В ДИНАМІЦІ ПОСТТРАВМАТИЧНОГО ПЕРІОДУ ПРИ ПОЄДНАНІЙ ТРАВМІ НА ФОНІ ГІПОКІНЕТИЧНОГО ОСТЕОПОРОЗУ В ЕКСПЕРИМЕНТІ
Authors: Stoikevych H. V. , Pohoretska Kh. V. , Duda K. M. , Lebid O. I. , Machohan V. R.
Published: February 2020

В XXI столітті набула особливої актуальності проблема надання допомоги постраждалим із поєднаною травмою, оскільки саме наслідки тяжкої механічної травми є головною причиною смертності осіб молодого працездатного віку. Численні патоморфологічні дослідження довели, що тяжка поєднана травма здійснює значний вплив на роботу всіх внутрішніх органів та систем.

Мета роботи – вивчити вплив політравми на структурні зміни в тканинах міокарда в динаміці посттравматичного періоду у тварин з гіпокінетичним остеопорозом.

Матеріал і методи. Експерименти виконано на 42 нелінійних білих щурах-самцях масою 200–220 г. У першій серії експериментів у тварин викликали гіпокінетичний остеопороз за методом Z. Kundurovich, через 2 місяці моделювали політравму. У другій серії аналогічно травмували тварин без остеопорозу. Тварин виводили з експерименту на 10, 20 та 30-ту доби. Для гістологічного дослідження забирали тканини міокарда, їх структуру вивчали у нормі, а також характер і глибину морфологічних змін після модельованої політравми.

Результати. На 10-ту добу експерименту у тварин без остеопорозу зміни в міокарді проявлялись розладами кровообігу та вогнищевими дистрофічними змінами. На 20-ту добу експерименту у тварин без остеопорозу спостерігали такі ж зміни, як і на 10-ту добу. На 10-ту добу після політравми у тварин з гіпокінетичним остеопорозом у міокарді також мали місце незначні розлади кровообігу та вогнищеві дистрофічні зміни. Як і в групі тварин без остеопорозу, на 20-ту добу експерименту у тварин з остеопорозом суттєвих змін у міокарді, порівняно з 10-ю, не було помічено. На 30-ту добу у тварин без остеопорозу запально-дистрофічні зміни мали тенденцію до зниження. Проте у тварин з остеопорозом на 30-ту добу в міокарді виникають поодинокі дистрофічно-некротичні зміни кардіоміоцитів, набряк строми із вираженими клітинними інфільтратами.

Висновки. Політравма супроводжується гістологічними відхиленнями в міокарді, які більш виражені у тварин із гіпокінетичним остеопорозом у всі терміни спостереження. На 30-ту добу в міокарді виникають поодинокі зміни, які вказують на формування під впливом остеопорозу патогенних механізмів синдрому вторинного загострення політравми.
КЛІНІЧНІ ОСОБЛИВОСТІ МЕДИКАМЕНТОЗНОГО КОМПЛАЄНСУ ПАЦІЄНТІВ ІЗ ГАЛЮЦИНАТОРНО-ПАРАНОЇДНИМИ РОЗЛАДАМИ ПРИ СУДИННІЙ ДЕМЕНЦІЇ
Authors: Shevchenko-Bitensky K. V.
Published: February 2020

Актуальність проблеми клінічних особливостей медикаментозного комплаєнсу (МК) пацієнтів із судинною деменцією (СД) обумовлена, перш за все, поширеністю даної патології. Проблемі МК пацієнтів з деменцією присвячено достатню кількість досліджень, але в сучасній науці відсутні систематизовані уявлення щодо комплаєнтності хворих, клінічна картина яких включає не лише когнітивні, а й некогнітивні розлади. Особливу проблему складають галюцинаторно-параноїдні розлади (ГПР) при СД. Дослідження в цьому напрямку мають велике медико-соціальне значення.

Мета – встановити особливості МК у пацієнтів з ГПР при СД.

Матеріал і методи. З метою визначення особливостей МК у пацієнтів з ГПР при СД було обстежено 75 пацієнтів з вказаною патологією. 51 пацієнт з частковим та неповним МК увійшов в основну групу, 24 пацієнти з повним МК склали контрольну групу. Для реалізації мети дослідження був використаний комплекс методів дослідження, що включав клініко-психопатологічний метод, доповнений шкалою МК, шкалою GAF та шкалою BPRS.

Результати. Результати досліджень показали, що у 67,9 % пацієнтів з ГПР при СД виявлено порушення МК (у 34,6 % – частковий, у 33,3 % – низький МК). Ознаками такого порушення виявилися чинники ставлення до медикації (відмова/ухилення від прийому призначених ліків і процедур, негативне ставлення до препаратів, що приймаються та низька оцінка їх ефективності), чинники, пов’язані з пацієнтом (відсутність або часткова критика до хвороби і її проявів; високий рівень продуктивної симптоматики у вигляді розпаду розумових процесів, ворожості, підозріливості, галюцинаторно-параноїдної симптоматики та низький рівень соціального функціонування); чинники, пов’язані з близьким оточенням (низький рівень соціальної підтримки); чинники, пов’язані з лікарем (низький рівень терапевтичного альянсу).

Висновки. Визначені фактори МК у осіб з ГПР при СД необхідно використовувати для вдосконалення діагностики ГПР у цих хворих та розробки персоніфікованої програми їх психосоціальної реабілітації, що дозволить підвищити ефективність терапії у цього контингенту.
СТРУКТУРНА РЕОРГАНІЗАЦІЯ ПЕЧІНКИ, СПРИЧИНЕНА МЕЛФАЛАНОМ, ТА ПРИ КОРЕКЦІЇ ПРЕПАРАТАМИ ГРАНУЛОЦИТАРНОГО КОЛОНІЄСТИМУЛЮЮЧОГО ФАКТОРА І ЕНТЕРОСОРБЦІЄЮ
Authors: Shevchuk O. O.
Published: February 2020

Мета роботи – дослідити структурні зміни печінки на тлі введення мелфалану та препаратів гранулоцитарного колонієстимулюючого фактора (Г-КСФ) і ентеросорбції.

Матеріал і методи. Проведено дослідження структурної реорганізації тканини печінки в експерименті на 60 статевозрілих білих щурах при застосуванні мелфалану, філграстиму і рГ-КСФ та ентеросорбції з сорбентом С2 (питома вага 0,18 г/см3, розмір гранул 0,15–0,25 мм, SBET=2162 м2/г).

Результати. Встановлено, що лише при поєднанні препаратів Г-КСФ та курсу ентеральної сорбційної терапії спостерігалося максимальне відновлення гістоструктури печінки, яка порушується на тлі введення цитостатика мелфалану.

Висновки. Отримані нами результати слугують основою для подальшого вивчення можливостей комбінованого застосування ентеросорбції та препаратів гемостимулюючих цитокінів при проведенні протипухлинної хіміотерапії.
Клінічний моніторинг перебігу і запобігання ускладненням гострого панкреатиту
Authors: Dziubanovskyi I. Ya. , Banadyha A. I.
Published: February 2020

Мета роботи: здійснити моніторинг перебігу гострого панкреатиту з метою запобігання виникненню ускладнень.

Матеріали і методи. Основою дослідження було комплексне клініко-лабораторне обстеження 226 хворих на гострий панкреатит (ГП), що перебували на лікуванні у хірургічних відділеннях Тернопільської університетської лікарні та Тернопільської комунальної лікарні № 2 у період з 2014 по 2019 рік. Було здійснено як загальні лабораторні обстеження, так і спеціальні, зокрема, визначення рівня прокальцитоніну (ПКТ) імунохроматографічним методом. Комп’ютерна томографія (КТ), ультразвукова діагностика (УЗД), магнітнорезонансна панкреатохолангіографія стали основними інструментальними методами обстеження. Програмний аналіз отриманих даних здійснено в програмі Statistica Soft 13.0.

Результати досліджень та їх обговорення. Раннє визначення ПКТ для верифікації інфікованого гострого некротичного панкреатиту дало змогу в пацієнтів ІІ групи дослідження запобігти ускладненням ГП, обравши активну хірургічну тактику лікування. У 86,7 % хворих з високим рівнем ПКТ, що не були оперовані в ранні терміни, виникали ускладнення. Підвищений рівень ПКТ у хворих на тяжкий чи критичний ГП досить ймовірно говорить про інфікованість запалення, тому має поставати питання про раннє хірургічне втручання з метою запобігання ускладненням.
Корекція кислотно-лужного балансу крові в системі попередження та лікування реперфузійно-реоксигенаційного синдрому в пацієнтів із хронічною критичною ішемією нижніх кінцівок
Authors: Venher I. K. , Herasymiuk N. I. , Kostiv S. Ya. , Vayda A. R. , Husak M. O.
Published: February 2020

Мета роботи: підвищення ефективності системи попередження та лікування реперфузійно-реоксигенаційного синдрому (РРС) в пацієнтів із хронічною критичною ішемією нижніх кінцівок шляхом введення в комплекс корекції кислотно-лужного балансу крові.

Матеріали і методи. Дослідження проводили у 79 пацієнтів із атеросклеротичним ураженням аорто/клубово-стегнового сегмента. У 52 випадках здійснено аорто-біфеморальне алошунтування, у 17 з них одночасно проведено стегно-дистальне автовенозне шунтування. У 27 пацієнтів проведено однобічне аорто/клубово-стегнове алошунтування, у 6 із них одночасно здійснено стегно-дистальне автовенозне шунтування. Оперативне лікування пацієнтів (19 спостережень) із високим ризиком розвитку РРС у ранньому післяопераційному періоді проводили після проведення спеціальної системної підготовки, основною метою якої було попередження та лікування РРС. 30 пацієнтів із високим ризиком розвитку РРС також оперовані після проведення спеціальної системи підготовки, яка була доповнена середниками для корекції кислотно-лужного балансу крові (Трометамол). Контрольну групу склали 22 пацієнти без проявів атеросклеротичного ураження артеріального русла нижніх кінцівок. Для дослідження забір крові із підшкірної вени тилу ішемізованої нижньої кінцівки проводили до хірургічного втручання, на 1, 3 і 5 добу післяопераційного періоду.

Результати досліджень та їх обговорення. При аналізі показників крові КЛБ із підшкірної вени ішемізованих нижніх кінцівок у пацієнтів із атеросклеротичним ураженням аорто/клубово-стегнового сегмента встановлено його зміщення у бік метаболічного ацидозу. Найбільш суттєві зміни КЛБ спостерігали у пацієнтів із ІІІБ-ІV стадією ХАН. Рівень рН венозної крові ішемізованої нижньої кінцівки у хворих із цією стадією ХАН знаходиться в межах декомпенсації метаболічного ацидозу.

У пацієнтів із ІІІБ-ІV стадією ХАН і ризиком розвитку РРС реконструкція аорто/клубово-стегнового сегмента здійснювалась після проведення системної підготовки з метою профілактики та лікування РРС без корекції КЛБ. Результати дослідження КЛБ у першу добу раннього післяопераційного періоду вказували на поглиблення прояву декомпенсованого ацидозу.

Реваскуляризація артеріального русла у пацієнтів із ІІІБ-ІV стадією ХАН несуттєво сприяла зниженню рівня стану КЛБ, а вже на 5 добу поопераційного періоду на фоні медикаментозної корекції рівень КЛБ досягнув величин осіб контрольної групи.
Експериментально-морфологічне обґрунтування клиноподібно-трубчастої резекції шлунка
Authors: Bedeniuk A. D. , Yakubenko Ye. V.
Published: February 2020

Мета роботи: покращення результатів оперативного втручання і зниження кількості постгастрорезекційних ускладнень шляхом проведення експериментальних та клінічних досліджень, розробки, апробації та впровадження відомих та удосконалення варіантів трубчастих резекцій шлунка (ТРШ) при лікуванні хворих із хронічними та ускладненими ГДВ з різними варіантами відновлення безперервності шлунково-кишкового тракту.

Матеріали і методи. На 48 дорослих собаках та 20 органокомплексах трупів людини ангіографічно вивчено кровопостачання та іннервацію шлункової кукси (ШК) методом препарування після органощадної клиноподібної трубчастої резекції шлунка (КТРШ).

Результати досліджень та їх обговорення. На 20 собаках вивчено стан судинно-нейроклітинних мікрокомплексів (СНМ) стінок ШК у різний строк (1–2 тиж. – 3–5 років) після КТРШ 1/3 та 2/3. Встановлено, що ШК після КТРШ має надійне кровопостачання та іннервацію, незалежно від рівня резекції та засобів відновлення безперервності шлунково-кишкового тракту (ШКТ). Знайдені атрофічні та частково дистрофічні зміни частини нейронів та нервових тяжів у СНМ на фоні компенсаторних судинних змін, котрі найбільш виражені в кінцевій частині ШК після КТРШ 2/3, незалежно від засобів відновлення ШКТ. Успішне впровадження результатів дослідження виконано на 52 хворих з хронічними та ускладненими шлунково-кишковими виразками, котрим виконано КТРШ 1/3 та 2/3.
Гастроєюнодуоденостомія в лікуванні та профілактиці неспроможності кукси дванадцятипалої кишки
Authors: Rusyn V. I. , Rumiantsev K. Ye. , Rusyn V. V. , Mashura V. V.
Published: February 2020

Мета роботи: оцінити ефективність сполучення дванадцятипалої кишки із петлею тонкої кишки, сформованою за Ру, в профілактиці та лікуванні неспроможності кукси дванадцятипалої кишки після дистальної резекції шлунка.

Матеріали і методи. За період з 2009 по 2019 р. автори застосували запропонований спосіб реконструкції безперервності травного тракту в 15 пацієнтів. Вперше гастроєюнодуоденостомію застосовували в пацієнтів із пошкодженням дванадцятипалої кишки внаслідок травми (3 хворі). У подальшому таку операцію виконано при неможливості надійного закриття кукси дванадцятипалої кишки під час первинної операції (4 хворі) та при неспроможності кукси в післяопераційному періоді (8 хворих). Помер один (12,5 %) пацієнт після операції з приводу неспроможності кукси дванадцятипалої кишки (ДПК).

Результати досліджень та їх обговорення. Оцінюючи досвід застосування гастроєюнодуоденостомії на виключеній за Ру петлі тонкої кишки можна виділити такі її позитивні сторони: універсальність – можливість використання як при первинно “тяжкій” куксі, так і для лікування її неспроможності; технічну простоту – хірург тільки перетинає і накладає практично стандартні анастомози без необхідності пластики, викроювання і т.д.; придатність при пенетруючих, “низьких” та юкстапапілярних виразках – пришивання тонкої кишки до кукси можливо навіть по кратеру виразки або по краю слизової шириною 1 мм (з обов’язковим використанням атравматичного шовного матеріалу); придатність при відсутності передньої стінки ДПК – після попередньо накладеного гастродуоденоанастомозу за Фіннеєм або Джабуле, після висічення перфоративної виразки за Джаддом; пластичні властивості – використання добре васкуляризованої петлі тонкої кишки для закриття дефекту ДПК із запаленими краями після неспроможності є по суті тією ж пересадкою шкірного клаптя на рановий дефект на поверхні тіла; декомпресія ДПК – при підвищенні тиску в ДПК в результаті скупчення секретів, декомпресія через анастомоз із тонкою кишкою, яка перистальтично скорочується в напрямку “від ДПК”, представляється дуже вірогідною; “редуоденізація” пасажу їжі.
Оцінка структурного і функціонального стану підшлункової залози у різних групах пацієнтів з хронічним біліарним панкреатитом
Authors: Babinets L. S. , Kytsai K. Yu. , Mihenko B. O.
Published: February 2020

Мета роботи: оцінка структурного і функціонального стану підшлункової залози у різних групах пацієнтів з хронічним біліарним панкреатитом терапевтичного профілю та після хірургічних втручань.

Матеріали і методи. Досліджено 115 хворих на хронічний біліарний панкреатит. Для визначення впливу етіологічного біліарного чинника вони були поділені на 4 групи. До 1 групи (26 хворих) належали хворі на ХП в поєднанні з функціональними розладами (ФР) біліарної системи. 2 групу (30 хворих) складали хворі на ХП в поєднанні з некам’яним хронічним холециститом (НХХ). До 3 групи (34 хворих ) належали хворі на ХП після перенесеної лапаротомічної ХЕ (ЛТХЕ). У 4 групу (25 хворих) входили хворі на ХП після перенесеної малоінвазивної ХЕ (МІХЕ).

Вік хворих – від 30 до 71 року. Пацієнти були зіставними за віком, статтю і тривалістю захворювання, що становила (10,0±1,5) років. Зовнішньосекреторну функцію підшлункової залози оцінювали за допомогою фекальної α-еластази, яку визначали методом імуноферментного аналізу, і показника копрограми, вираженого у балах. Оцінку стану та структури підшлункової залози проводили методом еластографії хвилі зсуву за допомогою скануючого УЗ-апарата Ultima PA.

Результати досліджень та їх обговорення. Показники зовнішньосекреторної функції підшлункової залози погіршувались із поглибленням патологічного процесу в гепатобіліарній системі. Спостерігалась виражена екскреторна недостатність за обома досліджуваними параметрами. Отримані результати довели, що найбільше порушеною структура підшлункової залози була у групі хворих на ХП+ЛТХЕ, а найнижчі показники жорсткості спостерігались у групі ХП+МІХЕ. Було встановлено наступний рейтинг впливовості етіологічного біліарного чинника на структурний і функціональний стан підшлункової залози у бік зменшення рівня жорсткості і покращення її екскреторної функції: лапаротомічна холецистектомія > некалькульозний холецистит = функціональні розлади гепатобіліарної системи > малоінвазивна холецистектомія.
Закрита травма живота
Authors: Remeziuk E. V.
Published: February 2020

Мета роботи: зменшити післяопераційну летальність та покращити ближні й відділені результати хірургічного лікування хворих із травмою живота в умовах політравми та поєднаної травми.

Матеріали і методи. Проаналізовані результати хірургічного лікування 172 хворих із травмою живота в умовах політравми та поєднаної травми, що перебували на лікуванні в відділенні політравми КНП “ТМКЛШД” за 2017–2019 р. З них 130 хворих оперовано за життєвими показаннями в ургентному порядку з приводу травми живота, виконано 169 оперативних втручань.

Результати досліджень та їх обговорення. Торакоабдомінальні травми та поранення діагностовано у 22 пацієнтів, що склало 16,9 % від всіх хворих із травмою живота в умовах політравми. З закритою травмою живота або проникаючими пораненнями черевної порожнини оперовано 104 хворих – 80 % всіх оперованих пацієнтів. Виконано 127 оперативних втручань. При лікуванні хворих із травмою живота в умовах політравми та поєднаної травми дотримувалися основних концепцій лікування політравми: “золотої години”; хірургічної реанімації і “demage control”; поліорганної недостатності; травматичної хвороби; ортопедичної реанімації. Застосування тактики багатоетапного хірургічного лікування дозволило зменшити післяопераційну летальність з 14,5 % до 9,2 %.
Систематизація варіантів локалізації і протяжності патологічних венозних рефлюксів у великій підшкірній вені при варикозній хворобі нижніх кінцівок
Authors: Sabadosh R. V.
Published: February 2020

Мета роботи: покращити результати лікування пацієнтів з варикозною хворобою нижніх кінцівок шляхом систематизації всіх варіантів локалізації і протяжності  патологічних рефлюксів у стовбурі великої підшкірної вени (ВПВ) для вибору диференційованої хірургічної тактики.

Матеріали і методи. В дослідження включено 560 хворих з варикозною хворобою нижніх кінцівок з патологічними рефлюксами у різних сегментах ВПВ. Всім хворим проводили ультразвукове триплексне сканування венозної системи нижніх кінцівок.

Результати досліджень та їх обговорення. Всі можливі варіанти локалізації і протяжності  патологічних рефлюксів у стовбурі ВПВ класифіковано на: 1) прості: “тотальний” (неспроможність термінального клапана ВПВ з рефлюксом уздовж усього стовбура аж до рівня кісточок), “проксимальний” (неспроможність термінального клапана ВПВ з рефлюксом у стовбурі до певного рівня, але не до рівня кісточок), “сегментарний” (рефлюкс у будь-якому сегменті ВПВ без ураження проксимальної і дистальної частин вени, тобто без неспроможності термінального клапана та без поширення до рівня кісточок) і “дистальний” (рефлюкс від певного рівня стовбура ВПВ, але не від термінального клапана, до медіальної кісточки); 2) складні: “проксимально-сегментарний”, “проксимально-дистальний”, “сегментарно-дистальний” і “проксимально-сегментарно-дистальний” (комбінації відповідних простих рефлюксів). Різні види рефлюксів зустрічалися з частотами: 33,6 %, 1,3 %, 4,8 %, 35,9 %, 4,1 %, 19,1 %, 0,0 % та 1,2 %, відповідно. Розроблено систему інтеграції запропонованої класифікації у міжнародну класифікацію хронічних захворювань вен СЕАР. Перевагами запропонованої класифікації є те, що вона: 1) має чітку практичну спрямованість (для кожного з варіантів рефлюксу – різна лікувальна тактика); 2) враховує всі відомі на сьогодні варіанти поширення рефлюксів; 3) відображає спроможність або неспроможність термінального клапана ВПВ; 4) вказує на наявність чи відсутність кількох окремих сегментів ВПВ з патологічними рефлюксами; 5) враховує поширеність чи непоширеність рефлюксу до рівня кісточок; 6) є лаконічною; 7) може бути інтегрованою в міжнародну класифікацію хронічних захворювань вен СЕАР.
Political Perspectives on Geoengineering: Navigating Problem Definition and Institutional Fit
Authors: Möller Ina
Published: February 2020

Geoengineering technologies are by definition only effective at scale, and so international policy development of some sort will be unavoidable. It is therefore important to include governability as a dimension when assessing the technologies’ feasibility and potential role in addressing climate change. The few existing studies that address this question indicate that for some technologies, policy development at the international level could be exceedingly difficult. This study provides an in-depth, theoretically informed analysis of the obstacles that policymakers face when addressing geoengineering governance. Using data in the form of negotiation proceedings, observations, and interviews with government officials from seven different countries, it argues that a significant part of the challenge lies in dissonances between problem definitions that are widely used in the geoengineering governance debate and the structures and expectations that shape environmental policy making. These include a lack of institutional fit between the process-based differentiation of geoengineering technologies (carbon dioxide removal and solar radiation management) and the international legal architecture, a lack of fit between the urgency of demanded governance action and prevalent scientific and political uncertainties, and a lack of fit between risk–risk trade-off narratives and the precautionary norms of environmental governance.
The Social Sciences and the Two Types of Relativism
Authors: Boudon Raymond
Published: February 2020

The social sciences have contributed a great deal to make credible two types of relativism: cognitive and cultural relativism. They constitute basic ingredients of postmodernism. Why are they held as credible? Doubtful ideas are often hyperbolic versions of true ideas. Cognitive relativism is grounded on the failure of the objective followed by the Vienna Circle and by Popper: identifying the demarcation line between science and non science and on the work of post-Popperian philosophers of science, as Kuhn. Cognitive relativism draws hyperbolic conclusions from these two sources. Cultural relativism has been legitimated by hyperbolic conclusions extracted notably from core ideas drawn from Montaigne, Hume and Max Weber. The influence of these hyperbolic conclusions is also due to the fact that they have been introduced in the market in a conjuncture where they have been perceived by various audiences as “useful” in Pareto’s sense. Once this deconstruction is made, the two forms of relativism appear as less solidly grounded than they look and as less credible than postmodernists notably believe.
Sociology as a Science of Culture: Linguistic Pluralism in Australia and Belarus
Authors: Smolicz Jerzy J. , Secombe Margaret J.
Published: February 2020

In the first part of this paper the pioneering achievements of Thomas Kuhn in natural sciences and of Florian Znaniecki in social sciences are examined and compared. Attention is focused on the fundamental impact that the ideological positions adopted by each has exerted upon our understanding of the way their respective disciplines develop and affect the study of natural and cultural phenomena as distinct aspects of reality. The paper traces elements of the commonality of their visions, as well as the way both authors have emphasized the distinct and unique characteristics of their particular fields of knowledge. In the second part, Znaniecki’s humanistic sociology is applied as a theoretical framework to the study of linguistic pluralism in two multi-ethnic societies – Australia and Belarus. Rather than making a direct comparison of the two linguistic contexts, the aim of the paper is to use that framework to gain insights into these diverse multilingual configurations from the perspective of those actively involved in them.
Claims with an Ulterior Purpose: Characterising Disputes Concerning the “Interpretation or Application” of a Treaty
Authors: Harris Callista
Published: February 2020

This article considers the approach for determining whether a dispute concerns the “interpretation or application” of a particular treaty, such that it is within the subject-matter jurisdiction of an international court or tribunal. Specifically, the article considers what approach should be taken when claims are presented as concerning the “interpretation or application” of a particular treaty, but involve central issues under rules of international law found outside the treaty in question. The specific argument made in this article is that the approach used in some recent decisions, involving characterising where the “relative weight” of a dispute lies and the “true object” of claims, should not be followed.
Weaving Networks: the Economic Decline of Diu and Indian Ocean Circulations of the Vanza Weavers
Authors: Pombo Pedro
Published: February 2020

Diu, on the Western India coast and Portuguese territory until 1961, was a strategic port connecting the subcontinent with Eastern Africa until the industrial mills in Western India provoked the decline of the traditional textile production systems in Gujarat and the near erasure of the maritime trade in Diu.

Sustained by ethnographic and archival research, this article shows how the decline of maritime trading from Diu exposed the lack of Portuguese control over the trading routes connecting Asia and Africa. Local communities responded to changing contexts by developing new migratory connections with Mozambique. Among them are the Diuese weavers’ community, the Vanza, whose role in Mozambican trade, and later postcolonial connections with European countries, is still mostly to be examined. Though a preliminary observation of their migratory initiatives we observe how lives across the Indian Ocean navigated relatively apart from colonial intentions, pursuing their own winds and tides.
New observations on the rare physonect Melophysa melo (Siphonophora; Agalmatidae) from the northern Gulf of Mexico
Authors: MAPSTONE GILL , YOUNGBLUTH MARSH
Published: February 2020

The rare short-stemmed physonect Melophysa melo typically lives above the thermocline in warm waters of the world’s oceans. In the past this species has been described from fragmented or distorted material, with the last two accounts being published in 1931 and 1954. A new description is given herein with pertinent figures based on nine samples recently collected in the Gulf of Mexico (GoM), including the first detailed illustrations of mature nectophores, and of a well-developed corm. The corm comprises a prominent pneumatophore, a narrow nectosome bearing small attachment lamellae for four nectophores and a much larger short, swollen spiral siphosome bearing eight cormidia. The last five cormidia of this corm are still attached to the pneumatophore, while the oldest three are free, with cormidium one being the oldest and eight the youngest. Two rings of bracteal muscular lamellae occur on the siphosome of this corm, one on the upper surface of each cormidium and a second on the lower surface. Laterally each cormidium supports an upper gonodendron, a zooid meridian bearing palpons and a lower gonodendron. Cormidium one has the most mature gonodendra, and all cormidia have palpons on the zooid meridian, which become progressively mature towards the base. Differences in corm structure from previously described corms are attributed to the younger age of the present two corms. Bracts are re-described from photographic images of both young and mature bracts.
Embedding employability skills in UK higher education: Between digitalization and marketization
Authors: Kornelakis Andreas , Petrakaki Dimitra
Published: February 2020

This article contributes to the debate on employability skills in UK higher education. It starts by discussing the concept of employability and places the debate in the context of mega-trends affecting UK higher education and the broader UK labour market. It distinguishes between different types of employability skills, as identified by employers’ surveys, and matches them with specific small-group teaching activities, drawing on pedagogic theory and practice. The article concludes that, beyond work-integrated learning, traditional small-group teaching activities can go a long way towards bridging the gap between graduates’ skills and labour market needs.
Gems and man: a brief history
Authors: RAPP George (Rip)
Published: February 2020

From shell beads in the Palaeolithic and stone beads in the Neolithic to beautiful artificial gems in modern times, the history of gems has roughly paralleled that of humans. In the beginning, myths and folklore about the healing properties of gemstones dominated the story. Today, the story is about scientific techniques making larger or more colourful gems and newly discovered mineral deposits revealing gemstone treasures. In the western world the written history of precious and semiprecious stones begins with the On Stones of the Greek philosopher and naturalist Theophrastus (ca. 315 BC) followed by the Natural History of the Roman historian Pliny (77 AD), which was the standard work on gems and minerals for more than a thousand years. The gemstones of the Old Testament and those of ancient East Asia tell their separate stories. Following a brief summary of these early works, this paper continues with individual descriptions of the major gems and semiprecious stones, focusing on their two most important attributes – colour and hardness – as well as where they are found. This is followed by a brief discussion of altered gems and a summary of modern interactions of gems and man. This paper concludes with some personal experiences of the author and a brief introduction to the geology of gem deposits.
Gemmology in the service of archaeometry
Authors: RICCARDI M. Pia , PROSPERI Loredana , TARANTINO Serena C. , ZEMA Michele
Published: February 2020

Archaeometric studies of ancient artifacts containing gems or gem-quality geological materials have an intrinsic complexity. The scientific questions to be answered are related not only to the type of material used (e.g. a mineral or poly-mineral geological material), but also to their age and provenance.

The answers can derive only from multidisciplinary study which combines experimental observations with information and clues from different disciplines.

This paper presents three case studies in which mineralogical knowledge and the noninvasive approach typical of gemmological analyses solve the problem of gem identification. The answer aboout the origin of gems and/or minerals is more complex because little is known about the chaîne opératoire that precedes the use of gems in artifacts. Little is known currently about the geological complexity of ancient ores, some are now exhausted. Moreover, the criteria used in choosing raw material are not known.

A multidisciplinary approach can lead to identification of the sources of supply of the material, understanding the choices made for the realization of the artifacts, defining the links with the geological, geographical and cultural realities that complete their context of origin. Correct archaeometric investigation must follow the ‘four C’s’ rule and keep in mind the ‘complexity’ of the artifact, answer ‘congruent’ questions to the study, aggregate different ‘competences’ and be open to ‘collaborations’.