СТАРОЖИТНІ УКРАЇНСЬКІ ЮВЕЛІРНІ ПРИКРАСИ “ЯГНУСКИ” ЯК ПАМ’ЯТКИ ХVІІ – ПОЧАТКУ ХХІ ст.
Authors: ШКОЛЬНА Ольга , КАПІТАН Лариса 
Published: December 2023

Метою статті є аналіз оригінальних жіночих дукачів-ягнусків у формі серця, що збереглися у приватних і державних музейних колекціях України, та даних літературних джерел, за якими прослідковуються аспекти поширення у вітчизняному культурному просторі старожитних прикрас такого типу упродовж ХVІІ – ХІХ ст., а також їхніх пізніших “реплік-реконструкцій”, що ввійшли до вжитку українок від доби незалежності. Методологія дослідження охоплює сукупність діалектичного, семасіологічного, семіологічного, герменевтичного, історико-генетичного, історико-хронологічного, компаративного (історико-порівняльного), ідіографічного, історико-культурного, просопографічного, індуктивного і дедуктивного методів. Наукова новизна дослідження полягає у визначенні локальної історико-культурної специфіки поширення у колах українців ХVІІ – початку ХХ ст. носіння оригінальних дукачів у вигляді серця (подеколи у поєднанні з бантом). З’ясовано окремі джерела інспірацій, що вплинули на розповсюдження подібних прикрас на теренах Київщини, Черкащини, Полтавщини, Чернігівщини, Сумщини, Харківщини, Воронежчини, Курщини, населених в окреслений відрізок часу українцями або компактними групами українців. Розмежовано різновиди старовинних “народних”, – насамперед, виконаних з мідних сплавів, бронзи, мельхіору та срібла; і “панських” (передовсім вироблених зі срібла, інколи золочених) предметів, та в сучасних універсальних повсякденних “репліках” – замакових (цинковий сплав з алюмінієм, магнієм та міддю), нейзильберових (сплав міді, нікелю, цинку), латунних, мельхіорових, срібних, золочених ягнусків. Висновки. Встановлено, що з-поміж українських жіночих прикрас, носіння яких зародилося у колах козацтва доби бароко, особливу роль відігравали ягнуски. Окреслено зв’язок започаткування традиції на поширення таких нашийно-нагрудних оздоб-оберегів наприкінці ХVІ ст (доба маньєризму) на теренах Європи з ініціативи Папи Урбана V (від 1594 р.). Простежено розповсюдження моди на символ Святого Серця Ісуса Христа в ансамблі строїв з цього часу спочатку на західноукраїнських теренах (як наслідування давньої традиції носіння медальйонів різних форм, де під дукачем розумівся дукат – металева монета, що з ХІІІ ст. карбувалася у Венеції, а з ХІV – в Угорщині, Австрії та Польщі). З’ясовано, що означені оздоби вітчизняного жіночого костюма зустрічалися на Київщині ще від другої половини ХVІІ ст. Зазначено, що вшанування свята Святого Серця Ісуса збіглося в епоху бароко з розповсюдженням у куртуазному жіночому європейському костюмі моди носити замість хреста на шиї примхливі, прикрашені в стилі одягу французьких фавориток, зокрема, маркізи де Помпадур, дукачі із воску в формі серця з бантами і дармовисами, що відповідало естетичним запитам бароко і рококо на демонстрацію чеснот і готовності до кохання. Розглянуто старожитні приклади пам’яток, у тому числі їх весільні різновиди, виготовлені на теренах етнічної України наприкінці ХVІІІ – на початку ХХ ст., що збереглися у вітчизняних приватних і державних колекціях. Серед них виділено предмети, які походять з Київщини, Черкащини, Полтавщини, Чернігівщини, Сумщини, Слобожанщини.

Ключові слова: старожитні українські ювелірні прикрасі, “ягнуски”, пам’ятки, ювелірні цехи, ХVІІ – початок ХХІ ст.