bluuebunny/crossref_metadata_2025 huggingface dataset:
Filsofinė K. Poperio programa
Authors: Karosas Justinas
Published: January 2019

Straipsnis skirtas austrų filosofo K. R. Popperio filosofinei programai aptarti. Jo opozicija klasikiniam loginiam pozityvizmui turėjo įtakos visai nemarksistinei gnoseologijos metodologijai. K. R. Popperio kritinis racionalizmas paveikė visuomenės filosofiją, jo keliami mokslinio tyrimo metodai bandomi implikuoti į socialinių tikslų bei konkrečios politinės veiklos sferą. Du pagrindiniai kritinio racionalizmo gnoseologijos klausimai yra mokslo (tikrų žinių) atribojimas nuo metafizikos (spekuliatyvumo) ir indukcijos problematika. Mokslo ir metafizikos demarkacijos kriterijumi filosofas paskelbė falsifikaciją, arba kritiškumą: juo daugiau randama falsifikuojančių (kritinių) argumentų, prieštaraujančių tikrinamam teiginiui, tuo šis yra mažiau metafiziškas. Tos teorijos (hipotezės), kurių negalima falsifikuoti, tėra vien interpretacijos. Teigiama, kad absoliutaus kriticizmo principą K. R. Popperis bando pagrįsti mokslo bei filosofijos istorijos faktais savavališkai, subjektyviai juos interpretuodamas. Tai jam neleido peržengti tiesos-vertybės alternatyvos ir suvokti, jog pažinimas bei vertinimas, būdamos dvi skirtingos tikrovės praktinio panaudojimo pusės, nėra vienas kitą šalinantys veiksniai.
Politinių ir teisinių institutų objektyvus sąlygotumas
Authors: Jurkūnaitė Gema
Published: January 2019

Straipsnis skirtas visuomenės politinių ir teisinių institutų statuso sampratoms apžvelgti. Tomas Akvinietis teigė, kad politinė valdžia ir valdymo organai yra žmonių sukurti institutai, ir tik per prigimties pradus, esančius juose, remiasi amžinaisiais Dievo proto įstatymais. Naujaisiais laikais susiformavo požiūris, kad esamas visuomenės ir valstybės sutvarkymas yra atsitiktinis, todėl nenatūralus ir netinkamas, taip įsigali sutarties teorija, pagrįsta prigimtine žmonių lygybe. Prieš tokį požiūrį pasisakė G. Hegelis teigdamas, kad valstybė yra dorovinės idėjos tikrovė. K. Marxas teigė, kad politinė veikla bus tuo efektyvesnė, kuo labiau ji išreikš objektyvius visuomenės raidos poreikius, būtent materialių santykių raidos poreikius. Ši teorija nurodo, kaip galima išaiškinti žmonių veiklos efektyvumo pagrindus ir surasti objektyvų kriterijų institucinei veiklai įvertinti. Daroma išvada, kad moksliškai paaiškinti istoriją, kaip tikslingos žmonių veiklos procesą, galima tik skiriant du to proceso aspektus: institucinės veiklos formas ir jų objektyvų turinį.
J. F. Šileris apie socialinį grožio vaidmenį
Authors: Sasnauskienė Jadvyga
Published: January 2019

Straipsnis skirtas grožio sampratai J. F. Schillerio filosofijoje. Svarbiausios filosofo estetinės koncepcijos sąvokos – „žaidimas“ ir „regimybė“, jomis siekiama apibūdinti meno, kaip pagrindinio grožio objekto, specifiką. Estetinis žaidimas yra laisva visų žmogaus kūrybinių galių ir sugebėjimų išraiška. Meno grožis – tai ne gyvenimo pakartojimas, ne realios tikrovės objektų natūralistinis kopijavimas, o tam tikra žaidimo rūšis, kuri idealizuotai, o ne natūralistiškai atkuria gyvenimą. Grožis yra dialektinė dviejų priešybių – objektyvumo ir subjektyvumo – vienybė. Estetinė regimybė užima tarpinę padėtį tarp jutimiškumo ir loginio mąstymo. Estetinė žmogaus nuostata visapusiškai apima žmogaus prigimtį, skatindama visas žmogaus prigimties funkcijas. Grožis, kaip estetinis žaidimas, kaip regimybė, sukurta šiame žaidime, yra vienintelis būdas įveikti tragišką žmogaus būties susikaldymą ir jos netobulumą. Estetinis auklėjimas sudaro prielaidas realiam, objektyviam jutiminio ir moralinio prado susijungimui. Gamtinio ir dvasinio prado vienybė pasiekiama realiai, kai žmogus tampa estetiniu žmogumi, vientisa asmenybe.
Aklųjų integracijos idėjų formavimasis Lietuvoje
Authors: Andrejauskas Vladas
Published: January 2019

Straipsnis skirtas aklųjų integracijos idėjai Lietuvoje aptarti. Šia idėja atmetamas globos principas, kuris yra nepriimtinas nei akliesiems, nei visuomenei: nuo elgetavimo ir kitų aklojo išlaikymo formų pereinama prie savarankiško profesinio darbo, kaip pragyvenimo ir savo socialinio vertingumo pagrindo. XIX a. buvo iškilusi mintis, kad akliesiems reikia duoti darbo ir mokyti juos amato. Pirmasis tokias idėjas Lietuvoje ėmė propaguoti M. Valančius, jis siūlė akliesiems apsigyventi netoli bažnyčios ir tapti profesionaliais šermenų vedėjais. Aptariama aklųjų integracijos idėjos propaguotojo gydytojo P. Avižonio visuomeninė veikla. Jis ypač pabrėžė aklumo profilaktikos būtinybę. Reikšmingiausią vaidmenį organizuotame aklųjų judėjime Lietuvoje suvaidino karo invalidams šelpti komitetas ir aklas karo veteranas P. Daunys. Jo iniciatyva įsteigta Lietuvos aklųjų sąjunga, kuri sistemingai organizavo aklųjų mokymą ir įsteigė aklųjų institutą. Likvidavus aklųjų sąjungą ir įsteigus Lietuvos akliesiems globoti draugiją nugalėjo aklumo profilaktikos, o ne aklųjų integracijos šalininkai.
Monografinis metodas sociologijoje
Authors: Vosyliūtė Anelė
Published: January 2019

Straipsnis skirtas monografinio metodo sampratai ir tipams. Apibūdinami pagrindiniai monografinio metodo bruožai, principai, parodomas jo santykis su kitais tyrimo metodais, šio metodo taikymo galimybės. Apžvelgiamos šio metodo tradicijos Lietuvoje. Pagrindiniai monografinio metodo sociologijoje pranašumai – plati objekto analizė, jo struktūrinių dalių ryšio nustatymas, ypač tiesioginio stebėjimo naudojimas, reiškinio lokalizavimas leidžia išsamiau, nors ir siauresnėje teritorijoje, ištirti socialinius objektus. Kad monografiniai atskirų socialinių vienetų tyrimai būtų reprezentatyvūs, reikia tipologizuoti socialinius objektus. Monografinis metodas leidžia atlikti diagnostinius lyginamuosius tyrimus, taip pat pateikia medžiagos atskirų regionų socialinės raidos analizei. V. Stanevičiaus darbas (sociologinė monografija apie Matuizų Balandiškių kaimą) yra nuoroda į perspektyvinį lyginamąjį tyrimą, galintį užfiksuoti minėtos vietovės socialinius reiškinius, analizuojant juos šiuoaikinės tarybinės sociologijos metodų pagalba. Tai bene vienintelis empirinio pobūdžio darbas to laikotarpio Lietuvos sociologijoje.
Apie mokslo genezę
Authors: Tytmonas Alfredas
Published: January 2019

Straipsnyje aprašoma mokslo genezė. Pateikiami ir analizuojami Aristotelio, Herodoto, Demokrito mokslo pažangos ir pradžios aiškinimai, ieškoma jų skirtumų. Autorius teigia, kad gyvenimo poreikai sudarė tik galimybę mokslui atsirasti, o realiai jį kūrė žmonės, turėję tam sąlygas bei sugebėjimus. Tokie žmonės buvo žynių luomo atstovai. Akcentuojama, kad ryšys tarp mokslo genezės pradinės fazės ir žynių luomo egzistavimo buvo abipusis, t. y. žyniai kūrė mokslą, o mokslas įtvirtino žynių viešpatavimą senovės Rytų visuomenėse. Tose srityse, kuriose senovės Rytų civilizacijų sąlygomis žmogaus pažintinė veikla ėmė įgyti mokslinį pavidalą, daugiausia astronomijoje ir matematikoje, buvo padaryta stulbinančių atradimų. Teigiama, kad religijos, kaip institucinės formos, galimybės mokslinės pažangos požiūriu labai ribotos, nes mokslas ir religija iš esmės prieštarauja vienas kitam. Senovės graikai sukūrė naują mąstymo stilių – gebėjimą formaliai mąstyti, kuris buvo reikšmingiausias mokslo genezės istorijos momentas, šios genezės baigiamasis etapas.
Algoritmai ir pažinimas
Authors: Barsegianas Gilbertas
Published: January 2019

Remiantis matematinės algoritmo sąvokos analize, nagrinėjami mokslinių problemų išsprendžiamumo gnoseologiniai aspektai. „Neišsprendžiamos“ problemos nėra žmogaus proto ribų bei galimybių rodiklis, jų neišsprendžiamumo įrodymas yra padarinys to, jog protas atrado tokius gilius dėsningumus, kurių atžvilgiu ankstesnės premisos pasirodė esančios nepagrįstos. Nagrinėjama „neišsprendžiamumo problemos“ sąvoka, kuri susiklostė dabartinėje matematikoje. Masinės problemos sąvoka turi fundamentalią metodologinę bei gnoseologinę reikšmę. Kiekvienam mokslui būdingas siekimas pereiti nuo paskirų faktų aprašymo bei paskirų užduočių sprendimo prie formulavimo bei sprendimo masinių problemų, apimančių kiek galima platesnę klasę tų tikrovės reiškinių, kurie aprašomi tame moksle. Aptariama viena žinomiausių masinių problemų matematikoje – D. Hilberto dešimtoji problema. Algoritminio neišsprendžiamumo teoremos rodo, kad matematika neredukuojama į algoritmų sudarymą, jog pažinimo procesas negali būti iki galo automatizuotas. Šiuolaikiniu požiūriu, būtų pageidautina kuo didesniam masinių problemų skaičiui rasti formalius sprendimo būdus.
Religinės dorovės sąvokos klausimu
Authors: Liubarskienė Zita
Published: January 2019

Straipsnyje aptariama religinės dorovės sąvoka. Dorovės ir religijos santykiuose religija moralę veikia taip, kad jos sistemoje dorovė įgauna religinę reikšmę, sudaro kiekvienos religijos esminę dalį. Analizuojant dorovės ir religijos santykį, svarbią metodologinę prasmę įgyja sąvokų ir kategorijų turinio aiškinimas. Svarbi vieta šiuo klausimu priklauso sąvokai „religinė dorovė“. Autorė teigia, jog religija nesukuria moralės; dorovė susiformuoja tam tikros visuomeninės formacijos pagrindu; šios visuomenės pagrindai sankcionuojami religijos. Klasinėje visuomenėje dorovė išreiškia viešpataujančiųjų klasių interesus ir ji nėra tapati visoms istorinėms epochoms. Keliamas klausimas, ar tie teiginiai gali būti argumentai neigiant religinės dorovės egzistavimą. Niekas iš marksistų neteigia, jog religija kurianti dorovę nepriklausomai nuo socialinių-ekonominių bei kitokių visuomeninių santykių, arba kad ji neutrali klasinių interesų atžvilgiu. Daroma išvada, kad netikslinga būtų atsisakyti „religinės dorovės“ sąvokos.
Lietuvių tautos kilmė
Authors: Milašius Oskaras Vladislovas
Published: January 2019

Publikuojamas O. Milašiaus tekstas, kuriame svarstoma apie Lietuvių tautos kilmę. Teigiama, kad lietuvių kilmės klausimas labai aktualus pasidarė tada, kai buvo nustatyta lietuvių ir sanskrito kalbų giminystė. Baltų, o ypač lietuvių, dialektus lyginamoji kalbotyra laiko neabejotinai archaiško tipo kalba. Lietuvių kalba yra pati seniausia ir archaiškiausia iš Europos arijų kalbų, kadangi Lietuva buvo nutolusi nuo didžiųjų Europos nacijų. Juo senesnė tauta, juo didesnis tarpinių kalbos etapų skaičius, skiriantis dabartinę kalbą muo pirmapradės kalbos. Autorius apželgia įvairius archeologinius duomenis ir istorinius tyrinėjimus, susijusius su lietuvių tautos kilme. Teigiama, kad liaudies tradicija yra gyvybingesnė nei fiziologiniai ypatumai ar net pati kalba, aptariamos lietuvių tautosakos ypatybės. Joje didelis vaidmuo skirtas laumėms, šiaurinėms pseudo-lotynų ir pseudo-graikų lamijų seserims. Šioms moterims-vampyrams mokslas priskiria egiptietišką kilmę. Kai kurios lietuviškos dainos priedainio vietoje turi onomatopėjas, panašių priedainių esama ir kitose Europos kalbose.
ŽMONIJOS TIKSLAI IR ŽMONIJOS TEISĖS J. H. ABICHTO VEIKALE APIE PRIGIMTINĘ TEISĘ
Authors: Klemme Heiner F.
Published: January 2019

Straipsnyje aptariamos vokiečių filosofo J. H. Abichto (1762–1816), Kanto sekëjo, dirbusio Vilniaus universitete, pagrindinio veikalo „Neues System eines aus der Menschheit entwickelten Naturrechts“ idėjos.Reikšminiai žodžiai: J. H. Abichtas, Kantas, Chr. Wolffas, asmuo, teisė.

THE GOALS AND RIGHTS OF HUMANKIND IN THE WORK OF J. H. ABICHT ON NATURE LAWHeiner F. Klemme

Summary 

The article discusses the ideas of German philosopher J. H. Abicht (1762–1816), who was Kant’s follower and worked at Vilnius university, as exposed in his main work „Neues System eines aus der Menschheit entwickelten Naturrechts“.
P. LYNDSAS: JUDĖJIMO NEAPIBRĖŽTUMO PROBLEMA
Authors: Čiurlionis Jonas
Published: January 2019

2003 metais publikuoti Peterio Lyndso darbai sukėlė didelį susidomėjimą iškelta judėjimo neapibrėžtumo problema. Kai kurie mokslininkai autoriaus idėjas teigė esant vienu svarbesniu poeinšteininiu atradimu erdvės ir laiko problematikoje. Pirmoje straipsnio dalyje bendrais bruoþais aptariama judėjimo neapibrėžtumo problema, pagrindinį dėmesį skiriant akimirkos–intervalo kontroversijai ir „menamojo laiko“ kritikai. Antroji dalis atskleidžia P. Lyndso argumentacijos nepakankamumą sprendžiant Zenono Elėjiečio aporijas. Be to, pateikiamas naujas originalus „Achilo ir vėžlio“ aporijos sprendimo būdas. Galiausiai parodoma, kad nors P. Lyndso idėjos yra įdomios filosofine prasme, tačiau nėra traktuotinos kaip revoliucingas atradimas erdvės ir laiko tyrimų sferoje.Reikšminiai žodžiai: laikas, erdvė, aporija, neapibrėžtumas, akimirka, intervalas.

P. LYNDS: THE PROBLEM OF INDETERMINANCY OF MOTIONJonas Čiurlionis

SummarPeter’s Lynd’s article „Time and Classical and Quantum Mechanics: Indeterminancy vs. Discontinuity“ published in Foundations of Physics Letters in 2003 made quite a buzz not only in academia but also attracted attention of leading media around the globe. Lynd’s ideas about indeterminancy of motion were regarded by some as one of the greatest discoveries in problematics of space and time since Einstein. My article examines the importance and originality of P. Lynd’s ideas. In the first part of it, the general principal of indeterminancy of motion is discussed. Special emphasis is made on instant – interval issue as well as Lynd’s critics of concept of imaginary time. Second part of the article is based on Lynd’s paper „Zeno’s Paradoxes: A Timely Solution“. Through short analysis of historical solutions of Zeno’s paradoxes it is shown that Lynd’s proposed solution is insufficient. At the same time a new way of solving „Achiles and Tortoise“ paradox is presented. Finally, conclusions of the article reveal that although Lynd’s articles are interesting as philosophical speculations, they are far from introducing revolutionary concepts of space and time. Keywords: space, time, paradox, indeterminancy, instant, interval.
KULTŪRINIŲ IR EKONOMINIŲ VERTYBIŲ KŪRIMO YPATUMAI
Authors: Pruskus Valdas
Published: January 2019

Straipsnyje aptariamas kūrybiškumo supratimas. Jis nagrinėjamas kaip individo racionalių sprendimų priėmimo procesas ir kaip kūrėjo (menininko) iracionalių galių pasireiškimas. Analizuojamos kultūrinės vertybės kūrimo (materializacijos) sąnaudos ir pajamų už meno kūrinius didinimo būdai. Remiantis trimis kūrybiškumo dėmenimis (vaizduotė, sveika nuovoka, skonis), išryškinami kūrybiškumo ypatumai kuriant kultūrines ir ekonomines vertybes. Parodoma, kad ekonominių vertybių kūrėjo veiksmus rinka gerokai daugiau varžo nei menininko. Todėl nenuostabu, kad jo veiksmai kuriant ekonomines vertybes yra labiau racionalizuoti. Vis dėlto ir jie ne visada užtikrina sėkmę, kadangi neįmanoma atspėti ir tuo labiau tiksliai nusakyti vartotojų elgsenos rinkoje. Tas pasakytina tiek apie ekonomines, tiek apie kultūrines vertybes, kurių žmonės siekia.Reikšminiai žodžiai: kūrybiškumas, racionalus sprendimų priėmimas, vaizduotė, skonis, vartotojų elgsena rinkoje.

THE PECULIARITIES OF THE CREATION OF CULTURAL AND ECONOMICAL VALUESValdas Pruskus

SummaryDespite the recognition of the importance of culture in modern society the main attention is paid to the production of economical goods. In its turn this production requires from economical subjects specific things (proper abilities and skills) and puts its own requirements, including that of creativity. Economy and culture, though different as such are the two most important fields of human activity, so it’s possible to assume that expression of creativity distinguishes itself by certain originality. The author discusses creativity as the process of making rational decisions by an individual and as manifestation of irrational powers of an artist (creator), analyses costs of creation of a cultural value. Making distinction between three elements of creativity (imagination, sound keenness of wit, taste) peculiarities of creativity are revealed in the creation economical and cultural values. Keywords: creativity, rational decision making, imagination, taste, consumer behaviour in the market.
GĖRIO PAIEŠKOS
Authors: Kuzmickas Bronislovas
Published: January 2019

D. M. Stančienė. Gėrio ženklai būtyje. Vilnius: Kultūros, filosofijos ir meno institutas, 2006. 305 p. ISBN 9986-638-66-6
PATYRIMO LINK
Authors: Šliogeris Arvydas
Published: January 2019

Straipsnyje keliama hipotezė, kad patyrimo esmė ir specifika iki šiol nebuvo apmąstyta nei Vakarų filosofijos, nei Rytų išminties, nei technomokslo, nes patyrimas naiviai ir klaidingai buvo traktuojamas kaip žmogaus instrumentinis santykis su esiniu ar net kaip „objekto“ konstravimas ar dirbimas. Patiriu tik tai, ką pagaminu, – tokia pamatinė, bet neapmąstyta tezė grindė ligšiolinę patyrimo sampratą, susiformavusią dar laukinių visuomenėse, bet lygiai taip pat lemiančią ir dabartinį patyrimo provaizdį, kurio pavyzdine vieta laikoma laboratorija, fabrikas, dirbtuvė ar prekybos centras, lygiai kaip tradicinėse religijose pavyzdiniu patyrimu laikoma, pavyzdžiui, bažnyčia – pavyzdinio patyrimo „objekto“ – Dievo – fabrikas. Straipsnyje bandoma parodyti, kad tikroji patyrimo vieta – konkretaus, štai šito kūniškai ir jusliškai predikuojamo individo sandūra su absoliučiu nežmogiškumu; vadinasi, patyrimas traktuotinas kaip visiška instrumentinio santykio priešybė: tai grynasis, t. y. bekalbis, „mano“ santykis – ar veikiau sandūra – su Jusline Transcendencija, pasirodančia per konkretų, štai šitą daiktą, kaip absoliutaus nežmogiškumo telkinį. Daiktas patiriamas tik tiek, kiek jis priešinasi instrumentinėms manipuliacijoms. Pagrindiniai žodžiai: patyrimas, instrumentinis santykis, horizontas, nežmogiškumas.

ON THE WAY TO EXPERIENCEArvydas Šliogeris

SummaryThe paper deals with the concept of experience. The hypothesis is put forward that the essence and specifics of experience have not yet been adequately dealt with either in the Western philosophy or in the Eastern wisdom and even in the techno science, because experience has been plainly treated as an instrumental relation of a human with beings or even as the constructing or making of an “object”. We experience what we make – was the basic and unreflected thesis that lay in the foundations of the concept of experience. The thesis grounds the concept that has originated already in the primitive cultures as well as the one that prevails in the modern idea of experience. The prototype of the latter could be found in the laboratories, factories and supermarkets. The same pattern could be observed even in religions. Therefore the church in a sense could be treated as a factory producing God as the exemplar “object” of experience. However, true experience takes place when a concrete, this particular person, predicated by his body and senses, collides with an absolutely inhumane entity. Consequently, experience should be treated as a total opposite of instrumental relation, namely as ‘my’ unutterable relation, or rather collision, with Sensual Transcendence, which emerges as a concrete, this one thing, the absolute mass of inhumane. A thing is experienced as much as it resists instrumental manipulations.Keywords: experience, instrumental relation, horizon, inhumanity.
ETINĖ REFLEKSIJA APLINKOS EKOLOGINĖS TRANSFORMACIJOS SĄLYGOMIS
Authors: Kalenda Česlovas
Published: January 2019

Straipsnyje analizuojami struktūriniai ir funkciniai pokyčiai moralinio ir etinio mąstymo srityje. Paskutiniaisiais XX amžiaus dešimtmečiais, vykstant sparčiai mokslo bei technikos plėtrai, visuomenės gyvenime iškilo naujos moralinės problemos, o į jų svarstymą ir sprendimą įsitraukė įvairūs socialiniai ir profesiniai sluoksniai, ypač gamtos mokslų atstovai. Ankstesniaisiais amžiais vyravusią filosofinę etiką, kuri, kaip akademinė disciplina, daugiausia aiškino moralinės sąmonės specifiką, papildė taikomoji etika, daugiausia dėmesio skirianti moralės imperatyvų įgyvendinimo tam tikrose veiklos srityje problemai. Šiandien moralinio veiklos reguliavimo srityje, greta bendrųjų tradicinių nuostatų svarbus vaidmuo tenka konkretaus dalykinio pobūdžio reikalavimams, kurių turinyje galima konstatuoti moralinės ir etinės refleksijos praktinį neišskiriamumą. Šie ir kiti nauji asmenybės ir sociumo savireguliacijos sistemos ypatumai straipsnyje atskleidžiami per vienos iš reikšmingiausių taikomosios etikos šakų – ekologinės etikos – prizmę. Pagrindiniai žodžiai: moralinė refleksija, etinė refleksija, taikomoji etika, ekologinė etika, ekologinis saugumas.

ETHIC REFLECTION UNDER CONDITIONS OF ECOLOGICAL TRANSFORMATIONČeslovas Kalenda

Summary The article explores the issue of structural and functional changes in the area of moral and ethic thinking. In the last decades of the 20th c. characterized by a rapid development of science and technology, new moral problems emerged in the life of society. A wide range of its social and professional sections, especially representatives of natural sciences, got involved into their discussion and solution. The philosophical ethics that dominated previous centuries and, as an academic discipline, interpreted the specific features of moral consciousness was supplemented by applied ethics focused chiefly on the problem of implementation of moral imperatives in definite areas of human operation. Today, in the sphere of moral activity regulation, an important role, next to the general traditional attitudes, is played by the demands of definite matter-of-fact character, in the contents of which one may state a practical indivisibility of the moral and ethic reflection. These and also other new specific characteristics of the self-regulating system of personality and socium are revealed in this article through the prism of ecological ethics – one of the most important branches of applied ethics. Key words: moral reflection, ethic reflection, applied ethics, ecological ethics, ecological safety.
FILOSOFINĖS ESEISTIKOS PAVILIOTA
Authors: Bukevičiūtė Aistė
Published: January 2019

Baranova J. Meditacijos: tekstai ir vaizdai. Eseistika. Vilnius: Tyto alba, 2005. 206 [2] p. ISBN 9986-433-8
NIEKIS IR ESMAS – FILOSOFINĖ ODISĖJA
Authors: Čiurlionis Jonas
Published: January 2019

Šliogeris A. Niekis ir Esmas. T. 1: Pakeliui į niekį, 408 p. ISBN 9955-605-08-1; T. 2: Pakeliui į Esmą, 580 p. ISBN 9955-605-10-3. Vilnius: UAB „Apostrofa“, 2005.
VAIZDUOTĖ ANAPUS ĮSIVAIZDUOJANČIOJO
Authors: Sabolius Kristupas
Published: January 2019

Straipsnyje tyrinėjami vaizduotės ontologijos ir genezės klausimai. Dažnai vaizduotė tėra bendras vardiklis pavadinti įvairioms sąmonėje aptinkamoms galioms, kurios vienu vardu vadinamos tik todėl, kad pakliūva po ta pačia „nerealumo“ rubrika. Anot Sartre’o, vaizduotės sukurto vaizdo egzistencija yra iš esmės kito pobūdžio nei fizinio pasaulio objekto. Įsivaizduodamas „aš“ patiriu savo laisvę – laisvę nuo tikrovės. Bet kurią akimirką mano sąmonės lygmenyje gali atsirasti distancija realumo atžvilgiu. Tai galimybė atitolti nuo situacijos, regint kitos situacijos galimybę, t. y. paneigti būtį nebūties perspektyvoje – nebūties, kuri savo ruožtu potencialiai gali tapti būtimi. Šiandien akivaizdu, kad tradicinės realybės ir vaizduotės perskyros nepakanka. Įsivaizdavimas kaip sąmonės procesas ir struktūra eina pirma visko, kad ir su kuo susidurčiau – su tikrove, menine fikcija ar virtualumu. Visi suvokiniai mano sąmonėje yra organizuojami per vaizduotės mechanizmą. Vaizduotė viršija savo pačios pagamintas fikcijas. Turbūt teigti, kad vaizduotė – tai gebėjimas, būtų klaidinga. Aptikus jos savarankišką charakterį, vaizduotėje galima patirti mums nepaklūstančią svetimą galią. Reikšminiai žodžiai: vaizduotė, vaizdas, realybė, laisvė, sąmonė.

IMAGINATION BEYOND IMAGINING SUBJECTKristupas Sabolius

Summary The article deals with the questions of the ontology and genesis of imagination. It may happen that imagination is just a common name given to the different powers that could be found in the consciousness for the sake of convenience to distinguish their unreal character. The starting point of the article is Sartre’s phenomenological investigations which reveal the non-homogeneous character of two modes of existence – the one of the physical object and the other of image you face in consciousness. It is imagination than can lead us towards the liberation from reality. It is also clear that traditional distinction between imagination and reality is not enough. Imagination as a process of consciousness prevails all the objects, real, fictional and even virtual. All the perceptions are merged into the imagination. Finally, it is barely possible to claim that imagination is a faculty. Its autonomous character allows us to experience an alien power inside ourselves. Keyword: imagination, image, freedom, liberty, consciousness.
APGLĖBIANTIS MĄSTYMO BŪDAS
Authors: Daujotytė-Pakerienė Viktorija
Published: January 2019

Straipsnyje, remiantis moksline ir menine medžiaga, aptariama humanistikos metodų problema. Keliama mintis, kad vaisingiausi metodai yra susiję su bendresniu mąstymu, su teorija. Jei metodas tik perimamas, jis virsta įrankiu, metodologijos dažnai, ypač disertacijose, tik imituojamos. Pasiremiama A. J. Greimo mintimi apie „apglėbiantį mąstymo būdą“. Trumpai aptariant pirmą kartą lietuviškai pasirodžiusias E. Husserlio „Karteziškąsias meditacijas“, ieškoma ir fenomenologinio tako humanistikoje, ypač literatūros moksle. Pabrėžiamas filosofijos ir literatūros ryšys. Keliama mintis, kad humanistikos metodologinės nuostatos turėtų labiau remtis pačia kūryba.Reikšminiai žodžiai: metodas, teorija, mąstymas, filosofija, poezija, fenomenologija.

THE EMBRACING MODE OF THINKING Viktorija Daujotytė-Pakerienė

Summary The author sets out to reconsider the problem of humanistic methods. It expresses the doubt as to the application of the methods which are detached from theories and a more general mode of thought. The title of the article is taken from the Lithuanian edition of the preface to “Semiotics” (1989) written by A. J. Greimas. The mode of thought, embracing the multifarious worlds of meaning, is considered as a humanistic universal, it is also perceived as a bridge of thought to prevailing phenomenology. The concept of embrace encompasses the dimension of the body and the full mental participation of the individual. A brief review of the first translation of Edmund Husserl’s “Cartesian Meditations” into Lithuanian by Tomas Sodeika (2005) are presented. Meditation is viewed as the common ground-substratum shared by philosophy and poetry. “Meditations” (1997) of Donaldas Kajokas are introduced. Algis Mickūnas and Arūnas Sverdiolas’s dialogues “The All-Embracing Present” (2004) are referred to as a personal testimony of the inner participation in the theories. The significance of A. Ðliogeris’s study “Thing and Art“ (1988), which discusses the creative work of P. Cezanne and R. M. Rilke, is reflected within the framework of the tradition of phenomenological thought; here the concept of theoretical point of view was first formulated in Lithuanian humanistics. The article suggests that in approaching the problems of method in humanistics, and especially in literary criticism, the participation of creation itself is very important, and particularly the experiences that open up in original texts (like in the writings of Marcel Proust, Jorge Luis Borges). It is important to reveal the equivalents, to reflect them, to extract the method from the texts. The article arrives at the conclusion that the recognition of the organizing inner text system is the essential principle of humanistic methodology, which is in close connection with the embracing mode of thought.Keywords: method, theory, thought, philosophy, poetry, phenomenology.
Politika 3: Universiteto kova demokratijos sąlygomis
Authors: Kačerauskas Tomas , Zavadskas Edmundas Kazimieras
Published: January 2019

Remiantis universiteto kaip demokratinio instituto pavyzdžiu, nagrinėjama pliuralistinė visuomenė. Autoriai teigia, kad universitetas – minties kovos židinys, kuriame formuojasi ne tik akademinė bendrija, bet ir visuomenė apskritai. Universiteto ir visuomenės kaip dalies ir visumos dialektinėje sąveikoje ugdomos demokratinės vertybės ir siekiai. Demokratinė visuomenė, pasak autorių, turi vis atsinaujinti, o tai įmanoma minties kovos aplinkoje, kurioje nuolat falsifikuojama valdžia. Autoriai iškelia tris tezes. Didžioji tezė: demokratijos didžiausias pranašumas – minties laisvė – veda į kovą ir suponuoja didžiausią jos trūkumą – prievartą. Mažoji tezė: universitetas kaip demokratinės visuomenės dalis suponuoja ne tik minties laisvę, bet ir kovą. Autorių kelias – „iš apačios“, t. y. pirmiausia siekiama pagrįsti mažąją tezę, vėliau ja remiantis – didžiąją. Trečioji tezė: demokratija kuriama kovos būdu „iš apačios“. Trečioji tezė traktuojama tiek kaip mažoji (universitete vyksta minties kova, kuri lemiama kuriant demokratiją), tiek kaip didžioji (demokratinė visuomenė plėtojasi vykstant kovai jos institutuose).
TIKĖJIMAS, ŽINOJIMAS IR LINKSMAS DISERTACIJOS GYNIMAS
Authors: Vasiliauskaitė Nida
Published: January 2019

2006 m. birþelio 30 d. Vilniaus universiteto Filosofijos fakultete doktorantas Mindaugas Briedis apgynë daktaro disertacijà „Tikëjimo ir þinojimo problema P. Tillicho filosofinëje teologijoje“.Belief, Knowledge and Jolly Defense of Thesis Nida Vasiliauskaitė
 
an>
Negailestingasis socialinis diagnostikas Jean Baudrillard (1929–2007)
Authors: Barevičiūtė Jovilė Kotryna
Published: January 2019

Mercilless Social Diagnosis: Jean Baudrillard (1929–2007)Jovilė Kotryna Barevičiūtė

 

>
Faidras: logografijos spindesys ir skurdas
Authors: Jankauskas Skirmantas
Published: January 2019

Platono dialoge „Faidras“ galima išskirti dvi santykiškai autonomiškas dalis – tris kalbas apie meilę, apimančią pirmąją, ir iškalbos meną, aptariančią antrąją. Straipsnyje nagrinėjama antroji dialogo dalis, kurioje Platonas mėgina pasiaiškinti kalbėjimo ir rašymo problemas. Tos problemos kyla ne vien dėl pačia dialogo struktūra provokuojamo poreikio pagrįsti jame užrašytų kalbų pranašumus ir trūkumus. Plačiau žvelgiant, filosofavimas skleidžiasi kaip rašte realizuojama veikla, taigi anksčiau ar vėliau turi iškilti filosofavimo ir rašymo santykio problema. Straipsnyje parodoma, kad bene daugiausia susiejant filosofavimą ir rašymą nuveikia sofistai, kurie, kurdami savąją retoriką, iš dalies autonomizuoja iškalbos meną (τεχνη). Platonas naudojasi sofistikos vaisiais ir pajungia tą meną filosofiją apibrėžiančioms vertybėms. Nusavinant iškalbos meną filosofijos reikmėms, jis virsta dialektiškai specifikuotu teorinio mąstymo įnagiu. Dialektinis mąstymas realizuojasi rašte, kuris apnuogina to mąstymo autonomiškumą. Mąstymo autonomiškumas atskleidžia jo konstruktyvumo galimybes, tačiau kartu ir ribotumą asimiliuojant (įkeliant į raštą) filosofijai rūpimus etiškuosius turinius. Raštas Platonui kelia dviprasmiškus jausmus: jis smerkia raštą dėl jo kurtumo gyvam filosofavimui, tačiau jau nebegali juo nesinaudoti kaip filosofavimo įrankiu. Todėl raštą jis ir vadina narkotiku.
Kategorinis I. Kanto imperatyvas džiazuojančioje epochoje
Authors: Jekentaitė Leonarda
Published: January 2019

Straipsnyje atkreipiamas dėmesys į radikaliai pasikeitusį filosofinio mąstymo stilių, kurį dažnai galima pavadinti džiazavimu. Lyginant šiuolaikinį ir trijų I. Kanto Kritikų mąstymo būdą, pastarasis dabar atrodo per daug sunkiasvoris ir nuobodus. Nepaisant to, kantiškasis palikimas išlieka vienas aukščiausių žmonijos laimėjimų. Tęsiant muzikines paraleles, galima sakyti, kad jo esmė gali būti nuodugniai suprasta ir įvertinta tik priėmus jo visą išsklaidą „vienu akordu“ (M. Mamardašvilio apibūdinimas), kaip tam tikrą muzikalią vienovę. Džiazo dvasia su jos ekstatiniu spontaniškumu, improvizacija ir laisvomis asociacijomis giliai persmelkė visą šiuolaikinės Vakarų kultūros gyvenimo ir mąstymo būdą. Dabar jame gerokai daugiau bendrumo su menais ir estetika nei mokslu ir teorija, jame daugiau ironijos, žaidybiškumo, ekspresyvumo ir narciziškumo. Pavyzdžiai vis dažniau imami iš vizualiųjų menų, grožinės literatūros ir filmų, be ypatingo dėmesio etinei atsakomybei Tai galėtų būti apibūdinama kaip vyraujančio ekstatinio, empiriškai orientuoto – Pathos santykio su realybe išraiška. Savuoju kategoriniu imperatyvu Kantas įžvelgė, kad Pathos (aistrų) logika yra „išsibarstanti“ atsitiktinumais individualios patologijos kelias. Taigi, kad nebūtų prarastas sveikas protas, būtina išlaikyti bendrą atskaitos sistemą, aukščiausią aistrą: pagarbą ir atsakomybę universalizuojančiai kiekvieno iš mūsų jėgai – etiškai orientuotam tikėjimui žmonijos galia, glūdinčia kiekviename žmoguje.
Karlo Otto Apelio neokantizmas: kaip galima šiuolaikinė normatyvioji etika?
Authors: Baranova Jūratė
Published: January 2019

Straipsnyje svarstoma šiuolaikinės normatyviosios etikos paieškos galimybė, pasitelkiant Karlo Otto Apelio tokio bandymo pavyzdį ir supriešinant jį su Jürgeno Habermaso diskurso etika bei Maxo Weberio ir Karlo Raimundo Popperio politinės moralės projektais. Autorė pripažįsta, kad Apelio pastangos suteikti šiuolaikinei etikai vieningą normatyvinį pagrindą iškrenta iš bendros į vertybių pliuralizmą linkstančios šiuolaikinės etikos perspektyvos. Kita vertus, jos manymu, siekiant išsaugoti Kanto etikos formaliuosius aspektus, jo transcendentalines intencijas, galima nepastebėti svarbių Kanto etikos turinio aspektų. Mūsų galva, formalus procedūriškumas ar normatyvumas neišsemia Kanto etikos galimybių.
INTERSUBJEKTYVAUS KŪNO FENOMENOLOGIJA: PRISILIETIMO PATIRTIS
Authors: Jonkus Dalius
Published: January 2019

Straipsnis analizuoja Edmundo Husserlio, Jeano-Paulo Sartre’o ir Maurise Merleau-Ponty požiūrį į kūno vaidmenį intersubjektyviuose santykiuose. Jeanas-Paulas Sartre’as atmeta dvigubų jutimų sampratą. Jis neigia galimybę patirti kūną kaip subjektą ir objektą vienu metu. Sartre’as akcentuoja, kad kitas vizualiai pažįstamas tik jį paverčiant objektu. Edmundas Husserlis ir Maurise Merleau-Ponty ieško sąryšio su kitu kūniškumo plotmėje. Atrasdami prisilietimo grįžtamąjį ryšį su savimi, o vėliau išplėtodami šią kvazirefleksijos sampratą ir kitų juslių lygmeniu, Husserlis ir Merleau-Ponty sugriauna tradicinę sąmonės ir savasties sampratą. Sąmonė nebegali būti suprantama kaip vidujybė, o kūnas kaip išorybė. Pats kūnas atrandamas kaip susidvejinęs – patiriantis kitą ir save tuo pat metu. Suskyla ir savasties substanciškumas. Savastis visada pasirodo kitame, kitam ir per kitą. Kartu pasikeičia ir santykio su kitu traktuotė. Kitas nėra kažkoks transcendentiškas objektas, kurį reikia pažinti ar užvaldyti. Santykis su kitu atsiskleidžia kartu kaip santykis su savimi ir santykis su pasauliu. Jei mano kūnas nėra vien mano kūnas, bet jis yra tarp manęs ir kitų, tai tada galime suvokti, kodėl aš negaliu savęs sutapatinti su vieta, kurioje esu. Ir mano vieta, kaip ir mano kūnas, yra mano tiktai kitų atžvilgiu. Mano savastį iš esmės apibrėžia šis tarpkūniškumas, kurio patirtis sudaro sąlygas ne tik įsisąmoninti savąjį socialumą, bet ir suvokti savosios būties tarp – pasauliškumą. Pagrindiniai žodžiai: fenomenologija, intersubjektyvumas, kitas, gyvenamas kūnas, tarpkūniškumas, savipatirtis.
 
Phenomenology of Intersubjective Body: the Experience of TouchDalius Jonku 
Summary The article deals with the conception of intersubjective body in Edmund Husserl’s, Jean-Paul Sartre’s and Maurice Merleau-Ponty philosophy. Jean-Paul Sartre rejects the conception of double sense, i.e. he denies the possibility to have bodily experience as a subject and an object at the same time. He argues that we can know Other visually only as an object. Husserl and Merleau-Ponty are in search of connection with the Other on a new plane. They investigate the preconditions of the openness to the Other. Their attention is focused on the bodily self-awareness in the experience of touch. Both philosophers develop the conception of bodily quasi-reflection. They transform the traditional conception of selfhood and show its paradoxical alienation from itself. The one’s own body is revealed as insisting on the otherness. The analysis of double senses in the experience of the sense of touch reveals the experience of “my” body as an inter-corporality. That’s because both philosophers can reject the prejudice of immanence and transcendence. The experience of a living body is always a relation with “myself”, with the other and with the world. Keywords: phenomenology, intersubjectivity, interreflectivity, Other, living body, self-awareness.ibri, sans-serif; font-size: 15px; line-height: 17px;">
KAPITALIZMAS KAIP LIGA A. MACEINOS SOCIALINIAME TEISINGUME
Authors: Plėšnys Albinas
Published: January 2019

Straipsnyje aptariama Antano Maceinos knygoje Socialinis teisingumas pateikta kapitalizmo socialinių pasekmių analizė ir teisingesnės socialinės tvarkos gairės. Jas Maceina formuluoja remdamasis popiežiaus Leono XIII enciklika Rerum novarum bei popiežiaus Pijaus XI enciklika Quadragesimo anno. Kapitalizmą Maceina traktuoja kaip socialinę ligą, nurodydamas tos ligos sukėlėją, simptomus ir galimus gydymo būdus. Remdamasis tarpukario laikotarpiu ypač populiaria gyvenimo filosofijos rėmuose susiklosčiusia humanitarinių mokslų pažinimo teorija, socialinės ligos priežastimi jis laiko kapitalizmo dvasią, kuri Europos kultūroje atsirado dėl Aristotelio filosofijos įsivyravimo. Anot Maceinos, ligą galima išgydyti atkūrus visuomenėje krikščionišką nuosavybės ir darbo supratimą. Socialinės problemos sprendimą jis sieja su krikščioniškosios pasaulėžiūros atkūrimu, su dvasinės žmogaus orientacijos formavimu, bet ne su valstybinės struktūros ar santvarkos reforma. Čia jis remiasi įprasta humanitarinių mokslų pažinimo teorijos nuostata, kad dvasiniai reiškiniai lemia materialiuosius, bet ne atvirkščiai, kitaip tariant, dvasiniai reiškiniai yra ekonominę kultūros sritį formuojanti priežastis. Pagrindiniai žodžiai: bendruomeninis gėris, kultūra, kapitalizmo dvasia, nuosavybė, nuosavybės turėjimas, nuosavybės naudojimas, pasaulėžiūra, socialinis teisingumas.Capitalism as a Disease in A. Maceina’s Social JusticeAlbinas Plėšnys
SummaryThe article discusses the analysis of social outcomes in capitalism and milestones for a more just social order in Antanas Maceina’s book “Social Justice”. Maceina formulates them referring to pope Leon XIII encyclical “Rerum novarum” and pope Pius XI encyclical “Quadragesimo anno”. While approaching capitalism as a social disease, Maceina indicates cause, symptoms and possible ways of treatment. Referring to the (especially popular in the interwar period) epistemology of human sciences, established in the frames of life philosophy, the cause of the disease is considered to be the capitalist spirit that emerged in European culture because of Aristotle’s philosophy predomination. According to Maceina, the disease could be cured by restoring the Christian concepts of property and work in society. The solution of the social problem is related to the restoration of the Christian world outlook, to formulating human spiritual orientation, and not to the reform of a state structure or regime. Herein he refers to the usual epistemology of human sciences that spiritual phenomena predetermine the material ones and not vice versa; in other words, spiritual phenomena are the cause that formulates the economic part of culture. Keywords: commonwealth, culture, spirit of capitalism, property, private property, property usage, world outlook, social justice.
KUKLUS NIHILIZMO ŽAVESYS
Authors: Sodeika Tomas
Published: January 2019

Šerpytytė R. Nihilizmas ir Vakarø filosofija. Vilnius: VU leidykla, 2007. 479 p.ISBN 978-9955-33-035-6Modest Spell of NihilismTomas Sodeika
 
sp;
J. McTAGGARTAS IR H. MELLORAS APIE LAIKĄ
Authors: Dagys Jonas
Published: January 2019

Straipsnyje analizuojamas vienas garsiausių XIX–XX a. sandūros britų idealistinės metafizikos pavyzdžių – Johno McTaggarto argumentas, neigiantis savarankišką laiko egzistavimą. Teigiama, kad, priimdami McTaggarto įvestą A sekos ir B sekos skirtį, susilaikyti nuo jo siūlomos išvados galime tik neigdami B sekos nepakankamumą kismui paaiškinti arba A sekos implicitišką prieštaringumą. Kaip būdingiausias tokios strategijos atvejis čia tiriama Hugh’o Melloro kritika. McTaggarto ir Melloro polemikoje paaiškėja, kad jei pasaulį laikytume faktų (o ne daiktų) visuma, tai tokiame pasaulyje tikras kismas nebūtų įmanomas ir McTaggartas būtų teisus. Tačiau jei tuos faktus nulemiančių daiktų tikrovę laikysime fundamentalesne, turėsime pripažinti, kad bent kai kurie šių daiktų kinta, ir laiko kaip pagrindinio šio kismo matmens negalima atsisakyti. Pagrindiniai žodžiai: laikas, kismas, metafizika, britų idealizmas.J. McTaggart and H. Mellor on TimeJonas Dagys
SummaryThe article analyzes John McTaggart’s argument for unreality of time, a classical piece of fin de sičcle Brittish idealist metaphysics. Having accepted the distinction between A-series and B-series, one can only resist McTaggartian conclusion by denying at least one of the two: that B-series alone is insufficient for change or that A-series implies a contradiction. Hugh Mellor’s criticism is taken to represent this strategy. The lesson to be learnt from this debate is that if the world is conceived as a mere totality of facts no change could be real in such a world, and so McTaggart would right. However, if the reality of things determining those facts is recognized as more fundamental, it would not be denied that at least some of these things undergo genuine temporal change, and time as a dimension of this real change cannot be rejected. Keywords: time, change, metaphysics, British idealism.size: 11pt; line-height: 115%; font-family: Calibri, sans-serif;">
GIANNI VATTIMO „SILPNASIS MĄSTYMAS“ IR HERMENEUTIKA
Authors: Mickevičius Arūnas
Published: January 2019

Pagrindinis straipsnio tikslas – išaiškinti, su kokiu hermeneutiniu teoriniu modeliu ir kontekstu galime sieti bei identifikuoti G. Vattimo „silpnąjį mąstymą“. Straipsnyje išskiriami ir apibūdinami trys kultūros supratimo hermeneutiniai modeliai: silpnoji (silpnų argumentų), arba neįtikinančioji, hermeneutika, svarioji (svarių argumentų), arba tvirtoji, hermeneutika ir nuodugnioji (nuodugnių, išsamių argumentų), arba gilioji, hermeneutika. Straipsnyje siekiama pagrįsti tezę, jog „silpnąjį mąstymą“ reikėtų priskirti silpnajai hermeneutikai ir parodyti, kuo jis skiriasi nuo kitų hermeneutinių modelių. Pagrindiniai žodžiai: silpnasis mąstymas, hermeneutika, interpretacija, supratimas, tikrovė.Gianni Vattimo: „Weak Thought“ and Hermeneutics Arūnas Mickevičius
SummaryThe article is dedicated to G. Vattimo “weak thought” and its hermeneutical implications. There are three distinguishing features of hermeneutical models – weak hermeneutics, strong hermeneutics and deep hermeneutics. The article’s main problem is to prove thesis that “weak thought” is inseparable from weak hermeneutics. Also article discusses differences between these three hermeneutical models and its implication for understanding of contemporary culture. Keywords: weak thought, weak hermeneutics, strong hermeneutics, deep hermeneutics, interpretation, understanding, reality.-family: Calibri, sans-serif;">
NAUJOS HERMENEUTIKOS SAMPRATOS LINK: GENEALOGIJA VERSUS HERMENEUTIKA
Authors: Bielskis Andrius
Published: January 2019

Straipsnyje analizuojami Hanso Georgo Gadamerio ir Alasdairo MacIntyre’o hermeneutinės filosofijos koncepcijos bei Nietzsche’s genealogijos skirtumai. Teigiama, kad Ricoeuro pagarsėjusi skirtis tarp tikėjimo ir įtarumo hermeneutikų klaidina, jei Nietzsche’s genealogija suprantama ir interpretuojama ontologiškai. Užuot Nietzsche’s filosofiją supratus kaip įtarumo hermeneutiką, kur kas tikslingiau Nietzsche’s ir Foucault interpretacinę filosofiją suprasti taip, kaip ją supranta patys autoriai, t. y. kaip genealogiją. Atskiriant gadamerišką hermeneutiką ir nyčišką genealogiją ir perinterpretuojant Gadamerio hermeneutiką MacIntyre’o tradicijos-nulemtos ir tradiciją-formuojančios filosofijos koncepcijos plotmėje, galima suformuluoti alternatyvią hermeneutikos sampratą. Straipsnyje teigiama, kad hermeneutika turi būti suprantama kaip tiesiogiai susijusi su tradicija, t. y. hermeneutika ne tik moraline ir intelektualine prasme priklauso nuo tradicijos, bet ir leidžia ją tęsti. Pagrindiniai žodžiai: hermeneutika, genealogija, tradicija, ontologija, valia galiai.Towards a New Account of Hermeneutics: Genealogy versus Hermeneutics Andrius Bielskis
SummaryThe essay analyses the difference between Hans-Georg Gadamer’s and Alasdair MacIntyre’s conceptions of hermeneutic philosophy, on the one hand, and Nietzschean genealogy, on the other. It argues that Ricoeur’s famous distinction between ‘hermeneutics of faith’ and ‘hermeneutics of suspicion’ in the light of the ontological reading of Nietzsche’s genealogy is misleading. Rather than trying to understand Nietzsche’s philosophy as the hermeneutics of suspicion, it is more accurate to see Nietzsche’s and Foucault’s interpretive philosophy in terms of genealogy. The contrast between Gadamerian hermeneutics and Nietzschean genealogy, the one hand, as well as reading Gadamer hermeneutics in the light of MacIntyre’s conception of tradition-constituted and tradition-constitutive philosophical inquiry, on the other, allow us to formulate an alternative conception of hermeneutics. The essay argues that hermeneutics is inevitably linked to tradition: hermeneutics depend on and draws its moral and intellectual resources from tradition as well as determines and continues tradition further.Keywords: Hermeneutics, genealogy, tradition, ontology, will to power.: Calibri, sans-serif;">
NIHILIZMAS LIETUVOJE, ARBA KAS BENDRA TARP A. ŠLIOGERIO IR E. SEVERINO
Authors: Šerpytytė Rita
Published: January 2019

Kaip nihilizmo problemos kėlimo bei nihilizmo ir Niekio problemos nealternatyvaus traktavimo pavyzdžius autorė analizuoja E. Severino ir A. Šliogerio filosofiją. Nihilizmo ištakų analizė rodo, kad būtent loginė (onto-loginė) nihilizmo plotmė provokuoja nihilizmo kritiką. Šiuolaikinės ontologijos radikali orientacija – neoparmenidiškoji laikysena, atstovaujama Severino, – nihilizmą taip pat laiko loginiu „defektu“. Autorė parodo, kad nors Severino save ir išbraukia iš Vakarų mąstytojų, „užmiršusių būtį“, t. y. mąsčiusių nihilistiškai, šis iškėlimas nėra Vakarų ontologinės tradicijos užginčijimas, o atvirkščiai – yra jos aktualizavimas. Šliogerio filosofijoje išvengiama „pačios būties“ požiūrio nulemto nihilizmo skelbimo: Šliogeris nihilizmo problemą įšaknija antropologiškai. Šliogeriui nihilizmo skelbimo ir jo konceptualizavimo horizontą sudaro savitas svyravimas tarp retorinės ir antropologinės plotmių. Šliogeriui nihilistinis yra mąstymas, kuriame ne Niekis yra tapęs Būties duoties būdu, o kaip tik mąstymas, kuriame Būtis visada buvusi Niekio duoties būdas. Autorė problemiškai klausia – kaip įmanoma ir ar įmanoma skelbti nihilizmą, užginčijant Būtį kaip pirminę metafizinę duotį ir šitaip iškeliant save anapus Vakarų mąstymo tradicijos? Pagrindiniai žodžiai: nihilizmas, Niekis, Būtis, logos, Vakarų mąstymas.Nihilism in Lithuania or – What Is in Common between A. Šliogeris and E. Severino?Rita Šerpytytė
SummaryThe article deals with the philosophy of Emanuele Severino and Arvydas Šliogeris as two cases of the non-alternative treatment of the history of nihilism. The analysis of the fountainhead of nihilism demonstrantes that the critics of nihilism is being evocated on a logical (onto-logical) level. The radical orientation of contemporary philosophy – neoparmenidian one – which is namely representated by E. Severino, treats nihilism as a logical “defect”. While Severino excludes himself from those Western thinkers, who “have forgotten” the Being, according to the author, this elimination is not the contestation of Western ontological tradition, but, on the contrary, its actualization. Šliogeris avoids the treating of the nihilism as determinated by the attitude of “Being itself” as he roots the nihilism antropologically. The horizon of the proclamation and the conceptualization of the nihilism, for Šliogeris, is composed of the particular fluctuation (variation) between the rhetorical and antropological levels. For him, the thought is a nihilistic one not in the case when Nothingness has become a mode of the giveness of Being, but when the Being is a mode of giveness of Nothingness. The author questions – how it is possible or whether it is possible to proclaim the nihilism, while contesting the Being as the primordial metaphysical giveness, and taking this way yourself out of the tradition of Western philosophy? Keywords: nihilism, Nothingness, Being, logos, Western thought./span>