bluuebunny/crossref_metadata_2025 huggingface dataset:
Estimation of thermal conductivity of snow by its density and hardness in Svalbard
Authors: Kotlyakov V. M. , Sosnovsky A. V. , Osokin N. I.
Published: January 2019

The results of experimental investigation of thermal conductivity of snow on the Svalbard archipelago in the conditions of natural occurrence are considered. The observations were carried out in the spring of 2013–2015 in the vicinity of the meteorological station «Barentsburg». The obtained data were processed using the Fourier equation of thermal conductivity that allowed determination of the coefficient t of thermal conductivity of the snow with different structure and density. The thermal conductivity of snow depends on the contacts between ice crystals. The larger the contact area, the better the heat transfer from one layer to another. But the strength characteristics of snow, and especially its hardness, depend on the bonds between ice crystals, so the thermal conductivity and hardness of snow depend on the structure of snow. Note, that measurements of snow hardness are less laborious than measurements of its thermal conductivity. For layers of snow cover of different hardness the relationship between snow thermal conductivity and its density has been established. To verify the reliability of the approach to the determination of snow thermal conductivity, numerical experiments were performed on a mathematical model, which did show good convergence of the results. The obtained formulas for the coefficient of thermal conductivity of very loose, loose, medium and hard snow (according to the international classification of seasonal snow falls) are compared with the data of other studies. It was found that when the snow density is within the range 0.15–0.40 g/cm3 these formulas cover the main variety of thermal conductivity of snow. This allows estimating the coefficient of thermal conductivity and to determine the thermal resistance of snow cover in the field by measuring the density and hardness of different layers of snow.
Planet Earth is the world of snow and Ice. Mysteries of ice crystals by eyes of the photographer-painter
Authors: Kotlyakov V. M.
Published: January 2019

.
Scholastinė moralės filosofija Lietuvoje
Authors: Plečkaitis Romanas
Published: January 2019

Straipsnis skirtas iki tol netyrinėtam klausimui – scholastinei moralės filosofijai Lietuvoje. Moralės filosofija, arba etika, buvo dėstoma paskutiniaisiais studijų metais ir turėjo užbaigti filosofijos kursą, kartais ji visai nebuvo dėstoma. Etikos kurse buvo dėstomos kai kurios Aristotelio etikos problemos, remiantis scholastikos klestėjimo laikotarpio ir vadinamosios antrosios scholastikos autoritetais. Etika buvo traktuojama kaip individualaus elgesio teorija. Teologija neatmetė etikos. Gėris buvo skirstomas į fizinį ir dvasinį. Fizinis gėris atrandamas žmogaus jutiminėje prigimtyje, jos apspręstų siekimų realizavime. Tikrasis yra dvasinis, arba moralinis, gėris, kuris laikytas tiesos kontempliacija. Scholastika nesidomėjo etinių vertybių socialiniu turiniu. Bendražmogiškosios moralės elementai buvo pateikiami abstrakčiai, atitrūkus nuo laiko dvasios, nuo gyvenamosios tikrovės. XVIII a. viduryje etikos dėstymas remiantis Aristoteliu jau ir valdantiesiems šalies sluoksniams atrodė anachronizmas.
Dėsnio vieta dialektinėje tikrovės interpretacijoje
Authors: Radvilavičius Vytautas
Published: January 2019

Straipsnyje nagrinėjama dialektinė dėsnio samprata. Teigiama, kad tikrovės pažinimo procese atrandami dėsniai – tai savarankiškos jėgos, kurios veikia nepriklausomai nuo žmogaus valios. Dialektikai tikrovė yra rišlių, vienas kitą sąlygojančių, kintančių reiškinių visuma, kurią galime suprasti, vadovaujantis visuotinio sąryšio ir vystymosi principais. Esmingiausias dėsnio, kaip reiškinių santykio, bruožas yra kartojimasis, kiti bruožai – būtinumas, bendrumas. Formuluodamas dėsnius, mokslas atspindi objektyvią realybę. Nors konkreti dėsnio išraiška nepilnai atspindi tikrovę, tačiau joje yra objektyvaus, absoliutaus (visuomenės praktikos patvirtinto) žinojimo momentas. Tai tik tam tikro laikotarpio visuomeninės praktikos ir mokslo pasiekta informacija: vėliau ji tikslinama, papildoma. Dėsnis yra pažinimo forma, savo turiniu atspindinti tam tikrų sąlygų atžvilgiu esminius, pasikartojančius ir būtinus reiškinių santykius.
Lietuvos marksistinės filosofinės minties pradžia [V. Kazlauskas. Marksistinės visuomeninės–filosofinės minties raida Lietuvoje 1905—1919 m. Kand. disert. V., 1968]
Authors: Ozolas Romualdas
Published: January 2019

V. Kazlauskas savo filosofijos mokslų kandidato disertacijoje „Marksistinės visuomeninės-filosofinės minties raida Lietuvoje 1905–1919 m.“ nagrinėja XX a. pradžios revoliucinių socialdemokratų pažiūrų evoliuciją.
Gnoseologinė dedukcijos teorijos interpretacija
Authors: Skersytė Jūratė
Published: January 2019

Straipsnyje marksistinės gnoseologijos, arba dialektinės materialistinės metodologijos, požiūriu nagrinėjama loginė metodologinė dedukcijos problema. Teigiama, kad marksistinė gnoseologija, atmesdama stebėtojiškąją metodologiją, visiškai naujai iškelia mokslinio tyrimo teorinių pagrindų problemą. Įrodžius pažinimo veiklos praktinį-materialinį sąlygotumą, pažinimo rezultatai įgyja istoriškai kintančio visuomeninio-praktinio patyrimo teorinio apibendrinimo prasmę. Kiekviename mokslo išsivystymo etape pažinimo rezultatų pobūdis pasireiškia funkciniu sprendimų nesavarankiškumu ir jų tarpusavio logine subordinacija. Šių teorinio aiškinimo aspektų išskyrimas bei jų tarpusavio santykio nustatymas sudaro dedukcijos teorijos gnoseologinės interpretacijos esmę. Teigiama, kad dialektinė materialistinė metodologija, išaiškindama formalių sistemų savybių objektyvų turinį, konstatuoja ir deduktyvių mokslų loginės specifikos santykinumą.
Apie mokslinio visuomenės pažinimo metodo vaidmenį
Authors: Morkūnas Zigmas
Published: January 2019

Straipsnyje nagrinėjama socialinių mokslų metodologijos marksistinė samprata. Teigiama, kad metodologija – tai mokslas ne tik apie pasaulio teorinio pažinimo būdus, bet ir apie jo praktinio keitimo būdus. Marksizmas parodė, kad tikrovės pažinimo metodas yra apspręstas praktinės-gamybinės veiklos lygio, nors jis turi jai grįžtamąjį poveikį: pažinimo metodas (metateorija) yra priemonė sukurti teorijai, pagal kurią keičiama pati tikrovė (taip pat ir visuomenė). Išeities taškas socialistinei visuomenei tirti turi būti sąlygų, kuriomis susiformuoja universalūs, harmoningi žmogiškieji poreikiai, analizė. Atitinkama visuomenės išsivystymo pakopa – buržuazinė visuomenė – sąlygoja mokslinio pažinimo metodo – ėjimo iš universalių poreikių analizės į konkrečios visuomeninės pakopos analizę – atsiradimą ir galimumą jį taikyti. Šiuo metodu sukuriama mokslinio socializmo teorija, kuri nurodo kapitalizmo žlugimo ir naujos visuomenės atsiradimo technologines ir visuomenines priežastis, to proceso subjektą bei priemones.
Visuomeninės miestų planavimo problemos
Authors: Vanagas Jurgis
Published: January 2019

Konstatuojama, kad planuojant miestus, atskirų jų mikrorajonų gyventojų socialinę sudėtį įprasta laikyti vienalyte integralia visuma, todėl įvairių įstaigų skaičių nustato bendri normatyviniai rodikliai, o teritorinis tų įstaigų išdėstymas atliekamas pagal tolygaus gyventojų aptarnavimo principą. Tai neleidžia spręsti svarbių su urbanistika susijusių visuomeninių problemų (gyventojų kolektyviškumo ir aktyvumo skatinimas, sveiko moralinio klimato ugdymas ir kt.). Remdamasis Kauno mieste atliktais sociologiniais tyrimais, straipsnio autorius daro išvadą, kad gyvenamosios aplinkos pobūdis koreliuoja su visuomeninių negerovių intensyvumu: kuo blogesni gyvenamosios aplinkos fiziniai duomenys, tuo daugiau patologinių reiškinių. Straipsnyje pateikiama Kauno miesto ekologinių zonų eilė: geriausia miesto zona yra naujų gyvenamųjų namų rajonai, blogiausia – miesto senamiestis. Pateikiamos rekomendacijos, kaip pagerinti Kauno senamiesčio psichologinį klimatą ir sėkmingiau kovoti su patologiniais, antisocialiniais reiškiniais.
Ar tikimybė dažnuminėje teorijoje yra empirinis terminas?
Authors: Nekrašas Evaldas
Published: January 2019

Straipsnyje nagrinėjamas dažnuminės tikimybės interpretacijos ir redukcionistinės programos santykis. Aptariamas loginių pozityvistų požiūris į dažnuminę tikimybės interpretaciją. Teigiama, kad R. Misesas sumaišo teorinius ir empirinius elementus. Dažnuminės tikimybių teorijos empiriškumas yra labai iliuziškas. Eksplicitinis tikimybės apibrėžimas ne tik sukomplikuoja teoriją, bet ir nenurodo teorijos ir empirinės tikrovės ryšio. Tikimybės reikšmės faktiškai nustatomos tik iš baigtinių bandymų serijų, ir jų nustatymo procedūra nėra ir negali būti susijusi su perėjimu prie ribos. Dažnuminė teorija nėra pranašesnė už tas aksiomines tikimybių teorijas, kuriose pasitenkinama implicitiniu termino apibrėžimu. Tikimybės priskyrimas ireguliariai sekai yra susijęs su aktualios begalybės sąvokos vartojimu, t. y. teorija, pretenduojanti į empirinę, vartoja griežtesnes prielaidas negu reikalingos nagrinėjant įprastinių matematinių sekų konvergenciją.
Apginta filosofijos mokslų daktaro disertacija [G. Zimanas. Per suklestėjimą į vienybę. Apie tolesnio socialistinių nacijų suartėjimo dėsningumus. V., 1968]
Authors: Venskevičius Stasys
Published: January 2019

Maskvoje, Visuomeninių mokslų akademijoje prie TSKP CK, žinomas visuomenės veikėjas, publicistas, Vilniaus Valstybinio pedagoginio instituto prof. Genrikas Zimanas 1970 m. apgynė filosofijos mokslų daktaro disertaciją „Nacijų vystymasis ir suartėjimas socializmo ir komunizmo statybos sąlygomis“. Disertacijoje aptariamos nacijos teorijos ir nacionalinės politikos naujausios koncepcijos, pateikiami jų apibendrinimai, iškeliamos spręstinos problemos. Nagrinėjami ideologijos esmė ir principai, plačiau nagrinėjamas vienas jų – būtinumas nacionalinius proletariato interesus pajungti jo klasiniams interesams. Plačiai aptariama TSRS nacionalinė politika ekonomikos, kultūros ir ideologijos srityse.
P. Tejaro de Šardeno krikščioniškasis evoliucionizmas
Authors: Kuzmickas Bronislavas
Published: January 2019

Straipsnyje kritiškai nagrinėjama prancūzų katalikybės filosofo ir mokslininko paleoantropologo P. Teilhardo de Chardino evoliucionistinė koncepcija. Jo filosofijos paplitimą kapitalistinėse šalyse lėmė kai kurių idėjų originalumas ir, kita vertus, šiuolaikinės katalikybės pokyčiai. P. Teilhardas de Chardinas siekė modernizuoti religinę pasaulėžiūrą, suderinti ją su šiuolaikinio mokslo duomenimis, socialinės pažangos ir humanizmo idėjomis. Savo filosofijoje jis siekė apjungti pasaulio savaiminės raidos idėją ir religinę dogmą apie tai, kad Dievas sukūrė pasaulį iš nieko. Skyrė tris universumo raidos pakopas: negyvasis pasaulis (priešgyvybė), gyvasis pasaulis (biosfera) ir žmogiškasis pasaulis, mąstančioji materija (noosfera). Jos susijusios, aukštesnės išsivystę iš žemesnių, turi jų bruožus, be jų negali būti suprantamos. Pagrindinėmis visuomenės pažangos priežastimis laikė dvasinius veiksnius, iš kurių svarbiausi yra meilė, kaip galingiausia kosminės energijos rūšis, ir tikėjimas Dievą. Straipsnio autorius atskleidžia esminius P. Teilhardo de Chardino filosofinės koncepcijos prieštaravimus, parodo mokslinės ir religinės pasaulėžiūrų harmonijos negalimybę.
Filosofijos įvadas (ištraukos)
Authors: Jaspersas Karlas
Published: January 2019

Karlo Jasperso veikalo Filosofijos įvadas ištraukose nagrinėjamas filosofijos statusas ir paskirtis, plėtojamos pasaulio ir filosofinio gyvenimo būdo sampratos. Filosofijai, skirtingai nei tiksliesiems mokslams, nėra būdinga pažanga nei visuotinis rezultatų pripažinimas. Joje įgyjamas žinojimas yra ne mokslinio pobūdžio, t. y. vienodas kiekvienam protui, o įsitikinimas, liečiąs pačią žmogaus esmę. Jeigu mokslo teiginiai apima tik atskirus objektus, kuriuos pažinti visai nebūtina kiekvienam, tai filosofija kalba apie būties visumą, kuri liečia žmogų kaip žmogų. Filosofija pirma visų mokslų pasireiškia ten, kur prabunda žmogus. Pasaulis nėra objektas, mes visą laiką esame pasaulyje, sutinkame jame objektus, bet niekada jis pats nėra mūsų objektas. Pasaulis nėra uždaras, jis suskaidytas pažinimui perspektyvomis, nes jo negalima suvesti į vieną vienintelį principą. Pasaulio būtis kaip visuma nėra pažinimo objektas. Filosofavimas yra ryžtas ieškoti ištakų, grįžti į save ir kiek leidžia jėgos padėti sau vidiniais veiksmais. Pabrėžiama komunikacijos reikšmė autentiškam mąstymui ir savęs supratimui.
Prognozavimas ir socialinis planavimas
Authors: Solovjovas Nikolajus
Published: January 2019

1970 m. rugsėjo 14–19 dienomis Varnoje (Bulgarija) įvyko VII pasaulinis sociologų kongresas, kuriame dalyvavo apie 3300 delegatų (iš jų 1300 – socialistinių šalių atstovai) daugiau kaip iš 80 valstybių. Buvo perskaityta apie 900 pranešimų. Pusę iš jų paruošė socialistinių šalių sociologai. Pagrindinė kongreso tema – „Šiuolaikinės ir ateities visuomenės prognozavimas bei socialinis planavimas“. Ši tema buvo svarstoma plenariniuose posėdžiuose, darbo grupėse, tyrimo komitetuose, grupėse „Ad hoc“, taip pat už apvalių stalų.
Konservatyvios jėgos prieš pažangią filosofinę mintį Vilniaus universitete (XVIII a. pabaiga - XIX a. pradžia)
Authors: Griška A.
Published: January 2019

Straipsnyje nagrinėjamos gamtamokslinių idėjų ir konservatyvios minties priešpriešos Vilniaus universtitete XVIII a. pab. – XIX a. pradžioje. Šiuo laikotarpiu Lietuvos aukštoji mokykla, stiprėjant joje gamtos mokslams, plačiai skleidė pažangias filosofines idėjas. Daugelis gamtininkų knygose, straipsniuose, paskaitose kėlė pasaulio materialumo, materijos amžinumo ir jos įvairumo idėją. Jie rašė erdvės, laiko, judėjimo bei kitais materialistinės filosofijos klausimais. Konservatyvūs universiteto dvasininkai, matydami religijos silpnėjimą bei bedievystės plitimą ir negalėdami užkirsti šiam procesui kelio, vis dažniau ėmė kalbėti ir rašyti, kad tikras mokslas suderinamas su religija, jog mokslo tiesos neprieštarauja religijai. Gindamas tomistinės filosofijos pagrindinį principą – sutaikyti mokslą ir religiją, žinojimą ir tikėjimą, – A. Daugirdas teigė, jog gamtamokslinės žinios neatitolina nuo religijos, nuo tikėjimo dieviškąja pasaulio kilme, o artina prie tokio tikėjimo, sutvirtina tikėjimą dvasine, antgamtine daiktų prigimtimi. Konservatyvios jėgos Vilniaus universitete ir už jo ribų XVIII a. pab. – XIX a. pr. siekė kliudyti gamtamokslinėms materialistinėms idėjoms mūsų visuomenėje plisti.
V. Mykolaičio-Putino simbolistinio laikotarpio estetiniai principai
Authors: Valiulis Skirmantas
Published: January 2019

Straipsnyje siekiama glaustai aptarti V. Mykolaičio-Putino pirmojo kūrybos etapo (simbolistinio periodo) estetinius principus, jo sukurtą simbolistinio meno koncepciją, meno ir tikrovės santykio supratimą. V. Mykolaitis-Putinas stengėsi suderinti grynąjį simbolizmą su lietuviškojo meno realistinėmis bei romantinėmis tradicijomis. Meno ir tikrovės santykio problemą jis tuo metu sprendė iš subjektyviojo idealizmo pozicijų. Jo teorinių pasaulio suvokimo ištakų reikia ieškoti V. Solovjovo dualizme. Kaip ir V. Solovjovas, V. Mykolaitis-Putinas teigia, kad dvasiškumas ir kūniškumas sudaro du nepriklausomus vienas nuo kito pradus. Simbolio pagrindą sudaro objektyvus empirinis ir dvasinis turinys, kūrėjo asmenybės paimtas iš tikrovės, organizuotas ir atkurtas. Iš kūrėjo reikalaujama tik pakilti virš realybės. V. Mykolaitis-Putinas įveda į savo simbolistinę koncepciją realistinio simbolizmo sąvoką, kurios esmę sudaro noras perteikti išgyvenamąjį sąmonės turinį tikroviškais vaizdais.
Pažiūros į filosofijos objektą ir filosofinių disciplinų paskirstymą Kauno universitete (1922-1940 m.)
Authors: Pikutis V.
Published: January 2019

Buržuazinės Lietuvos filosofai plačiai nagrinėjo filosofijos objekto klausimą, nes reikėjo parinkti, kokią filosofinę sistemą dėstyti universitete. Giliausiai ir visapusiškiausiai filosofijos objekto ir struktūros klausimus nagrinėjo S. Šalkauskis. Su jam būdingu sistemingumu jis plačiau analizavo filosofijos definiciją, objektą, metodą, funkcijas, struktūrą, filosofijos pasaulėžiūros, filosofijos ir specialiųjų mokslų, filosofijos ir religijos, filosofijos ir meno santykius, stengdamasis pagrįsti mintį, kad filosofijos Lietuvoje pagrindu reikėtų laikyti tomistinę filosofiją. Kiti universiteto neotomistai filosofijos objektą apibrėžia kaip būtį ir pažinimą, bet giliau jo neanalizuoja. S. Šalkauskis filosofiją suskirsto į dvi dalis: pažinimo mokslą ir pasaulėžiūros mokslą. Filosofijos kaip pažinimo mokslo objektas yra pažinimo subjektas. Filosofijos kaip pasaulėžiūros objektas yra tai, ką subjektas pažįsta ir suveda į pasaulėžiūrą. Filosofijos ir specialiųjų mokslų santykį S. Šalkauskis sprendė remdamasis tomistine mokslų klasifikacija, pagal kurią visos žmogiškosios žinios sudaro lyg trijų aukštų piramidę, kurios pagrindas yra specialieji mokslai, o viršūnė – teologija.
N. Hartmano filosofijos atgarsiai Lietuvoje
Authors: Juršėnas Nikodemas
Published: January 2019

Straipsnyje palyginamos N. Hartmanno ir V. Sezemano filosofinės koncepcijos. Estetinius reiškinius N. Hartmannas aiškina remdamasis kritinės ontologijos metodu ir sieja juos su būties sluoksniais. V. Sezemano estetinė pozicija yra paremta estetikos mokslo istorija. Kalbėdami apie atskirų vertybių tarpusavio ryšius, filosofai grindžia juos pozityvia, istoriškai patikrinta medžiaga. Grožio ir dorovės, estetinių ir etinių vertybių ryšio problemą N. Hartmannas ir V. Sezemanas sprendė savarankiškai ir originaliai. V. Sezemanas apsiriboja tik estetinių reiškinių analize, o N. Hartmannas stengiasi sukurti savitą kritinę-ontologinę estetinių vertybių teoriją. Abu mano, jog etinės vertybės gali įeiti į estetinių vertybių sudėtį kaip estetiniai elementai. Meno kūrinyje neestetinis vertinimas nėra savarankiškas, nes priešingu atveju jis neįeitų į meninio suvokimo struktūrą. Etinis vertinimas irgi gali būti taikomas meniniam kūriniui, bet toks vertinimas nėra savarankiškas. Nagrinėdamas estetinių ir etinių vertybių santykį N. Hartmannas pažymi, kad etinės vertybės sąlygoja estetines, o dorovinė vertybė gali remtis jos pagrinde esančia gėrio vertybe. Dvasinių vertybių požiūriu N. Hartmanno nuomonė artima M. Scheleriui.
Estetinis suvokimas kaip aksiologijos problema
Authors: Katalynas Antanas
Published: January 2019

Straipsnyje nagrinėjami subjekto ir tikrovės estetinio santykio aksiologinės analizės klausimai. Autorius pabrėžia marksistinėje literatūroje pastebimus bandymus įveikti vienpusišką gnoseologinės prieigos taikymą estetinio suvokimo analizei. Kita vertus, autorius kritikuoja egzistuojančius šių problemų marksistinių sprendimų trūkumus: aksiologinių ir gnoseologinių plotmių painiojimą, supaprastintą stebėtojiškojo materializmo atspindžio teorijos supratimą, vertinimo sąvokos neapibrėžtą vartojimą ir pan. Teigiama, kad atspindžio priklausomybė nuo objekto visada yra santykinė, ir laikyti tikrovę atspindžio turinį lemiančiu veiksniu galima tik konkrečia, apibrėžta prasme. Straipsnyje bandoma eksplikuoti estetinio suvokimo pažintinių ir vertinamųjų aspektų dialektinį sąryšį: svarbu ne išskirti tam tikrus estetinio santykio komponentus (pažinimą ir vertinimą), o šį santykį traktuoti atitikimo tikrovei (gnoseologiniu) ir atitikimo subjekto poreikiams (aksiologiniu) požiūriu.
Jokūbo Jasinskio socialinės ir politinės pažiūros
Authors: Vansevičius Stasys
Published: January 2019

Straipsnyje pristatoma Jokūbo Jasinskio visuomeninė politinė veikla ir pažiūros. J. Jasinskis buvo XVIII a. pabaigos nacionalinio išsivaduojamojo judėjimo Lietuvoje organizatorius ir vadovas. Pritarė teroristinių priemonių taikymui tėvynės išdavikams. Savo atsišaukimuose jis kvietė pamiršti klasinius skirtumus ir ginti tėvynę, žadėdamas visuotinę laisvę ir lygiateisiškumą, nors tai ir neįtikino valstiečių masiškai dalyvauti sukilime. J. Jasinskis buvo savarankiškos, nepriklausomos nuo Lenkijos Lietuvos respublikos šalininkas. Savo radikaliomis pažiūromis ir pasisakymais jis sukėlė lenkų bajorų priešiškumą ir buvo pašalintas iš lietuvių sukilėlių kariuomenės vyriausiojo vado pareigų. Kai sukilimas 1794 m. buvo numalšintas, J. Jasinskis nuvyko į Varšuvą ir įstojo į „Revoliucijos ir Krokuvos akto palaikymo organizaciją“. Aiškino, kad sukilimą pražudė neryžtingi jo vadovybės sprendimai ir šlėktų reakciniai sluoksniai.
Žmogiškasis pažinimas. (Ištrauka)
Authors: Russell Bertrand
Published: January 2019

Ištraukoje nagrinėjamos fakto, tikėjimo, tiesos, pažinimo sąvokos. Teigiama, kad faktas yra visa, kas yra pasaulyje. Faktai yra tai, kas teiginius daro teisingus ar neteisingus. Tiesa apibrėžiama kaip tikėjimo savybė ir (kaip išvestinė) tikėjimą nusakančių sakinių savybė. Tiesa iškyla kaip tam tikras tikėjimo ir vieno ar daugiau skirtingų nuo tikėjimo faktų santykis. Tikėjimas tuo, kas nepatirta, liečia ne individus, esančius už patyrimo ribų, bet klases, kuriose nė vienas narys nėra patirtas. Tikėjimas visada turi būti toks, kad jį būtų galima skaidyti į elementus, kuriuos patyrimas padarė prasmingus, bet kai tikėjimas išreiškiamas logine forma, jis dažnai reikalauja analizės, kurioje operuojama nežinomais iš patyrimo elementais. Sakinio reikšmė kyla iš jį sudarančių žodžių reikšmių ir sintaksės taisyklių. Žodžių reikšmė turi būti gaunama iš patyrimo, o sakinio reikšmei tai nebūtina – ji gali būti suprasta kaip aprašymas: kai jis aprašo faktą, sakinys yra teisingas, priešingu atveju – neteisingas.
Moralės vaidmuo antikinėje visuomenėje
Authors: Kalenda Česlovas
Published: January 2019

Straipsnyje analizuojama moralės samprata ir jos prieštaravimai senovės graikų filosofijoje bei visuomeniniame gyvenime. Antikos filosofijoje žmogaus moralinio tobulinimosi idėja iškilo kaip universali, visiems prieinama priemonė blogiui naikinti ir teisingai valstybei kurti. Antikos filosofai teorijos studijavimą laikė svarbiausiu žmogaus dorovinio auklėjimo momentu, o pačią moralę jie traktavo kaip universalią socialinių prieštaravimų sprendimo priemonę. Iš tikrųjų moralė tik padėjo senovės graikams įsisąmoninti objektyvius jų visuomenės poreikius, įtvirtinti ir išlaikyti vergvaldinius santykius. Moralės principai iškilo kaip susvetimėję individo atžvilgiu, visuomenėje vyravo disharmonija, kova dėl ribotų materialinių gėrybių įsigijimo. Prieštaravimas tarp to, kas siekta, ir to, kas yra, būdingas ne tik antikinės vergvaldinės visuomenės moralei, bet ir vėlesniems žmonijos vystymosi etapams. Autorius teigia, kad tik socialistinė visuomenė sukuria realias prielaidas šiam prieštaravimui įveikti, didelis vaidmuo šiame procese tenka auklėjimui.
Moralumo sąvokos socialinis turinys ir jos raida
Authors: Kapačiauskienė Danutė
Published: January 2019

Straipsnyje nagrinėjama moralumo sąvoka ir jos socialinės implikacijos. Moralumo sąvoka apibrėžiama kaip individo poelgių vertingumo žmogiškosios esmės pasireiškimo požiūriu išraiška. Žmogiškąją esmę sudaro laisvos sąmoningos veiklos poreikis. Buržuazinėje visuomenėje moralumo sąvokos socialinis turinys išreiškia individo pastangas apriboti privatų interesą visuomenės (kitų individų) naudai. Tokią sampratą sąlygoja žmonių santykių susvetimėjimas, kurį ypač išryškina formali žmonių lygybė. Socializmas, sukurdamas objektyvias susvetimėjimo išnykimo sąlygas, sukuria ir moralumo sąvokos socialinės prasmės pakitimo prielaidas. Jei moralinė poelgio charakteristika yra žmogiškosios esmės pasireiškimo individų poelgiais matas, tai individų poelgiai negali būti įvertinti atskirai nuo jų socialinio konteksto. Moralumo sąvoka nustoja buvusi vien individo poelgių charakteristika, ji tampa ir visuomenės ekonominės organizacinės veiklos charakteristika.
Pozityvistinės idėjos Lietuvoje (XIX a.)
Authors: Genzelis Bronislovas
Published: January 2019

Pozityvistinė filosofija XIX a. padarė didelę įtaką įvairioms žmogiškojo žinojimo sritims. Su ja buvo susipažinę ir kai kurie to laikotarpio lietuvių publicistai. Nors Lietuvoje ir nebūta nuoseklių pozityvizmo sekėjų, atskiros pozityvizmo idėjos buvo plačiai paplitusios: buvo žinomi A. Comte‘o, H. Spencerio, E. Renano, C. Letourneau darbai. Jų idėjos buvo panaudojamos kovoje prieš klerikalizmą, populiarinant evoliucionizmą. Pozityvistiniais principais grindžiama etika priešpriešinta žmogaus religinei koncepcijai. Pozityvistinė metodologija turėjo įtakos kai kuriems J. Šliūpo, J. Adomaičio, V. Dembskio ir kitų XIX a. Lietuvos publicistų darbams, kuriuose lietuvių skaitytojai buvo supažindinami su pozityvistų idėjomis. Pozityvistinė filosofija, šalia vulgariojo materializmo, buvo religinės pasaulėžiūros opozicinių jėgų teorinis pagrindas. Ji padėjo įsitvirtinti Lietuvoje gamtos mokslų atradimais pagrįstai pasaulėjautai.
Mokslinis visuomeninių procesų įvertinimas
Authors: Jurkūnaitė Gema
Published: January 2019

1971 m. Vilniaus universitete Zigmantas Morkūnas apgynė filosofijos mokslų kandidato disertaciją „Socialistinės visuomenės procesų mokslinio valdymo metodologinės problemos“. Oficialieji oponentai: prof. dr. R. Plečkaitis, filos. kand. doc. V. Lazutka. Disertacijoje atskleidžiama komunizmo teorijos esmė ir ji modeliuojama valdymo ir ryšių teorijos aspektu. Viešpatavimo sau ir gamtai vienybė sudaro komunizmo savivaldos esmę. Analizuojama, kaip įvairūs politinės organizacijos struktūriniai elementai dalyvauja prekinių mainų įveikimo ir betarpiškos medžiagų apykaitos tarp visuomenės ir gamtos sukūrimo procese.
Tomistinės ir V. Solovjovo idėjos A. Dambrausko-Jakšto filosofijoje
Authors: Šliogeris Arvydas
Published: January 2019

Straipsnio tikslas – paanalizuoti A. Jakšto-Dambrausko pasaulėžiūros santykį su tomizmu bei rusų filosofo Vladimiro Solovjovo filosofija. A. Jakštas ragino papildyti tomistinę doktriną V. Solovjovo idėjomis. Jis siūlė statiškąją „philosophia perennis“ doktriną papildyti rusų filosofo krikščioniškojo evoliucionizmo idėjomis ir įvertinti naujųjų laikų gamtos mokslų, ypač darvinizmo, evoliucinės biologijos laimėjimus. V. Solovjovo pilnutinio žinojimo modelis A. Jakštui buvo priimtinas veikiau kaip savotiškas filosofijos idealas, kaip ateities dalykas, kurio praktiškai realizuoti tuo metu nebuvo galima. A. Jakštas tomistinę filosofiją taip pat bandė derinti su V. Solovjovo panteistine pasaulio sielos sąvoka, šio filosofo teokratijos idealu ir dieviškosios žmonijos idėja. A. Jakštas teigė, kad pasaulio sielos idėja yra tiesioginė išvada iš aristotelinės-tomistinės ontologijos, pagal kurią pasaulio daiktai sudaryti iš materijos ir formos. Kurdamas materialinę ir dvasinę kultūrą, pertvarkydamas gamtą ir visuomenę, žmogus atlieka dieviškos prigimties darbą. Galutinis kultūrinės kūrybos (kuri yra religinio pobūdžio) tikslas yra teokratija.
M. Šėlerio etinis personalizmas
Authors: Kuzmickas Bronislavas
Published: January 2019

Straipsnyje pristatoma vokiečių filosofo Maxo Schelerio kūrybinė biografija ir jo vertybių teorijos svarbiausi bruožai. Teigiama, kad savo personalistinę etiką M. Scheleris grindė fenomenologiškai traktuojama vertybių teorija siekdamas apsaugoti etiką nuo psichologinio ir socialinio empirizmo ir reliatyvizmo. Filosofas siekė įrodyti, kad apriorizmas etikoje gali būti ne tik formalus, bet ir materialus, pagrįstas faktais. Jis skyrė vertybes ir empiriškai suvokiamus gėrio objektus. Vertybės yra objektyvios, viršjutiminės, viršlaikinės. Aptariama M. Schelerio asmenybės koncepcija: asmenybė yra žmogaus dvasinės veiklos, jo moralinių aktų ir sprendimų visuma. Asmenybės dvasiniai aktai yra nukreipti į universaliąsias vertybes ir išreiškia nepakartojamą individo savitumą. Vertybių siekimas yra asmenybės egzistavimo būdas. Visuotinė žmonių meilė yra pagrindinė jėga, kurios dėka asmenybė peržengia savo individualų ribotumą ir gali artėti prie Dievo. Aptariama vertybių hierarchija: žemiausios yra malonumo ir nemalonumo, aukščiausios – religinės (šventumo) vertybės. Straipsnio autorius kritikuoja aptariamą filosofą dėl subjektyvistinių ir iracionalistinių jo teorijos aspektų.
New Theses
Authors: Darginavičienė Aldona , Balčius J. , Ažubalis J.
Published: January 2019

1973 m. sausio 10 d. Vilniaus universitete Albinas Griška apgynė filosofijos mokslų daktaro disertaciją „Gamtamokslinis materializmas Lietuvoje (XVIII a. pabaiga – XIX a. pradžia)“. Oficialūs oponentai: R. Plečkaitis, I. Zaksas, P. Slavėnas. 1973 m. rugsėjo 5 d. Nikodemas Juršėnas apgynė filosofijos mokslų kandidato disertaciją „Estetinių ir etinių vertybių ryšio problema N. Hartmano filosofijoje“ (mokslinė vadovė K. Rickevičiūtė, oficialieji oponentai: I. Zaksas ir J. Repšys). Tą pačią dieną A. Kvaraciejus apgynė filosofijos mokslų kandidato disertaciją „Visuomenės vystymosi ypatybės“ (mokslinis vadovas J. Repšys, oficialieji oponentai: J. Barzdaitis ir V. Radvilavičius).
Naujos disertacijos: A. Šliogeris
Authors: Pečiūra Petras
Published: January 2019

1973 m. kovo 6 d. Vilniaus universitete Arvydas Šliogeris apgynė filosofijos mokslų kandidato disertaciją „V. Solovjovas ir idealistinė filosofija Lietuvoje“. Mokslinis vadovas prof. dr. Romanas Plečkaitis, oponentai: filos. dr. Jokūbas Minkevičius ir filos. m. kand. Bronislavas Kuzmickas. Disertacijoje daugiausia dėmesio skiriama V. Solovjovo visuotinės vienybės principo analizei, parodoma, kaip jis reiškėsi ontologijoje, gnoseologijoje, etikoje ir estetikoje, kokios jo socialinės ištakos. Teigiama, kad visuotinės vienybės principas turėjo daugiausia įtakos Lietuvos idealistinei filosofijai.
Religijos socialinės šaknys (1917-1940 metų lietuvių komunistinės spaudos apžvalga)
Authors: Mikuckas Pranas
Published: January 2019

Straipsnyje apžvelgiami 1917-1940 metais Lietuvos komunistinėje spaudoje publikuoti straipsniai apie religijos socialinę kilmę. Teigiama, kad XIX a. pab. – XX a. pradžios ateistai religijos kilmę aiškino idealistiškai, taip nukrypdami nuo marksistinės-lenininės filosofijos tyrimo metodologijos, todėl nepajėgė atskleisti socialinių religijos priežasčių. Kritikuojamas ribotas šviečiamasis požiūris į religijos kilmę, kai vienas sąmonės reiškinys (religija) aiškinamas kitais sąmonės reiškiniais (tamsumu ir nemokšiškumu) ir neieškoma objektyvių socialinių ekonominių jo egzistavimo priežasčių. Teiginį, kad religija atsirado dar pirmykštėje visuomenėje, dėl žmogaus bejėgiškumo prieš gamtą, keičia teiginys, kad būtent gamybiniai, socialiniai-ekonominiai žmonių santykiai sudarė objektyvų pagrindą žmonijai egzistuoti ir vystytis bei nulėmė visų kitų visuomeninių reiškinių, tarp jų ir religijos fenomeno, atsiradimą bei vystymąsi. Akcentuojamos materialinės pirmykščio žmogaus gyvenimo sąlygos, turėjusios lemiamos įtakos jo sąmonės formavimuisi ir tikėjimo jausmo atsiradimui. Autorius teigia, kad dėl mechanistinio požiūrio į materialistines priežastis religijos kilmės klausimas lieka atviras.
Mąstymo loginis vieningumas
Authors: Černienė Bronislava
Published: January 2019

Straipsnyje teigiama, kad žmonijos istorijoje išskirti dvi savarankiškas mąstymo pakopas – jutiminę ir abstrakčią – netinka. Autorė laikosi nuomonės, jog mąstymas yra tik vienas – tai loginis mąstymas. Mąstymas yra natūralus procesas, todėl realus mąstymas gali būti tik vienas ir tas pats, skirdamasis tik laipsniu, priklausomai nuo jo vystymosi brandumo. Nors mąstymas turi savo priešistorę, t. y. vaizdinių jungimo, sintezavimo ir kitus pradmenis, būdingus antropoidams, tačiau mąstymo atsiradimas yra dialektinis šuolis atspindėjimo formų raidoje. Mąstymas apibrėžiamas kaip posūkis nuo tikrovės suvokimo konkrečiais jutiminiais vaizdiniais prie apibendrinto ir visuomeniškai reikšmingo tikrovės atspindėjimo. Bet kokius bandymus surasti tarpinę formą tarp jutiminio vaizdo ir loginio mąstymo paneigia ir atmeta psichologijos tyrimai. Perėjimas prie sąvokos yra laipsniškas pertrūkis smegenų atspindimosios veiklos raidoje.
Mąstymo formavimasis ir jo formos
Authors: Stoškus Krescencijus Antanas
Published: January 2019

Straipsnio autorius laipsniškai nagrinėja mąstymo evoliuciją nuo pirmykščio mąstymo stadijos iki kalbinio mąstymo ir mąstymo funkcijų bei dvasinės kultūros formų. Nemažai problemų dėl pirmykščio mąstymo supratimo kelia tai, kad terminai „mąstymas“, „sąvoka“, „logika“, „abstrakcija“, „pirmykštis“ yra vartojami nevienodai. Terminų vartosenos nevienodumai pastebimi ir toje polemikoje, kuri pastovią savo logiškumu ir sąvokiškumu mąstyseną priešpriešina kintamų mąstymo formų teorijai. Viena iš sąmonės formavimosi teorijų teigia, kad žmogaus sąmonė atsirado laipsniškai, jos užuomazgų būta jau gyvūnų psichikoje, kita – kad sąmonės atsiradimas yra šuolis, rodantis, jog instinktyvią gyvulišką veiklą keičia žmogiška veikla. Beveik visose dvasinės kultūros formose galima įžvelgti tam tikrą semantinį turinį, išreiškiamą loginiais teiginiais, tačiau ne visur tas turinys yra vienodai apibrėžtas. Maginis mąstymas sudaro tokią pirmykštės bendruomenės sąmonės sferą, kuri palaiko jos praktinį aktyvumą neįveikiamų susidūrimų su gamta sąlygomis. Skirtingas mąstymo formas sąlygoja tos funkcijos, kurias iš dalies atlieka jau pirmykštės bendruomenės žmonių sąmonė ir kurios specializuotu būdu išvystomos dvasinės kultūros formomis.
Katalikybė ir šiuolaikinė ideologinė kova
Authors: Jekentaitė Leonarda
Published: January 2019

1975 m. gruodžio 11–12 d. LTSR Mokslų akademijoje įvyko tarprespublikinė konferencija „Katalikybė ir šiuolaikinė ideologinė kova“, kurią organizavo Filosofijos, teisės, ir sociologijos skyrius prie Istorijos instituto. Pranešimus skaitė Maskvos, Leningrado, Ukrainos, Baltarusijos, Latvijos, Lietuvos mokslininkai, gvildenantys religinės pasaulėžiūros kritikos ir materialistinės pasaulėžiūros formavimo bei šiuolaikinės ideologinės kovos problemas. Nemažai pranešimų buvo skirta kintančioms socialinėms-ekonominėms bei politinėms katalikybės koncepcijoms bei klerikalinio antikomunizmo kritikai.
Fransas Boasas – mokslininkas, humanistas
Authors: Gendrolis Edmundas
Published: January 2019

Straipsnis skirtas vokiečių kilmės amerikiečių etnografo, antropologo, lingvisto F. Boaso gyvenimui ir kūrybai aptarti. Aprašoma jo mokslinė veikla, priklausymas įvairioms mokslinėms organizacijoms, jų steigimas, vadovavimas joms. Antropologija F. Boasui yra bendras mokslas apie žmogų, apimąs etnografiją, fizinę antropologiją ir lingvistiką. Visose antropologijos šakose jis paliko reikšmingų tyrinėjimų. F. Boasas parengė nemažai eskimų ir indėnų legendų bei mitų rinkinių ir juos išvertė. Šis antropologas yra vienas iš aprašomosios, arba deskriptyvinės, lingvistikos pradininkų, JAV kultūrinės antropologijos istorinės mokyklos įkūrėjas ir ilgametis jos vadovas. Jis teigė, kad tiriant ikiklasinių visuomenių kultūrą, reikia remtis dviem principais: visų rasių ir kultūrų žmonėms būdingu pagrindinių psichologinių procesų panašumu; į bet kokią kultūrą turi būti žiūrima kaip į istorinį kitimo rezultatą. F. Boasas vietoj lyginamojo metodo pasiūlė savo istorinio tyrimo metodą, kuriuo nustatomos kultūros reiškinių atsiradimo konkrečios sąlygos ir naudojamas kontroliuojamasis palyginimas.
Tarybinis išsivysčiusio socializmo patyrimas
Authors: Lakis Juozas
Published: January 2019

Straipsnyje analizuojamos išsivysčiusio socializmo savybės. Teigiama, kad nėra istorinės ribos tarp išsivysčiusio socializmo ir komunizmo išplėstinio kūrimo. Pagrindiniai uždaviniai, kuriuos visuomenė sprendžia šioje pakopoje, vienaip ar kitaip siejasi su komunizmo materialinės-techninės bazės kūrimu ir atitinkamų visuomeninių santykių formavimu. Išsivysčiusio socializmo ekonominis gyvenimas organizuojamas ir tobulinamas tam, kad geriau nei ankstesniuose socializmo etapuose būtų patenkinami visuomenės ir atskirų jos narių materialiniai ir kultūriniai poreikiai. Išskiriami trys ryškiausi socializmo požymiai: tvirta materialinė techninė bazė, besiremianti naujausiais mokslo ir technikos laimėjimais; glaudi visuomenės socialinė integracija bei politinis susitelkimas, vyraujantys draugiški klasiniai santykiai; palankios sąlygos asmenybei tobulėti. Išsivysčiusiam socializmui būdingas vieningas socialistinis gyvenimo būdas ir jo sąlygotas socialistinis asmenybės tipas. Brandaus socializmo požymiais galima laikyti visuomenės vystymosi mokslinį pagrįstumą, didelį organizuotumą, visapusišką visuomeninės veiklos pajungimą bendriems tikslams.
Menas, laisvalaikis ir rekreacinė kultūra
Authors: Jurkūnaitė Gema
Published: January 2019

1976 m. gruodžio 18 d. Vilniaus universitete įvyko konferencija, kurią surengė TSRS Filosofų draugijos Lietuvos skyriaus Estetikos sekcija. Konferencijoje nagrinėtos meno specifikos, jo visuomeninio vaidmens problemos, aptartas pramoginio meno statusas ir jo kriterijai. Pranešimus skaitė filosofai, sociologai, literatūros mokslininkai – K. Stoškus, H. Kobeckaitė, V. Kubilius, Ž. Jackūnas, V. Parulskienė, A. MItrikas, L. Miškinienė, S. Rapoportas.
Materializmas kaip metodologinis principas
Authors: Meškauskas Eugenijus
Published: January 2019

Straipsnyje parodoma, jog materializmas, kaip konkreti tikrovės koncepcija, atlieka bendrojo metodologinio mokslų principo vaidmenį ir reikalauja taikyti mokslo turinio gretinimo su tikrove kriterijų kaip mokslo pažangos sąlygą. Šio principo šiuolaikinis dialektinis etapas susijęs su papildomu reikalavimu moksliniuose tyrimuose taikyti vystymosi požiūrį. Analizuojami materijos ir jos judėjimo sąvokų turinio istoriniai pokyčiai. Teigiama, kad materijos sąvoka atlieka metodologinį vaidmenį kaip tam tikra pasaulio vienumo išraiška. Metodologine prasme gamtos daiktų materialumas reiškia tik tai, kad jie priklauso juntamajam pasauliui kaip vienintelei tikrovei. Materijos sąvoka išreiškiamas pasaulio vienumas sudaro metodologinį pagrindą moksliniam jo daiktinės tikrovės aiškinimui. Tos įvairovės susidarymo aspektas materialistinėje filosofijoje išreiškiamas materijos judėjimo sąvoka. Senovės materialistinė filosofija daiktinės įvairovės pagrindu laikė tikrovėje vykstančius kitimo procesus ir bandė aiškinti šių procesų prigimtį. Mechanistinio materializmo požiūriu, tikrovės daiktai yra įvairaus sudėtingumo mechanizmai, kurių pagrindiniai elementai yra nekintamos dalelytės, apibūdinamos vien mechaninėmis savybėmis.
Liaudies gerovės tyrimo metodologiniai pagrindai
Authors: Dobrovolskas A.
Published: January 2019

Straipsnyje analizuojami liaudies gerovės politinio ekonominio tyrimo metodologiniai pagrindai. Remiantis marksizmo-leninizmo teorija formuluojami metodologiniai reikalavimai liaudies gerovės teoriniams tyrimams: jie turi užtikrinti sisteminio principo taikymą. Išskiriamos skirtingos liaudies gerovės sampratos. Viena jų liaudies gerovę laiko asmeninių poreikių patenkinimo rezultatu. Antroji samprata liaudies gerove laiko gyventojų apsirūpinimą būtinomis pragyvenimui materialinėmis ir dvasinėmis gėrybėmis arba visomis gyvenimo sąlygomis. Trečioji samprata gerove supranta žmonių veiklos rezultatą, pačią veiklą. Autorius visas šias sampratas laiko nepakankamomis ir siūlo koncepciją, kuri liaudies gerovę apibrėžia kaip naudingumo realizavimo rezultatą. Naudingumu čia suprantamas pozityvus, per veiklą pasireiškiantis objektyvių gyvenimo sąlygų savybių ir žmogaus racionalių poreikių sistemos santykis. Teigiama, kad siūlomoje koncepcijoje geriau negu kitose pagrindžiami ir išvystomi liaudies gerovės genezės klausimai. Ši koncepcija atitinka iškeltus metodologinius analizės reikalavimus ir gali padėti efektyviau spręsti liaudies gerovės kėlimo problemas.
Estetinės minties raida Lietuvoje 1770-1832 m. (II)
Authors: Drėma Vladas
Published: January 2019

Lietuvos estetikos raidai XVIII a. pabaigoje – XIX a. pradžioje skirto straipsnio antrojoje dalyje pristatomos J. Sniadeckio estetinės pažiūros. Jo nuomone, grožio prigimtį vienodai lemia objektyvūs ir subjektyvūs reiškiniai, daiktų grožis priklauso nuo jų paskirties. Pabrėžė estetinių išgyvenimų elitiškumą – grožį gali suprasti tik išsimokslinę, išlavintą skonį turintys žmonės. J. Sniadeckis teigė, kad skonis yra pagrindinis estetinių reiškinių vertinimo kriterijus. Gamtos grožis yra tobulesnis už bet kurio dailės kūrinio grožį, gamta yra bet kokios meninės kūrybos šaltinis. Daugiausia dėmesio J. Sniadeckis kreipė į kūrėjo kūrybinį aparatą, į tas dvasios galias, kurios lemia dailės kūrinio vertę, jo visuomeninę reikšmę, kūrybinio mechanizmo struktūrą. Meninėje kūryboje pirmenybę teikė protui, blaiviam samprotavimui, tačiau vertino ir jausminius išgyvenimus bei vaizduotę, kurią laikė aktyviausia žmogaus kūrybine galia, padėjusia pagrindus visoms dailės sritims, Liaudies gerovė; marksizmas; visuomenė; naudingumas; gyvenimo sąlygossukūrusia visus dailės kūrinius. Pripažino įgimtų gabumų, arba talento, svarbų vaidmenį meninėje kūryboje, taip pat visuomeninio gyvenimo įtaką jai.
Žmogaus gyvenimas ir išgyvenimai jo amžiaus ir istorijos tarpsniuose
Authors: Vydūnas Vilhelmas Storosta
Published: January 2019

Publikacijoje nagrinėjami su žmogaus fenomenu susiję filosofiniai klausimai. Teigiama, kad žmogaus esmė yra save suvokiantis aš, sąmonė, nepriklausoma nuo erdvės ir laiko bei kūniškųjų apibrėžčių. Aptariama kūno ir dvasios perskyra, kūno vaidmuo žmogaus gyvenime – kūnas traktuojamas kaip priemonė žmogiškumui išsiskleisti. Žmogaus esmė stengiasi užvaldyti kūną: atsigręždama į būtį, ji iš pradžių pasiekia tik vidinius, subtiliuosius besiformuojančio pavidalo klodus ir tarsi postūmių dėka pasiekia kūno išorę. Įvairių rūšių ir laipsnių gyvybiškumo pasireiškimai vyksta kol neprasideda apribojimai, susiję su kūniškosios gyvybės nykimu, ir kol jų visiškai nenutraukia pastarosios išnykimas. Aptariamos žmogaus gyvenimo pakopos, kurios skirstomos į septynerių metų laikotarpius, pateikiami kiekvieno šių laikotarpių svarbiausi bruožai. Vykstant kūniškojo pavidalo sužmogėjimui, jame vis labiau pasireiškia sąmonė, tikrasis žmogiškumas. Tikroji laisvė yra visiškas, nevaržomas žmogaus esmės pasireiškimas. Žmonijos vystymasis analogiškas individualaus žmogaus raidai, dabartinė žmonija pasiekė visiško atsidavimo daiktų pasauliui pakopą.
Dialektikos elementai senojo Vilniaus universiteto gamtininkų darbuose
Authors: Griška Albinas
Published: January 2019

Straipsnyje nagrinėjama XVIII a. pabaigos – XIX a. pradžios Vilniaus universiteto gamtininkų pažiūros. Teigiama, kad jie kėlė materijos neišsemiamumo, jos įvairumo idėją, rašė apie kūnų kilmę, apie jų perėjimą iš vienos būsenos į kitą, apie cheminių elementų atsiradimą iš kitų medžiagų, iš kitokios materijos formos. Aptariami astronomo V. Karčevskio, chemikų A. Sniadeckio, I. Fonbergo svarstymai apie erdvę kaip nepabaigiamą, begalinę, neatskiriamą materijos ir materialių kūnų savybę. Nagrinėjama neorganinio ir organinio pasaulio vienybė, visuotinis priežastingumas, objektyvus reiškinių dėsningumas, turinio ir formos, būtinumo ir atsitiktinumo, galimybės ir tikrovės, tikimybės kategorijos. J. Sniadeckis pabrėžė judėjimo ir kitimo dėsningą pobūdį, nagrinėjo priežasties ir padarinio ryšį. A. Sniadeckis pabrėžė organinio pasaulio rišlumą, vieningumą. Teigė, kad vyksta nuolatinė kova tarp organizuojančios (organiniai procesai) ir jai priešingos jėgos (fiziniai ir cheminiai procesai organizme). S. Jundzilas aiškino, kad materialių kūnų tarpusavio sąveikos savybė būdinga visai materijai.
Kultūrinis reliatyvizmas kaip vertybių teorija
Authors: Gendrolis Edmundas
Published: January 2019

Istorijos filosofijoje reliatyvizmas kilo kaip reakcija prieš racionalizmą ir visuomenės pažangos teoriją. XX a. viduryje JAV susiformavo kultūrinės antropologijos šaka – kultūrinis reliatyvizmas, kurios pradininkas – F. Boasas. Istorinis determinizmas buvo pagrindinė šios teorijos prielaida. F. Boasas tyrinėjant kultūrą reikalavo traktuoti ją kaip atskirą socialinio patyrimo ir vertybių pasaulį bei remtis tik jos pačios sąvokomis ir vaizdiniais, nes pasaulyje egzistuojančių kultūrų įvairovė ir unikalumas neprilygsta vieningo žmonijos vystymosi teorijai. Vienalinijinė kultūros evoliucijos teorija neatsižvelgia į atskirų kultūrų individualumą, jų unikalias istorijas, bendri dėsniai negali paaiškinti realios visuomenės raidos. Šį požiūrį perėmė ir pratęsė jo mokiniai. M. Herskovitsas pabrėžė, kad kultūra ir jos bruožai tinkamai gali būti įvertinti tik jos ekologinio ir socialinio-istorinio konteksto pagrindu. Jis skyrė metodologinį, filosofinį ir praktinį kultūrinio reliatyvizmo aspektus. Griežtai atmetė kultūrų skirstymą į aukštesnes ir žemesnes. Evoliucines kultūros stadijas turi pakeisti vystymosi sąvoka, nenumatanti visur būtinos sekos.
Vertybių samprata lietuvių neotomistų darbuose
Authors: Buišytė Dalia Marija
Published: January 2019

Straipsnyje nagrinėjama vertybių samprata XX a. pirmosios pusės neotomistinės filosofijos atstovų darbuose Lietuvoje. Neotomistams svarbiausia yra tikėjimas, tik tikėjimo akte žmogus bendrauja su Dievu, kaip su aukščiausia vertybe. Dievo pažinimo priežastis glūdi jame pačiame, o ne moksle. Idealių vertybių savybės – amžinumas, pastovumas, nepriklausomybė nuo kitimo. A. Jakštas-Dambrauskas kritikavo materialistinį materijos aiškinimą ir teigė, kad pasaulis yra apsuptas eterio, kuriame esti įvairios koncentracijos ir rūšių materijos. Vertybinis požiūris neotomistams tampa antiteze moksliniam pažinimui. Aksiologija kartu su metafizika parodo kelią už mokslo ribų bei racionalaus mąstymo. Atsisakydami socialinės analizės, neotomistai, nagrinėdami žmogaus esmę vertybiniu požiūriu, teigia, kad materialinės sąlygos, socialiniai santykiai yra antraeiliai dalykai. Daroma išvada, kad marksistinėje metodologijoje parodoma vertybių teorijos vieta pažinimo struktūroje, nustatoma, kad vertybės priklauso socialinės metodologijos sričiai ir turi būti nagrinėjamos kartu su socialinėmis struktūromis, o ne atitrauktai nuo jų.
Atspindėjimo, kaip visuotinės materijos savybės, idėjos filosofinės ištakos
Authors: Jakušovaitė Irena
Published: January 2019

Straipsnyje analizuojama V. Lenino iškelta atspindėjimo idėja ir apžvelgiamos materijos jautrumo idėjos sampratų raida R. Descarteso, B. Spinozos, D. Diderot bei kitų filosofų darbuose. V. Leninas teigė, kad visa materija turi pojūčiui giminingą savybę ir kad ši savybė yra sugebėjimas atspindėti. Atspindėjimo, kaip visuotinės materijos savybės, aiškinimą grįsti materijos jautrumo idėja pasidaro įmanoma tuomet, kai B. Spinozos substancijos kategorija pakeičiama filosofine materijos kategorija. V. Leninas, pritaikęs K. Marxo sukurtą dialektinę materialistinę atspindėjimo koncepciją, sukūrė hipotezę apie atspindėjimą, kaip visuotinę materijos savybę. Hipotezės reikšmė buvo ta, kad ji tapo metodologiniu orientyru, leidžiančiu visiškai ištyrinėti patį atspindžio reiškinį. V. Leninas atskleidė jos ontologinį pagrindą, kuris leido perėjimą nuo nejuntančios materijos prie juntančios paaiškinti kaip perėjimą nuo žemesnių atspindėjimo formų prie pojūčio ir žmogiškojo pažinimo, kaip labiau išsivysčiusių tos savybės pasireiškimo formų.
Socialinių utopijų tipologizacija
Authors: Gudonis Kazimieras
Published: January 2019

Straipsnyje siekiama apžvelgti pagrindines utopijų rūšis ir pamėginti tipologizuoti socialines utopijas bei aptarti būdingiausius utopijos sampratos aspektus. Šiai sąvokai dažnai suteikiama svajonės, chimeriško kūrinio, kur nesiskaitoma su faktais, nerealaus projekto reikšmė, taip pat socialinės utopijos suvokiamos ir kaip pažiūrų sistemos, pagrįstos esamų socialinių santykių priešpriešinimu kokybiškai kitokiems santykiams, adekvačiau atspindintiems žmonių reikmes. Utopijas galima skirstyti pagal jų santykį su socialinių klasių, grupių bei sluoksnių aspiracijomis (vergvaldžių, valstiečių, buržuazijos, proletariato ir kt. utopijos), pagal pagrindinę jų autorius dominančią problemą (pvz., utopinis socializmas). Dar skiriamos eskapistinės, herojinės, vietos, laiko (retrospektyvinės ir perspektyvinės), metafizinės (racionalistinės), sektos (vienuolyno), politinės utopijos bei antiutopijos. Bendras visų utopistų bruožas – įsitikinimas, kad visuomenei pertvarkyti būtina sukurti ar surasti tokią žmonių grupę, kurios gyvenime dominuoja visai visuomenei būtinas, bet jai dar svetimas, nežinomas idealas.