bluuebunny/crossref_metadata_2025 huggingface dataset:
J. Goluchovskio veikla Vilniaus universitete
Authors: Rickevičiūtė Kristina
Published: January 2019

Trumpai apžvelgiama Vilniaus universiteto profesoriaus J. Goluchovskio (1797–1585) biografija ir filosofinės pažiūros. Jo paskaitų konspektų neišliko, tačiau žinoma, kad jos buvo labai populiarios, pritraukdavusios ne tik studentus, bet ir miestiečius. J. Goluchovskis plėtojo idealistinės romantinės filosofijos idėjas, buvo F. Schellingo mokinys. Jis kūrė idealistinio panteizmo sistemą, kurios išeities taškas – absoliutas, suprantamas kaip gamtos ir dvasios, subjekto ir objekto vienovė. Gamta yra savarankiška ir pati save kurianti. Filosofijos tikslas yra nustatyti gamtos kūrybos procesą ir per jį atpažinti absoliutą. Valstybinę organizaciją nulemia vidinės tautos galios, todėl ją tobulinti yra kiekvienos tautos tikslas. Žmonijos pažanga siejama su piliečių dvasinėmis jėgomis, žmonių kultūra. Jausmas yra tiesos ieškojimo akstinas ir teisingumo kriterijaus komponentas. Vėlesniu kūrybos laikotarpiu J. Goluchovskis nutolo nuo panteizmo pripažindamas asmeninį Dievą bei sielos nemirtingumą.
Filosofijos klausimai studentų konferencijoje
Authors: Jatkonis Gintaras
Published: January 2019

1971 m. kovo 18 d. Vilniaus universiteto surengtoje Studentų mokslinės draugijos konferencijoje pradėjo veikti filosofijos sekcija (vadovas doc. B. Genzelis). Istorikas A. Nesavas skaitė pranešimą apie E. Frommą, germanistas A.Gailius – apie filosofinę problematiką F. Kafkos kūryboje, lituanistė J. Sabonytė apžvelgė žurnalo Athenaeum filosofines koncepcijas, žurnalistas A. Sverdiolas kalbėjo apie N. Černyševskio etines pažiūras, istorikas Z. Burnys – apie P. Avižonio ateistines pažiūras, lituanistas J. Degutis – apie neopozityvizmą, lituanistas K. Garšva – apie krikščionybę Lietuvoje.
Moralinės, psichologinės ir teisinės transplantacijos problemos
Authors: Marcinkevičius Algimantas , Dainys Balys
Published: January 2019

Straipsnis skirtas supažindinti filosofus, psichologus, teisininkus ir plačiąją visuomenę su problemomis, su kuriomis susiduria gydytojai, dirbantys organų persodinimo srityje. Teigiama, kad transplantologija (mokslas apie organų persodinimą) iškėlė ne tik specialių ir bendrabiologinių problemų, bet ir paskatino peržiūrėti ar net pakeisti kai kurias tradicines moralės bei teisės normas. Recipientai dažniausiai susiduria su liguisto nuolatinio dėkingumo donorui psichiniu kompleksu. Autoriai pabrėžia vieningų įstatymų, kurie nustatytų ne tik gydytojų teises, bet ir apibrėžtų donorų bei recipientų tarpusavio santykius, reikalingumą. Persodinant lavonų organus, nemaža sunkumų kelia mirties fakto konstatavimas, tam tikri jurisdikcijos reikalavimai, visuomenės bei mirusiojo šeimos tradicijos, religiniai įsitikinimai, recipiento psichologija. Nė vienoje šalyje nėra įstatymo, kuris garantuotų stacionaro ligoniams jų kūno neliečiamybę po mirties, jeigu jie gyvi būdami nėra pareiškę noro būti donorais. Tarybų Sąjungos įstatymai neįpareigoja gydytojų, paimant organus iš lavono, gauti giminių sutikimą.
Liudvigas Fojerbachas - žymus filosofas materialistas
Authors: Barzdaitis Juozas
Published: January 2019

Straipsnyje pristatomi vokiečių filosofo Ludwigo Feuerbacho (1804–1872) pagrindiniai gyvenimo ir kūrybos bruožai. L. Feuerbachas pripažino objektyvų materialaus pasaulio egzistavimą, gynė materialistinį erdvės ir laiko, būtinumo, dėsningumo ir priežastingumo supratimą. Kritikavo agnosticizmą teigdamas, kad pasaulis yra pažinus, žmonija yra pajėgi atskleisti gamtos dėsningumą. Laikėsi materialistinio sensualizmo pažiūrų: pažinimo objektas yra realus pasaulis, kurį suvokiame jutimo organais. Mąstymo teisingumo kriterijumi laikė jutiminį stebėjimą, bet neatmetė ir praktikos reikšmės. Autorius teigia, kad laikydamasis antropologinio materializmo pozicijų, nesuprasdamas revoliucinės, praktinės-kritinės veiklos reikšmės, L. Feuerbachas žmogaus esmę traktavo atsietai nuo visuomeninių santykių. Žmogus jam buvo tobuliausias gamtos produktas, biologinis žmonių giminės atstovas, abstraktus, nepriklausantis nuo istorinių visuomenės formų. L. Feuerbachas atmetė pažiūrą apie antgamtinę religijos kilmę, siekė surasti žemiškąsias religijos šaknis. Teigė, kad religiją sukūrė patys žmonės, savo sąmonėje neteisingai atspindėję gamtos ir paties žmogaus esmę.
Reikšmingas etapas Lietuvos visuomeninės minties istorijoje [J. Barzdaitis. Ateistinė mintis Lietuvoje (XIX a. pabaiga ir XX a. pradžia). Dakt. disert. V., 1971]
Authors: Rybelis Antanas
Published: January 2019

1971 m. Vilniaus universiteto Mokslinėje taryboje Juozas Barzdaitis apgynė filosofijos mokslų daktaro disertaciją „Ateistinė mintis Lietuvoje (XIX a. pabaiga ir XX a. pradžia)“. Oficialieji oponentai: filosofijos mokslų daktarai I. Zaksas ir G. Zimanas, istorijos mokslų daktaras V. Merkys. Disertacijoje pirmą kartą visapusiškai analizuojama minėto laikotarpio Lietuvos ateistų veikla, apibūdinamas nagrinėjamų autorių pažiūrų pobūdis, išskiriamos įvairios ateizmo kryptys. Analizuojama materialistinė filosofija, kuria rėmėsi Lietuvos ateistai. Remiantis marksistine metodologija tiriamos materijos, sąmonės, pažinimo, religinių vaizdinių atsiradimo problemos.
Mintis ir judėjimas. (Ištraukos)
Authors: Bergsonas Henri
Published: January 2019

H. Bergsono veikalo „Mintis ir judėjimas“ ištraukose nagrinėjamas filosofijos ir mokslo santykis, filosofijos specifika ir statusas, aptariamas jos metodas. Teigiama, kad pažinime visada dalyvauja intuityvūs komponentai. Problemos iškėlimas ir išsprendimas yra beveik ekvivalentiški dalykai: svarbios problemos iškeliamos tada, kai iš tikrųjų jos jau yra išspręstos. Filosofijos pagrindas yra intuicija, kurios objektas – trukmės kintamumas. Tik intuityvi filosofija galėtų realizuoti seniai siekiamą filosofijos ir mokslo sąjungą. Intuicija atskleidžia tai, ko nėra sąvokose ir formulėse. Reliatyvus yra ne intuityvus pažinimas, o simbolinis, pagrįstas apriorinėmis koncepcijomis. Patyrimas pasireiškia dviem aspektais – faktų ir įsiskverbimo forma, kuri reiškia gryną trukmę, nepaklūstančią dėsniui. Abiem atvejais patyrimas reiškia sąmonę: pirmuoju atveju ji pasireiškia išoriškai, antruoju – ji sugrįžta į save, susikaupia ir pagrindžia save.
Tarybinė liaudis – nauja žmonių bendrija
Authors: Steponavičius A.
Published: January 2019

1971 m. Vilniaus aukštosios partinės mokyklos vyr. dėstytojas Anatolijus Smirnovas Maskvoje, Aukštojoje partinėje mokykloje prie TSKP CK apgynė filosofijos mokslų kandidato disertaciją „Tarybinė liaudis ir socialistinės nacijos kaip jos sudėtinės dalys“. Oficialieji oponentai: filos. dr. F. Konstantinovas, filos. kand. A. Sercova. Disertacijoje nagrinėjama, kaip formuojasi nauja istorinė žmonių bendrija – tarybinė liaudis, koks ryšys tarp jos ir tarybinių socialistinių nacijų kaip jos sudėtinių dalių, jų vaidmuo ir vieta komunizmo statyboje. Ši problema analizuojama teoriniu ir metodologiniu požiūriu.
Ekonomika ir politika
Authors: Morkūnas Zigmantas
Published: January 2019

1971 m. Vilniaus universitete Romualdas Dabkus apgynė filosofijos mokslų kandidato disertaciją „Ekonomikos ir politikos santykis socializmo ir komunizmo statyboje“. Oficialieji oponentai: prof. dr. R. Plečkaitis, filos. kand. doc. V. Lazutka. Disertacijoje analizuojama, kokią reikšmę ekonominių socializmo prielaidų formavimasis turėjo moksliniam kapitalistinės visuomenės aiškinimui, aptariamas socialistinės revoliucijos prielaidų savitumas šiuolaikiniame kapitalizme, ekonomikos ir politikos santykis pereinamuoju iš kapitalizmo į socializmą laikotarpiu, nagrinėjamos ekonominės prielaidos, sąlygojančios socialistinės valstybės sunykimą ir komunistinių ekonominių santykių formavimąsi.
Pažinimas kaip laisva veikla (II)
Authors: Lozuraitis Albinas
Published: January 2019

Straipsnio antrojoje dalyje nagrinėjami pažinimo problemos sprendimo marksistinėje filosofijoje metodologiniai pagrindai. Šios filosofijos prielaidomis buvo pažinimo kaip kūrybinės veiklos (G. W. Hegelis) traktuotė ir jutiminio pasaulio realumo pripažinimas (prancūziškasis materializmas). Šių dviejų prielaidų apjungimas tapo įmanomas atsiradus naujam požiūriui į teorijos ir praktikos santykį. Teorija ir praktika yra dvi gamtos sužmoginimo pusės. Tikrovė yra žmogaus jutiminė veikla, praktika. Teorinio pažinimo pagrindas yra realus praktinės žmonių veiklos procesas. Teorinės problemos, kildamos iš praktikos, išlaiko ryšį su anksčiau spręstomis teorinėmis problemomis. Marksistinės gnoseologijos požiūriu, pažinimas negali būti paaiškintas nei subjektyvistiškai, nei objektyvistiškai, t. y. nei kaip mąstymo veikla, nei kaip jutiminės tikrovės poveikis žmogui. Pažinimo procesas yra atskiras realios žmogaus sąveikos su gamta, gamtos sužmoginimo, žmogaus pasaulio kūrimo, praktikos aspektas ir gali būti išskirtas tik mokslinės abstrakcijos būdu. Laisvės principą galima taikyti ir pažinimo bei jo rezultatų apibrėžimui.
Tikslingos žmonių veiklos objektyvus būtinumas ir laisvė
Authors: Jurkūnaitė Gema
Published: January 2019

Straipsnyje apžvelgiamos žmonių veiklos sąlygų ir tikslingumo sampratos ikimarksistinėje ir marksistinėje filosofijoje. Teigiama, kad iki marksizmo visuomenės teorijos buvo aprašomojo ir vertinamojo pobūdžio bei rėmėsi idealistiniu principu, kuris istorijos procesą laikė sąmoningos žmonių veiklos funkcija, t. y. žmonių sąmonės (valios) rezultatu. Formavosi dualistinės visuomenės teorijos: žmogus, kaip jutiminio pasaulio dalis, yra pajungtas būtinumui, o kaip dvasinės veiklos subjektas jis yra laisvas. Toks objektyvaus būtinumo ir laisvės priešpriešinimas susijęs su stebimąja metodologija, su absoliučia subjekto ir objekto priešybe. G. Hegelis pirmasis atmetė šią priešybę teigdamas, kad laisvė yra suvokimo formomis realizuojamas procesas. K. Marxas nuo tikroviško subjekto eina prie jo objektyvizacijos istorijoje, kuri traktuojama kaip praktinės žmonių veiklos istorija. Pasak jo, veikla yra konkreti jutiminė praktika, per kurią pasireiškia subjekto ir objekto vienybė. Objektyvaus būtinumo istorijoje pripažinimas reiškia, kad yra galima pozityvi analizė tų materialių sąlygų, kurios apsprendžia dėsnio, kaip tam tikro būtino visuomeninės veiklos santykio, turinį.
Pagrindinių „dievo įsakymų“ esmė (Iš XIX a. pabaigos ir XX a. pradžios Lietuvos ateistinės minties istorijos)
Authors: Barzdaltis Juozas
Published: January 2019

Straipsnyje analizuojama, kaip XIX a. pabaigos ir XX a. pradžios Lietuvos ateistai kritikavo dekaloge išdėstytus krikščioniškuosius moralės principus ir normas, nurodydami jų klasinį turinį. Teigiama, kad įsakymu „nevok“ draudžiama tik kriminalinio pobūdžio svetimo turto pasisavinimo forma, bet nedraudžiamas dirbančiųjų išnaudojimas, tautų pavergimas ir pan. Lietuvos ateistai teigė, kad įsakymas „nežudyk“ gina išnaudotojų klasės interesus, nes turi sutrukdyti darbo žmonių kovą prieš savo išnaudotojus. Lietuvos ateistinė literatūra įsakymą „mylėk savo artimą“ vertino iš švietėjiškų abstrakčios moralės, žmogaus prigimties pozicijų, nenagrinėjo jo reikšmės istorinių aplinkybių. Nematydami, kad moralė yra susijusi su visuomenės ekonominiu pagrindu, Lietuvos ateistai, kaip ir bažnytininkai, iš esmės laikėsi idealistinių pozicijų. Marksizmo požiūriu, moralės normos ir jų turinys priklauso nuo ekonominių visuomenės sąlygų. Kiekviena visuomeninė ekonominė formacija suteikia dekalogo įsakymams savo turinį. Dievo įsakymų klasinio turinio aiškinimas konkrečiomis imperializmo formavimosi sąlygomis atliko teigiamą vaidmenį – ugdė žmonių sąmonę.
Marksistinis humanizmas ir etika
Authors: Morkūnienė Jūratė
Published: January 2019

Straipsnyje siekiama patikslinti marksistinio humanizmo sąvokos apibrėžimą ir taip atskirti jį nuo marksistinės etikos problematikos. Humanizmas išreiškia dialektinę materialistinę žmogaus koncepcijos esmę: tai sąvoka, apimanti bendriausius ir esminius žmogaus visuomeninio išsilaisvinimo bruožus. Marksistinis humanizmas yra kriterijus, kurio dėka galima nustatyti moralės teorijos ir pačios moralės pažangumą. Visuomenės, taigi ir moralės, humaniškumo laipsnis priklauso nuo to, kiek ji įvaldo gamtą ir savo pačios būtį. Straipsnyje argumentuojama, kad marksistinio humanizmo ir etikos tapatinimas arba nepakankamas atskyrimas veda į abstraktųjį humanizmą. Marksistinio humanizmo ir etikos teorijose yra išryškinamos, formuojamos bei skatinamos tokios elgesio normos, kurios prisideda prie efektyviausio gamtos ir visuomenės pertvarkymo. Moralinis tobulėjimas čia yra tik viena realaus humanizmo formavimosi pusių. Iš marksistinio humanizmo teorijos kyla reikalavimas sukurti tokį žmogaus įsijungimo į istorinį procesą būdą, kuris sudarytų sąlygas visapusiškiems individo sugebėjimams pasireikšti.
Abstrakčių moralės principų susidarymas
Authors: Kapačiauskienė Danutė
Published: January 2019

Straipsnyje nagrinėjamas buržuazinių moralės principų (humanizmo principo), kaip abstrakčių, grynai dorovinių idėjų, formavimasis. Feodalizmo epochoje dėl neišsivysčiusių prekinių santykių ideologinis procesas nebuvo grynai teorinis, laisvas nuo konkretaus socialinio turinio, todėl moralės principai nesudarė atskiros, santykinai savarankiškos ideologijos, o socialiniai vertinimai dar buvo sinkretinio pobūdžio – jie vienu metu išreiškė ekonominį, teisinį, moralinį ir religinį žmogaus poelgių vertinimą. Vystantis kapitalistiniams visuomeniniams santykiams formavosi abstraktaus humanizmo principas, taikomas buržuazijos interesams ginti. Humanizmo idėja nusako specifinį moralinį visuomenės pažangos aspektą – visi žmonės vienodai pripažįstami žmonėmis, pats žmogiškumas laikomas aukščiausia vertybe. Buržuazinės visuomenės moralinių principų konkreti interpretacija ir realizavimas priklauso nuo visuomenės ekonominės pažangos , o moralinės pažangos negali suvesti į moralinių principų tobulinimą, keitimą ir individų auklėjimą, nes ši pažanga yra sudėtinė (antrinė, priklausoma) bendros socialinės pažangos dalis.
Principų konfliktas filosofų diskusijose
Authors: Stoškus Krescencijus
Published: January 2019

Remiantis Sokrato polemika su sofistais ir oratoriais, straipsnyje siekiama atskleisti paskirtį ir prasmę tokių filosofinių diskusijų, kuriose susiduria prieštaraujantys filosofiniai principai, grindžiantys skirtingus gyvenimo būdus, skirtingas vertybių hierarchijas, ir kurios, sprendžiant iš jų tiesioginių padarinių, atrodo visiškai neproduktyvios. Teigiama, kad pagrindinis filosofinių diskusijų adresatas yra ne atskiras individas, o visuomenė. Jų efektyvumas priklauso nuo komunikatorių dvasinio artumo. Straipsnio autorius tokių diskusijų prasmę ir tikslingumą įžvelgia įtakoje, kurią šios diskusijos padaro atitinkamų filosofinių principų, idėjų, koncepcijų ir apskritai visos filosofinės minties, kaip žmonijos dvasinės kultūros santykinai savarankiškos srities, raidai. Kiekvienoje filosofinių pažiūrų sistemoje slypi tam tikras istoriškai sąlygotas pažintinis turinys, tai skirtingų filosofinių krypčių polemika padeda atskleisti naujas pažintines problemas ir jas išspręsti. Naujų filosofinių pažiūrų įsitvirtinimas visuomenėje priklauso nuo socialinių vertybių, kurias filosofinė teorija gina ir propaguoja, bei nuo to, kiek ši teorija išreiškia visuomeninio patyrimo raidos svarbiausias tendencijas.
Pedagoginiai apmąstymai
Authors: Lempertas Izraelis
Published: January 2019

Publikacijoje aptariamos aukštosios mokyklos pedagogikos metodinės problemos. Teigiama, kad svarbiausia paskaitos sėkmės sąlyga yra santykis su auditorija. Nagrinėjamas šio santykio sukūrimo procesas. Jis reikalauja paskaitos adresato pažinimo, auditorijos nuostatų, nuotaikų, reakcijos į lektoriaus kalbą, taip pat tam tikros dėstytojo intuicijos. Studentų auditorija skirstoma į silpnus (nesugebančius savarankiškai daryti išvadų ir vertinimų), vidutinius ir stipriuosius studentus. Teigiama, kad paskaitos turinys turi būti orientuotas į stipriausius, intelektualiai gabiausius studentus, gebančius savarankiškai mąstyti ir vertinti dėstomą dalyką. Nors ši studentų grupė kiekybiniu požiūriu yra mažiausia, tačiau būtent ji formuoja visos grupės psichologinį klimatą. Toks orientavimasis pakelia ir kitų studentų intelektinį lygį, taip pat reikalauja iš dėstytojo griežtai laikytis logikos reikalavimų, mokslinio pagrįstumo, nuoseklumo ir neprieštaringumo. Autorius dalijasi mokslinio komunizmo paskaitų dėstymo patirtimi ir pabrėžiamas reikalavimą dėstant šį dalyką atsižvelgti į studento specialybės išugdytą mąstymo būdą.
Pirmųjų hominidų vaizdinis mąstymas
Authors: Galvydis Juozas
Published: January 2019

Autorius teigia, kad pirmykščiai žmonės neturėjo sąvokinio mąstymo, kadangi šis mąstymo tipas realybę atvaizduoja labai sudėtingai ir tarpiškai.
Jozefo Dicgeno filosofinis credo
Authors: Lozuraitis Albinas
Published: January 2019

Straipsnyje apžvelgiama vokiečių socialinio filosofo, marksisto, socialdemokratų veikėjo J. Dietzgeno (1828–1888) filosofija. Filosofiją jis laikė mokslu apie sugebėjimą pažinti, todėl filosofija turinti būti proto kritika. Pabrėždamas santykinį pažinimo pobūdį, bet kokių tiesų ir apibrėžimų sąlygiškumą, jis kartais peržengdavo ribą, skiriančią dialektiką ir reliatyvizmą. J. Dietzgenas nesutiko su senojo materializmo postulatais, kad gamtos sistemoje kiekvienas reiškinys atlieka griežtai apibrėžtą funkciją. Daug dėmesio mąstytojas skyrė filosofijos socialinei funkcijai išryškinti: filosofija visada susijusi su kovojančių socialinių klasių interesais. Visuomenę jis traktavo kaip gamtos dalį, todėl socialinius reiškinius laikė gamtos faktais. Moralinį elgesį reguliuojančios reikmės yra jutimiškai konstatuojami reiškiniai. Istorijos eigoje dėl materialinės gamybos raidos stiprėja žmonių tarpusavio priklausomybė ir kaip jos pasekmė kyla moralinė sąmonė. Materialinių interesų antagonizmas klasinėje visuomenėje ardo jos solidarumą, o kartu ir moralę.
Ideologija ir menas
Authors: Nežnovas Genadijus
Published: January 2019

Straipsnyje nagrinėjami kai kurie diskusiniai ideologijos ir meno santykio klausimai, teigiama, kad šių problemų sprendimas priklauso pirmiausia nuo pačių ideologijos ir meno sampratų. Ideologijos specifiką sudaro tai, kad ji teoriškai pagrindžia principus, pagal kuriuos vertinamas žmonių socialinis elgesys, santykiai su aplinka ir jų tarpusavio santykiai. Autorius teigia, kad ideologinis poveikis menui nėra tiesioginis. Menas skiriasi nuo ideologijos tuo, kad atspindi gyvenimą ne teorine forma, o meniniais vaizdais, apimančiais ne tik mintis, bet ir jausmus, nuotaikas. Menas socialiniams vertinimams suteikia emocionalumo, kuris lengvai perteikiamas žmonėms, atitinkamai nuteikdamas juos socialinių reiškinių atžvilgiu, t. y. reiškinių, kurie teigiamai ar neigiamai atsispindi meno kūriniuose. Mokslinė ideologija geba teisingai atspindėti tikrovę, todėl šia ideologija persunktas menas yra paveikesnis, nes labiau atitinka laiko dvasią ir tikrovės faktus. Ideologinis momentas būna kūrybos procese ir meno kūrinyje nepriklausomai nuo to, ar pats menininkas tai įsisąmonina. Daroma išvada, kad atitraukti meną nuo ideologijos ne tik nerealu, bet ir žalinga.
Naujos disertacijos
Authors: Šliogeris Arvydas
Published: January 2019

1975 m. birželio 24 d. Vilniaus universitete Antanas Nesavas apgynė filosofijos kandidato disertaciją „Ericho Fromo etika (kritinė analizė)“. Mokslinė vadovė – doc. K. Rickevičiūtė, oficialieji oponentai: dr. J. Minkevičius ir doc. J. Repšys. Disertacijoje nagrinėjama E. Frommo žmogaus koncepcija, jo socialinė filosofija, etikos teorijos struktūra, socialinio charakterio koncepcija, pateikiama charakterio orientacijų klasifikacija, parodomi skirtumai nuo S. Freudo klinikinių charakterio apibūdinimų, išdėstomi psichoanalizės ir etikos ryšio, etinių normų objektyvaus pagrįstumo, produktyvumo ir destruktyvumo klausimai.
Bendražmogiškumas ir klasinis moralės pobūdis
Authors: Kapačiauskienė Danutė
Published: January 2019

Straipsnyje nagrinėjami klasinio bei bendražmogiško moralės pobūdžio klausimai. Buržuazinių revoliucijų epocha subrandino idėją, kad žmogaus vertingumas nepriklauso nuo jo kilmės. Šios idėjos veikiami, susiformavo moraliniai principai – vienodi reikalavimai kiekvienam žmogui, ir dėl to šie principai buvo pradėti laikyti bendražmogiškais. Straipsnyje teigiama, kad proletariato revoliucinė kova išryškino žmogaus klasinės padėties socialinę svarbą. Žmogaus klasinė nepriklausomybė tapo moralinio vertinimo objektu, paveikdama ir moralinių vertinimų principus. K. Marxo ir F. Engelso sukurta mokslinė visuomenės raidos teorija parodė, kad visose klasinėse visuomenėse moralė taip pat buvo klasinė. Teigiama, kad yra klasinė ir vadintoji bendražmogiška buržuazinės epochos moralė. Proletarinė moralė irgi turi būti laikoma bendražmogiška jau vien dėl to, kad jos principai susiję su komunistinės visuomenės idėja. Socialistiniai moralės principai žmogaus socialinę poziciją laiko moralinio vertinimo objektu. Moralės bendražmogiškumas priklauso nuo, to kiek socialinė praktika sukuria objektyvų socialinį pagrindą realiai žmonių socialinei lygybei.
Metodologiniai religijos kilmės tyrinėjimo klausimai
Authors: Černienė Bronislava
Published: January 2019

Straipsnio tikslas yra aptarti metodologinius religijos kilmės tyrinėjimo klausimus. Aptariamas pirmykštės epochos dvasinio gyvenimo tyrimas kaip prielaida religijos atsiradimui paaiškinti. Aiškinant religijos genealogiją, pirmiausia buvo pabrėžiama tai, kas aktualu atitinkamo laikotarpio ateistinio auklėjimo uždaviniams spręsti. Pirmykštės epochos dvasinio gyvenimo koncepcijai formuotis religijotyroje didelę įtaką turėjo idealizmo metodologija. Autorė daro išvadą, jog veikiant idealistinei metodologijai, religijos genezė paverčiama savarankiška problema, kuri dažniausiai nusako viso dvasinio gyvenimo kilmę. Kai sutapatinami religijos ir pažinimo atsiradimo procesai bei nerandama objektyvaus kriterijaus jiems išskirti, mistiškas pirmykščio gyvenimo traktavimas, jo sureliginimas tampa įprastas ir nebekvestionuojamas dalykas. Ši metodologinė schema, atėjusi iš Apšvietos filosofinės literatūros bei šiuolaikinės užsienio religijotyros, veikė ir sovietinius religijos kilmės tyrinėtojus. Dvasinio gyvenimo vystymąsi marksistinė teorija aiškina remdamasi visuomenės praktine gamybine veikla kaip lemiamu veiksniu.
P. Dovydaitis – M. Giujo moralės teorijos kritikas
Authors: Balčius Jonas
Published: January 2019

Autorius straipsnyje aptaria tarpukario Lietuvos neotomistinės filosofijos atstovo P. Dovydaičio darbą „Guyau moralės kritika“, kuriame jis, kritkuodamas prancūzų pozityvistą M. Guyau, pirmą kartą bandė pagrįsti savo pažiūras moralės kilmės ir raidos klausimais. P. Dovydaičio įsitikinimu, buržuazinių visuomenių amoralumas kyla iš netikėjimo, nuolat vis labiau pakertančio teistinę moralės prigimties sampratą. Žmogaus prigimties ir moralės kanonų sekuliarizacijos procesas neišvengiamai devalvuojąs žmogų ir jo moralę. M. Guyau teigė, kad būtent krikščionybės dogmomis pagrįsta moralė esanti amorali, krikščionybė iškreipianti moralės pagrindus, kadangi ši grindžiama Dievo baimės idėja. Religinių prietarų išnykimas, technikos, kultūros, civilizacijos pažanga padės sukurti naują moralę, pagrįstą protu, broliška meile. P. Dovydaitis siekė kritiškai įvertinti M. Guyau skelbiamos moralės teorijos metodologinį pagrindą. Jis neigiamai vertino teiginį, jog visa gamta yra altruistiška ir plėtojasi link dorovės. To neįrodęs, M. Guyau neįrodo ir būsimosios žmonių moralės pagrindo, todėl jo protu paremtos moralės koncepcija yra negalima.
Šiuolaikinės socialinės ir kultūrinės antropologijos bruožai (I)
Authors: Gendrolis Edmundas
Published: January 2019

Straipsnyje supažindinama su esminiais anglų socialinės ir amerikiečių kultūrinės antropologijos bruožais, srovėmis ir tendencijomis. Šiuolaikinė anglų socialinė ir amerikiečių kultūrinė antropologija savo tyrimo objektu laiko primityvias, rašto neturinčias arba ikiindustrines visuomenes ir teigia, kad būtina betarpiškai stebėti egzistuojančias visuomenes, kadangi joks socialinis institutas negalįs būti adekvačiai suprastas, empiriškai jo neištyrus. Apžvelgiamas socialinės ir kultūrinės antropologijos tarpusavio santykis bei jų santykis su kitais visuomenės mokslais. Anglų antopologai kaip atskiras industrinę visuomenę tiriančias disciplinas išskiria etnografiją, etnologiją ir socialinę antropologiją. Jie aiškiai skiria „visuomenės“ ir „kultūros“ sąvokas. JAV antropologai socialinę struktūrą supranta tik kaip vieną kultūros aspektą. Skiriamos ir aptariamos antropologijos kryptys – difuzionizmas, funkcionalizmas, istorinė mokykla ir kultūrinis reliatyvizmas. Pastarasis yra vertybių teorija, atmetanti evoliucinį požiūrį į kultūrą, kaip etnocentrizmo (europocentrizmo) apraišką ir teigianti, kad kiekviena kultūra turi savo moralinius standartus ir vienos standartai netaikytini kitai.
Filosofų veiklos baruose
Authors: Krakauskas Edmundas
Published: January 2019

Apžvelgiamas simpoziumas „Dorovės pažamga ir asmenybė“, kuris vyko 1976 m. spalio 13–14 d., TSRS filosofų draugijos išplėstinis posėdis, žurnalo „Voprosy filosofii“ skaitytojų konferencija ir tų pačių metų rugsėjo 24–25 d. Rygoje įvykusi respublikinė mokslinė konferencija „Vientisos asmenybės formavimosi sąlygos“. Simpoziume buvo nagrinėjama pagrindinių dorovės pažangos kriterijų problema, asmenybės, kaip tam tikros sistemos, dorovinio atsparumo svarba, mokslo ir technologijų revoliucijos santykis su dorove, metodologinis dorovės pažangos, jos kriterijaus aiškinimų pobūdis, asmenybės tipologijos problema, dorovinių savybių reiškimasis kaip dorovės pažangos požymis, dorovės ir visuomenės pažangos klausimas ir kita.
Paskutinysis XIX a. Vilniaus universiteto filosofijos profesorius
Authors: Viskanta Algirdas
Published: January 2019

Straipsnyje, skirtame filosofo Angelo Daugirdo (1776–1835) 200-osioms gimimo metinėms, apžvelgiami šio filosofo gyvenimo ir kūrybos svarbiausi bruožai. Kitaip nei J. Sniadeckis, A. Daugirdas Apšvietos empirizmą siekė suderinti su škotų sveiko proto filosofija ir katalikiškosios filosofijos kai kuriais elementais. Jis tyrinėjo gnoseologijos, logikos, psichologijos, filosofijos istorijos ir moralės filosofijos problemas. Logikos mokslas apima A. Daugirdo pažinimo teoriją: logikos tikslas yra pateikti metodą, kuriuo remiantis galima atskleisti konkrečias tiesas visose žmogiškojo žinojimo srityse. Svarbiausias proto gebėjimas yra išorinių objektų pažinimas. Žmogaus pojūčiai yra prielaida sąvokoms apie išorines substancijas, kurių jie yra veikiami. Sekdamas J. Locke‘o pirminių ir antrinių kokybių samprata, A. Daugirdas išskyrė santykines ir absoliučias kokybes. Tiesiogiai žmogus gali pažinti tik savo paties vaizdinius ir jų santykius, bet ne išorines substancijas. Pažinimo tikrumas yra tiesioginis, apimantis subjekto vaizdinių ir jų santykių pažinimą, ir tarpiškas, kurį sudaro vaizdinius atitinkančių daiktų pažinimas.
Filosofijos kurso įvadas
Authors: Daugirdas Angelas
Published: January 2019

eikalo ištraukose aptariami filosofijos apibrėžimai, jos statusas, struktūra, proto sugebėjimai, jų rūšys, pažinimo proceso ypatybės. Filosofija apibrėžiama kaip mokėjimas, turintis tikslą protavimo keliu gauti svarbias tiesas, kurios domina visą žmonių visuomenę. Filosofija skirstoma į logiką, metafiziką ir moralės filosofiją. Teigiama, kad pažinimas yra žinojimas, gautas pojūčiais arba toks žinojimas, kurį sudaro tam tikri konkretūs pojūčiai. Pojūčiai skirstomi į realius ir santykinius. Realieji pojūčiai sukelia proto vaizdinius, kuriuos sudaro sąvokos, galinčios būti atskirtos nuo bet kurių pojūčių. Tas sąvokas už proto atitinka tam tikra tikrovė. Apie jokį išorinį objektą negalime teigti, jog esame tiksliai ir tobulai jį pažinę. Išoriniai objektai neturi nieko panašaus į mūsų pojūčius. Mes giliau pažįstame objektą ne tik pažindami jo santykius su mūsų jutimiškumu, bet ir pažindami to objekto santykius su mūsų kūnu ir kitomis esybėmis. Nors nežinome kokios nors būtybės absoliučių kokybių, bet žinome, kad tos kokybės joje yra iš tikrųjų.
Angelo Daugirdo bibliografija
Authors: Tumelis Juozas
Published: January 2019

Spausdinama Apšvietos filosofijos Lietuvoje atstovo Angelo Daugirdo (1776–1835) bibliografija, kurią sudaro dvi dalys. Pirmoje dalyje suregistruoti visi A. Daugirdo spausdinti raštai, rankraščiai, vertimai. Antrą dalį sudaro 1835–1977 m. literatūra apie A. Daugirdą baltarusių, lenkų, lietuvių, lotynų, rusų ir kitomis kalbomis.
Nauji estetikos tyrinėjimai
Authors: Saukaitytė Dalia
Published: January 2019

Pristatomos naujai apgintos estetinei problematikai skirtos disertacijos. 1973 m. Vilniaus universitete Juozas Mureika apgynė filosofijos mokslų kandidato disertaciją „Estetinės V. Kapsuko pažiūros“. Mokslinio darbo vadovas – doc. B. Kuzmickas, oficialieji oponentai: prof. J. Minkevičius ir doc. G. Vaitkūnas. 1972 m. Maskvos M. Lomonosovo universiteto Filosofijos fakultete Halina Kobeckaitė apgynė filosofijos mokslų kandidato disertaciją „Meno kūrinio analizės problema šiuolaikinėje lenkų estetikoje“. Mokslinio darbo vadovas – filos. dr. J. Lukinas, oficialieji oponentai: prof. dr. V. Skaterščikovas ir filos. kand. A. Baženova.
Ekonominės veiklos kriterijai ir jos tyrinėjimo principai (Skirtingi teorinės interpretacijos lygmenys)
Authors: Buračas Antanas
Published: January 2019

Straipsnyje analizuojami ekonominės veiklos tyrimo metodologiniai principai ir kriterijai. Teigiama, kad svarbu nustatyti visuomeninės ir nevisuomeninės ekonominės veiklos atribojimo kriterijus. Autoriaus nuomone, kai kurių ekonomikos sričių produktas kol kas lieka neišmatuotas dėl ribotų šios metodikos galimybių. Pabrėžiama itin reikšminga ekonomikos mokslų metodologijos problema – vertybinės-normatyvinės (tikslų bei kriterijų) ir realizacinės-taikomosios (priemonių visumos) posistemių subendramatinimas siekiant apibrėžtų ekonominės veiklos rezultatų. Kai analizuojami ekonominio tyrinėjimo principai skirtinguose teorinės interpretacijos lygmenyse, tai reikia išskirti kai kurių metodologinių pozicijų specifiką, pirmiausia reistinių ir socialinių, analogiškai – momentinių ir procesualinių kategorijų derinimo teorinėse sistemose ypatumus. Daroma išvada, kad išmatuojamieji visuomeninės reprodukcijos parametrai nepakankamai tiksliai apibūdina ekonominio proceso sąryšius. Apibendrinimas suponuoja tiek bendrų metodologinių principų interpretaciją specialių ekonominės metodologijos pozicijų požiūriu, tiek ir pastarųjų užtikrinamą bendrų teorinių prielaidų konkretizaciją skirtinguose socioekonominių tyrinėjimų lygmenyse.
Žmogiškosios kūrybos pažintinės problemos
Authors: Kalenda Česlovas
Published: January 2019

1977 m. gegužės 14 d. įvyko tarpinstitutinė konferencija „Metodologinės pažinimo teorijos problemos“. Joje daugiausiai nagrinėtos šiuolaikinės pažinimo proceso tendencijos ir principai. Tų pačių metų spalio 12 d. MA Filosofijos, sociologijos ir teisės institute įvyko TSRS Filosofų draugijos Lietuvos skyriaus Estetikos sekcijos surengta konferencija „Pažintinė meno funkcija“. Perskaityta 13 pranešimų, kuriuose aptarta pažintinė meno funkcija ir lenininė atspindėjimo teorija, šios funkcijos ryšys su meno specifika, gnoseologistinių ir antignoseologistinių teorijų konfrontacija, meno sąlygiškumas, menininko santykio su tikrove subjektyvumas ir kita.
Naujos disertacijos
Authors: Pivorius Vytautas , Krakauskas Edmundas , Dabkus R.
Published: January 2019

1977 m. spalio 11 d. Vilniaus universitete Leonarda Jekentaitė apgynė filosofijos kandidato disertaciją „Žmogaus koncepcija amerikiečių neofroidizme“. Mokslinis vadovas – doc. J. Repšys, oficialieji oponentai: dr. J. Minkevičius ir doc. J. Mureika.1976 m. gruodžio 14 d. Vilniaus universitete Danutė Kapačiauskienė apgynė filosofijos kandidato disertaciją „Moralumo kriterijaus problema ir metodologiniai jos mokslinio sprendimo pagrindai“. Mokslinis vadovas – prof. E. Meškauskas, oficialieji oponentai: prof. R. Plečkaitis ir doc. B.Kuzmickas. 1977 m. spalio 11 d. Vilniaus universitete Balys Luneckas apgynė filosofijos kandidato disertaciją „Socialinės pažangos mokslinio aiškinimo teorinės prielaidos ikimarksistinėje filosofijoje“. Mokslinis vadovas – doc. J. Repšys, oficialieji oponentai: prof. G. Zimanas ir doc. B. Kuzmickas.
Dorovės samprata Lietuvos neotomistų raštuose
Authors: Burnys Z.
Published: January 2019

Straipsnyje nagrinėjama XX a. pirmosios pusės Lietuvos neotomistinės etikos pagrindinės problemos – dorovės, jos normų ir kilmės, etinių vertybių, gėrio ir blogio klausimai. Neotomistų požiūriu, dorovė reiškė elgesio taisykles, o moralės sąvoka buvo siekiama pabrėžti antgamtinę šių taisyklių kilmę. Dorovės normas neotomistai suprato kaip Dievo įstatymus. Prigimtiniai įstatymai skelbia amžiną įstatymą – daryti gera, o blogio vengti. Šie įstatymai pasireiškia kategorinio imperatyvo forma. Dorovės pagrindas yra objektyvus, dorovė kyla iš žmogaus ir iš dorovės objektų prigimties. Vertybės glūdi būtyje, o gėris ir blogis yra jai imanentiški. Dorovės normos yra pastovios ir amžinos, o žmogus turi tik suderinti elgesį su tų normų reikalavimais. Gėris ir blogis buvo aiškinamas metafiziškai. Gėris suvokiamas kaip dvasinė būtis. Žmogaus poelgis moraliai geras, jei nukreiptas į galutinį tikslą – aukščiausią gėrį, kuris yra Dievas. Moralinis blogis aiškinamas kaip trūkumas ir grindžiamas pirmąja nuodėme. Daroma išvada, kad neotomistinės etikos Lietuvoje teigiamu momentu reikia laikyti tai, kad gėris ir blogis buvo suprantami kaip neegzistuojantys vienas be kito.
Filosofijos atsiradimas ir mokslinio tikrovės pažinimo pradžia
Authors: Tytmonas A.
Published: January 2019

Straipsnyje apžvelgiami kai kurie momentai, pažymintys filosofijos atsiradimo reikšmę paskutinei mokslo genezės fazei. Teigiama, kad mokslo genezė yra mąstymo istorijos atkarpa. Šios fazės pradžia užfiksuota Homero kūryboje, kurioje dar ryškūs mitologijos elementai, vyrauja vaizdinis analoginis mąstymas, gamtos jėgų stichiškumas tampa estetinio suvokimo objektu. Hesiodo kūryba yra sekantis mokslo genezės etapas, kuriame siekiama sujungti religinius-mitologinius vaizdinius į vieną sistemą, suklasifikuoti juos – tai iš dalies jau yra mokslinis uždavinys. Hesiodo kūryboje chaosas yra tam tikra fizinė erdvinė pasaulio būsena. Mileto mokykla mokslinio tikrovės reiškinių aiškinimo požiūriu reikšminga tuo, kad jos atstovai nuo klausimo, kas buvo pasaulio (reiškinių) pradžia, perėjo prie klausimo, kas yra pasaulio (reiškinių) pagrindas. Atsiradus filosofiniam mąstymui, iš esmės pasikeitė mąstančio subjekto pobūdis. Zenonas Elėjietis visiškai įveikė mitą ir užbaigė perėjimą nuo mitologinio vaizdo prie abstrakčios sąvokos. Tokiu būdu mokslas įgijo racionalaus teiginių pagrindimo principą.
Socialistinės revoliucijos tyrinėjimo aspektai
Authors: Kalenda Česlovas
Published: January 2019

1977 m. lapkričio 28 d. buvo surengtas išplėstinis Vilniaus universiteto Filosofijos katedros posėdis, skirtas Didžiosios Spalio socialistinės revoliucijos 60-osioms metinėms paminėti. Katedros vedėjas E. Meškauskas perskaitė pranešimą „Didžiosios Spalio socialistinės revoliucijos kaip socialistinės revoliucijos specifika“. Pranešėjas teigė, kad būtina skirti istorinį ir sociologinį šios revoliucijos tyrimo aspektus. Buvo kalbama apie socialistinių tendencijų plėtimąsi pasauliniu mastu. Teigta, kad visapusiška, argumentuota šiuolaikinės revoliucinės epochos procesų analizė yra būtina jaunimo idėjinio auklėjimo sąlyga.
Visuotinė filosofijos istorija
Authors: Sodeika Tomas , Šliogeris Arvydas
Published: January 2019

Visuotinės filosofijos istorijos sekcijoje pranešėjai gvildeno šias problemas: nacionalinių filosofijų istorijos klausimus, žmogaus koncepciją stoikų filosofijoje, veiklos ir kūrybos koncepciją XIX a. Lenkijos filosofijoje, W. Dilthey‘aus hermeneutinį metodą, F. Schellingo filosofinę sistemą, fenomenologijos ir A. Bergsono iracionalizmo konfrontaciją, pergyvenimo ir kūrybos priežastinius ryšius, čekų hėgelizmą, I. Kanto filosofijos plitimo Pabaltijyje XVIII a. prielaidas, istorijos metodologiją, I. Kanto pažinimo teorijos problemas, M. Merleau-Ponty fenomenologinę suvokimo koncepciją, M. Heideggerio meno kūrinio prigimties klausimą ir kt.
Estetika ir etika
Authors: Stoškus Krescencijus
Published: January 2019

Etikos ir estetikos sekcijoje nagrinėta Vilniaus universiteto etikos ir estetikos studijų istorija, nurodytos problemos, nagrinėtos šiuose kursuose, svarstyta, kaip buvo suprantama etika senajame Vilniaus universitete, analizuota estetinis suvokimas, I. Kanto grožio samprata, meno progreso kriterijai, estetikos mokslo samprata, E. Slovackio estetinės pažiūros, dorovės reiškiniai, doroviniai vaikų ir tėvų santykiai šeimoje, neotomistinė etika Lietuvoje, dorovės samprata amerikiečių neofroidizme, marksistinė etika, metaetika. Diskusijose daugiausiai akcentuota humanistinė bei praktinė etikos reikšmė, stengtasi griežčiau apibrėžti ir surasti tikslesnę „moralės kalbą“.
Estetinės minties raida Lietuvoje 1770-1832 m. (III)
Authors: Drėma Vladas
Published: January 2019

Straipsnyje apžvelgiama estetinės minties raida Lietuvoje 1770–1832 metais, pristatomos žymesnių jos atstovų pažiūros. G. E. Grodekas dėstė antikinę graikų ir romėnų literatūrą, iškeldamas ir to meto literatūroje pasireiškusias estetines tendencijas bei meninės kūrybos problemas, jų sprendimo būdus. J. Lelevelis meninėje kultūroje ieškojo savitų nacionalinių bruožų, jos specifikos. Remdamasis istorijos mokslo argumentais ir kriterijais, meninėje kūryboje visų pirma kėlė realizmo motyvus, parodydamas, kiek vaizduojamieji reiškiniai atitinka tikrovę ir istorinę tiesą. Vilniaus universiteto Estetikos katedros vedėjas E. Slovackis aiškino literatūros teorijos klausimus. Kalbėdamas apie bendrus estetikos dėsningumus, vaizduojamosios dailės pavyzdžius iškėlė aukščiau už literatūrinius. Grožį kildino iš objektyvių daikto ypatybių, t. y. iš grynojo skonio savybių. Skyrė absoliutų ir reliatyvų, tikrą (idealų) ir paprastąjį grožį. Grožis susijęs su gėriu ir tobulumu. Estetiką E. Slovackis apibrėžė kaip mokslą apie gerą skonį, kuris remiasi grožio reiškiniais gamtoje ir dailės kūriniuose.
Apie patyrimo ribas
Authors: Abichtas J. H.
Published: January 2019

Publikuojamas J. H. Abichto pranešimo „Apie patyrimo ribas“, skaityto 1805 m. rugsėjo 15 d. Vilniaus universiteto mokomojo personalo akademiniame posėdyje, vertimas. Jame pabrėžiamas poreikis moksluose ir gyvenime įtvirtinti pastovius principus. Tiesų šaltinis yra tiek žmogaus sielos patirtis, tiek ir patyrimas, tai yra ryšys, santykis, tvarka ir šaltinis žinias kuriančiai jėgai; be jų viskas liktų vietoje ir niekas neatsiskleistų mūsų protui. Patyrimas yra visuma daiktų, kurių poveikį patiriame. Sielos prigimtis yra amžini vidiniai dėsniai. Mūsų prigimtis visuomet vienoda ir amžina, jos paskirtis – valdyti daiktus; pasaulio paskirtis – pačiam savyje būti viskuo visame, kas egzistuoja.
Faktinė medžiaga teorijų turinyje
Authors: Meškauskas Eugenijus
Published: January 2019

Straipsnyje nagrinėjama empirinės medžiagos išskyrimo iš teorijų turinio problematika. Mechaninio empirizmo tradicija jutimiškai konstatuojamuosius faktus laiko tiesioginiu ir savarankišku teorinio aiškinimo objektu, išsaugančiu savo pobūdį kuriamų teorijų turinyje. Esant konkurencijai, faktinė medžiaga traktuojama kaip jų turinio invariantas ir kaip objektyvaus teorijos priėmimo ar atmetimo pagrindas. Teorinis informacinis faktinės medžiagos turinio sąlygotumas nepaneigia jos santykinio savarankiškumo teorijos atžvilgiu. Autorius teigia, kad faktinis medžiagos kaupimas kartais apibūdinamas kaip empirinis mokslo raidos matas, bet toks apibūdinimas nėra tikslus, nes nuo teorinės veiklos nepriklausomo medžiagos kaupimo nebūna. Pažinimo procesas išlaiko teorinio proceso pobūdį visais savo raidos tarpsniais. Informacinis faktinės medžiagos turinio nesavarankiškumas nenuvertina mokslinei veiklai būdingo reikalavimo remtis faktais kuriant teorijas. Patys faktai teorijos neimplikuoja, todėl rėmimasis faktais reiškia paprastą mokslinį kritiškumą priimtųjų teorijų atžvilgiu.
Kai kurie metodologiniai valstybės nunykimo teorijos klausimai
Authors: Gasiūnas A.
Published: January 2019

Straipsnyje nagrinėjami metodologiniai valstybės nunykimo teorijos klausimai. K. Marxas ir F. Engelsas sprendė valstybės kilmės bei esmės problemą, atskleisdami valstybės istoriškumą, parodydami, kad ji susijusi su klasine visuomenės struktūra. Jie konstatavo, kad sukūrus beklasę visuomenę, valstybė taps nereikalinga ir nunyks. Marksistinės metodologijos požiūriu, valstybės nunykimas yra objektyviai sąlygotas procesas. Bet koks šio proceso ignoravimas turi subjektyvumo elementų. Valstybė – tai būtinų klasinės visuomenės ekonominių santykių išorinė išraiška. Jos nunykimas yra susijęs su ekonominių santykių teisinio reguliavimo pakeitimu komunistine savivalda, todėl šis procesas negali būti formaliai paaiškintas. Valstybės nunykimas ir komunistinės savivaldos susiformavimas reiškia politinės visuomenės organizacijos tapimą nepolitine. Komunistinės savivaldos visuomeninių institutų problema yra praktinė problema. Antimarksistinėms ir revizionistinėms teorijoms būdingas marksistinės valstybės nunykimo teorijos priešpriešinimas socializmo praktikai ir todėl yra susijęs su idealistine socialine metodologija.
M. Heidegeris apie meno kūrinio prigimtį
Authors: Šliogeris Arvydas
Published: January 2019

Straipsnyje nagrinėjama M. Heideggerio meno kūrinio prigimties samprata. Autorius teigia, kad M. Heideggeris siekė paneigti estetinį požiūrį į meną ir plėtojo meno kūrinio ontologinės interpretacijos principus, kurie glaudžiai susiję su filosofo pastangomis sukurti vadinamąjį būties mąstymą. Meno kūrinys savo pasaulyje yra toji vieta, kurioje būtis atsiveria per esinį. Pateikiama M. Heideggerio estetizmo kritika. Estetinėje erdvėje vienintelė ontologinė realybė yra subjektas (menininkas arba vartotojas), o jo požiūris į kūrinį yra grynai ironiškas. Straipsnyje parodoma, kad filosofas iš esmės siekia atnaujinti religinį meną, kurį jis laiko tikru ir autentišku. Kūrinys, kaip būties fenomenas, ir pati būtis yra religijos pagrindas, šaltinis ir pradmuo. Tikrojo meno kūrinio egzistavimo ir atvirumo žmogui būdas yra šventumas. Kūrinys atsiveria kaip šventenybė, vadinasi, ikiestetinis sąlytis su kūriniu yra meldimasis. Teigiama, kad bet kokie bandymai atkurti praeitį pasmerkti būti nesėkmingi; tai supranta ir pats M. Heideggeris. Dėl šios priežasties jam tenka tikėti tik meno būties pakartojimo abstrakčia galimybe.
L. Morganas — ikiklasinės visuomenės mokslinio tyrinėjimo pradininkas
Authors: Gendrolis Edmundas
Published: January 2019

Straipsnis skirtas ikiklasinės visuomenės mokslinių tyrimų pradininko L. H. Morgano kūrybai aptarti. Veikale „Senovės visuomenė“ autorius pirmą kartą mokslo istorijoje pabandė sistemiškai klasifikuoti ikiklasinės visuomenės raidą. Veikale jis daugiausia dėmesio skyrė giminės analizei. Gimininei visuomenei būdinga bendruomeninė nuosavybės forma, jos narius sieja giminystės ryšiai. Nuosavybės santykius L. H. Morganas kildino iš nuosavybės idėjos ir laikė pagrindu, nuo kurio priklauso visi kiti visuomenės santykiai. Jis paneigė iki jo vyravusią patriarchalinę šeimos teoriją ir, remdamasis etnografine medžiaga, nustatė, kad šiuolaikinė šeimos forma yra ilgo visuomenės vystymosi rezultatas. Pateikė jos evoliucijos schemą: kraujo giminystės šeima, patriarchalinė šeima (visuotinai nepaplitusi), monogaminė šeima. Į klasinę visuomenę L. H. Morganas žiūrėjo kaip į istorinį visuomenės raidos etapą, kuris bus pakeistas neklasine, demokratine visuomene. Daroma išvada, kad išliekamąją vertę turi L. H. Morgano atrasta ikiklasinės visuomenės materialistinė interpretacija, giminės vaidmens toje visuomenėje išaiškinimas, klasifikacinės ir aprašomosios giminystės sistemų atradimas.
Metodologinės vertybių teorijos problemos
Authors: Jurkūnaitė Gema
Published: January 2019

1979 m. gegužės 12 d. įvyko konferencija, kurioje buvo kalbama apie vertybių teoriją. Buvo perskaityti 9 pranešimai (A. Lozuraičio, E. Meškausko, E. Gendrolio, J. Balčiaus, A. Gaižučio ir kt.). Nagrinėti vertybiniai momentai praeities ir dabarties filosofų teorijose, atskleistos jų pozicijų ištakos ir metodologiniai pagrindai, moralinių vertybių istoriškumas, kultūrinis reliatyvizmas, meno sociologijos, estetinių vertybių ir kiti klausimai.
Moralinė refleksija kaip asmenybės dorovinės kultūros elementas
Authors: Kobliakovas Valentinas
Published: January 2019

Straipsnyje analizuojama moralinė refleksija kaip svarbiausias asmenybės dorovinės kultūros elementas. Refleksija apibrėžiama kaip pokalbio su pačiu savimi procesas. Tai mąstymas, kurio metu reproduktyvios vaizduotės dėka galima girdėti patį save, tai kūrybinis, dialoginis mąstymas, siekiantis pagrįsti savo dorovinę poziciją. G.. Hegelis pabrėžė kultūrinį kuriamąjį refleksijos vaidmenį. Refleksija sukuria asmenybės dvasinio gyvenimo įtampą, kuri stimuliuoja dorovinį ir kultūrinį asmenybės vystymąsi. Tik per asmenybę praturtėja ir visuomenės kultūros dorovinis potencialas, todėl asmenybės dorovinės kultūros negalima laikyti tik auklėjimo ir asmenybės socializacijos rezultatu. Tai – dorovinio subrendimo, dorovinės išminties formavimosi ir dorovinio statuso įgijimo procesas. Kiekvienas samprotaujantis žmogus į pasaulį žiūri ypatingai, su principais, kurie stumia jį vertingų poelgių link. Etinė refleksija padeda suformuoti socialinių procesų ir elgesio vertinimo pasaulėžiūrinius principus.
P. Frankastelis: meno ir technikos sąveika
Authors: Gaižutis Algirdas
Published: January 2019

Straipsnyje nagrinėjami P. Frankastelio meno sociologijos svarbiausi principai. P. Frankastelio teigimu, meno sociologija privalo būti integralus mokslas, sugebantis pasinaudoti įvairių disciplinų patyrimu ir metodais. Sociologas akcentavo visuomeninę meninės kūrybos reikšmę. Nagrinėdamas meno ir technikos sąveiką, jis panaudojo architektūros, tapybos, taikomosios dailės, dizaino medžiagą. P. Frankastelis pabrėžė estetinės sąmonės aktyvumą ir komunikatyvinę meno funkciją, ieškojo giluminių ryšių tarp meno ir kalbinės veiklos. Pripažindamas, kad visos meno rūšys ir šakos turi kalbinį pavidalą, kad meno kūrinio pagrindinė funkcija yra estetinė, jis aiškino meno bei technikos sąveiką. Tobulų formų kūriniui ar daiktui būdinga estetikos ir technikos momentų vienybė. Meno ir technikos sąveika niekada nenutrūksta. Tarp skolinio ir išradimo yra vidinė priklausomybė: naujumas atsiranda ten, kur socialinės žmonių grupės ieško galimybių patenkinti gyvybinius poreikius. Imitavimas, pakartojimas labiau būdingi technikai nei menui. Kiekvienos epochos menas išreiškia jos esmę ir gali būti laikomas veiksmingu vertybių perteikimo būdu.
Fakto problema istorijoje
Authors: Jurkūnaitė Gema
Published: January 2019

Straipsnyje analizuojamas fakto ir interpretacijos santykis istorijos moksle. Teigiama, kad empiristinė ir metafizinė metodologija sukūrė istorinių faktų kultą, o po to jo priešybę – nuostatą, kad istorinis faktas tėra istorinio mąstymo rezultatas. Pasisakydamas prieš moralizuojančiąją istoriją, L. Rankė laikė istoriko pareiga parodyti, kaip iš tikrųjų buvo, todėl rėmimasis faktine medžiaga yra teorijos teisingumo ir objektyvumo garantija. Faktai yra objektyvūs, nepriklausomi nuo istoriko sąmonės ar interpretacijos, juose slypi žinios apie tikrovę; tereikia juos surasti ir atskleisti. Interpretacija visada slepia savy subjektyvumo pavojų; jei pripažįstamas faktų primatas, išgelbstima istorija kaip mokslas, teikiantis objektyvių žinių, bet istoriko vaidmuo tada labai menkas. Jei pirmenybę suteikiame istorikui, jo teorinei ir socialinei nuostatai, tai paneigiama istorija, kaip objektyvus mokslas. Taip pat negalima priešpriešinti istorijos kitiems mokslams, nes tik šiame moksle socialinė praktika ir socialinė veikla yra itin svarbūs.
Aksiologiniai P. Dovydaičio pažiūrų į mokslinį pažinimą aspektai
Authors: Balčius Jonas
Published: January 2019

Straipsnis skirtas aptarti lietuvių neotomisto P. Dovydaičio pažiūroms į mokslinį pažinimą. Jo gnoseologinės koncepcijos pagrindą sudaro neotomizmo dogma, skelbianti žinojimo ir tikėjimo principinį suderinamumą. Tikrą žinojimą P. Dovydaitis supranta kaip pažinimą, kuriam pasiekti jau nebepakanka asmeninių patyrimo galių, t. y. stebėjimo, apmąstymų, tam reikia pasitelkti svetimą nuomonę, autoritetus. Šie elementai suponuoja tikėjimo momentą pažinime. Tarp mokslinio ir religinio pažinimo nėra didelio skirtumo, tik pirmajame tikėjimui neteikiama tiek daug reikšmės kaip religiniame. P. Dovydaitis siekė sutapatinti tikėjimo elementą moksliniame pažinime su religiniam tikėjimui būdinga fideistine orientacija. Remdamasis teze, kad žinojimo tikslas yra žinoti, kad mes turime tikėti, neotomistas siekė tendencingai, voliuntaristiškai įvertinti daugelį jį dominusių gamtos ir visuomenės mokslų, kultūros, ideologijos, etikos problemų. Tikėjimas laikomas ne jausmo, bet proto aktu. Aptariami religijos, mokslo ir kultūros santykių klausimai P. Dovydaičio veikaluose.