bluuebunny/crossref_metadata_2025 huggingface dataset:
Lietelannan kemiallinen fraktiointi: fosforin saostaminen
Authors: Pietola Liisa , Alasuutari Sakari , Palva Reetta
Published: April 2019

Sian- tai naudanlietelanta sisältää liikaa fosforia käytettäväksi karjatilojen pelloille, joilla maan fosforipitoisuudet ovat korkeita. Ongelma rajoittaa tuotantoyksiköiden kokoa tai pakottaa viljelijät lisämaan hankintaan. Lannan fosfori pitäisi voida poistaa tai ratkaisevasti vähentää ennen pellolle ajoa. Esiteltävä menetelmä perustuu saostusvalmisteen käyttöön lietesäiliössä ja sakan sedimentaatioon lietekaivon pohjalle ilman erityisiä koneinvestointeja. Ennen sedimentoitumisvaihetta saostusvalmiste sekoitetaan lietesäiliöön normaalilla lietteen sekoittajalla. Muutaman päivän tai viikon aikana saostusvalmiste sitoo fosforia nestejakeesta sedimentoituvaan kiintoainekseen (alite), jolloin lietteen yläosaan erottuu lähes fosforiton tai vain vähän fosforia sisältävä nestefraktio (ylite). Jakeiden ylite:alite tilavuussuhde on noin 1:1 tai jopa 2:1, niin kuin sianlannan lietelannan fraktioinnissa todettiin. Sedimentoituneen sakan kuiva-ainepitoisuus oli 15-18 % ja ylitteen 1,5-2 %. Lähes fosforivapaa ylite voidaan pumpata lietelannan levityskalustoon ja käyttää typpi-kalium- lannoitteena korkean fosforiluvun lohkoille. Fosforia sisältävä alite voidaan hyödyntää lannoitteena tilalla tai tilan ulkopuolella tai esimerkiksi energiantuotannossa. Toisin kuin rauta- tai alumiinisulfaatilla saostettaessa, fosfori pysyy tässä menetelmässä viljelykasveille käyttökelpoisena kasvinravinteena: Menetelmässä vesiliukoinen fosfori saostetaan amorfisiksi kalsiumfosfaateiksi tai ammoniummagnesiumfosfaatiksi eli struviitiksi, joka on todettu erinomaiseksi lannoitteeksi. Saostuminen onnistuu, jos lietteen pH on yli 8. Koska varsinkin lietelannan pH on luontaisesti hapanta ja sisältää paljon pH:ta puskuroivaa kuiva-ainetta, lietelannan pH nostetaan saostusvalmisteen avulla lähelle 8. Laboratorio- ja tilakokeiden perusteella nestejakeen vesiliukoisen fosforin määrä laski alle kymmenesosaan paljon liukoista fosfaattifosforia sisältävällä sianlietelannalla (700 mg/kg:sta tasolle 10-20 mg/kg). Tutkitun naudanlietelannan fosfori väheni noin viidennekseen (250 mg/kg:sta tasolle 50 mg/kg). Naudanlietelanta oli tässä tutkimuksessa haastavampi kuin sianlietelanta: Naudanlietelanta oli happamampaa ja kuiva-aine puskuroi pH:n nousua, mutta koe tehtiin myös viileämmissä olosuhteissa huhtikuussa kun sianlietelantakoe tehtiin toukokuun puolenvälin jälkeen. Tutkimuksen mukaan saostusvalmisteen käyttömäärä vaihtelee 5-8 kg lietetonnia kohti. Helposti lietteeseen liukenevaa kalsiumsulfaattia ja magnesiumoksidia sisältävää saostusvalmistetta tarvitaan sitä enemmän mitä suurempi on lietteen kuiva-aine- ja/tai fosforipitoisuus. Menetelmän tilakäyttöä ja kannattavuutta naudanlietelannan käsittelyssä arvioidaan eri paperissa (Alasuutari ym. 2008: Lietelannan kemiallinen fraktiointi: käyttö ja kannattavuus). Tuotekehitystyö jatkuu varsinkin naudanlietelannan kohdalla.
Sikojen lihakkuuden, luun murtolujuuden ja osteokondroosin geneettinen vaihtelu
Authors: Sevón-Aimonen Marja-Liisa , Storskrubb Annina , Mäki-Tanila Asko , Honkavaara Markku
Published: April 2019

Lihaprosentti on taloudellisesti tärkeimpiä ominaisuuksia sianjalostuksessa. Toisaalta luunmurtumat ja osteokondroosi aiheuttavat hylkäyksiä ruhontarkastuksessa. Lihakkuutta parannettaessa on oltava varma, ettei eläimille aiheuteta luusto- tai nivelongelmia. Tutkimuksen tavoite oli selvittää luuston lujuuden ja osteokondroosin periytyvyys ja tutkia, ovatko nämä kaksi korreloituneet lihakkuuteen. Luuston lujuuden geneettisestä vaihtelusta on erittäin vähän tietoja. Tutkimus kuului osana suurempaan hankkeeseen "Suomalaisen sian teuraslaadun kehittäminen, mittaus ja genetiikka". Aineisto koostui 426 maatiais- ja 326 yorkshiresiasta. Sukulaistiedot saatiin Faba Jalostukselta. Lihakkuusmittoja olivat Hennessy-lihaprosentti, vanha ja uusi koesikojen lihaprosentti ja eri lajitelmien saannot ruhosta. Murtolujuus mitattiin luiden kolmipistetaivutuksella ja osteokondroosi visuaalisesti. Aineisto analysoitiin ’restricted maximum likelihood’ –menetelmällä (DMU-ohjelma) soveltaen eläinmallia. Lihakkuusominaisuuksien periytymisasteet olivat kohtalaisia tai korkeita (0,15 – 0,42). Murtolujuuden periytymisaste (0,27) samoin kuin reisiluun alapään osteokondroosin (0,26) periytymisaste oli kohtalainen, joten niitä pystytään tarvittaessa valinnalla muuttamaan. Lihakkuuden ja murtolujuuden korrelaatio oli matala. Ei ole siis huolta siitä, että lihakkuuden parantaminen heikentäisi murtolujuutta. Sen sijaan lihakkuuden ja osteokondroosin korrelaatio oli epäsuotuisa. Parempaa lihakkuutta valittaessa on seurattava nivelten kunnon muutoksia.
Ruokintafrekvenssin vaikutus täysikasvuisten emolehmien tuotantoon
Authors: Juntti Lauri , Heikkilä Anna-Maija , Palva Reetta , Peltonen Mika , Tuure Veli-Matti , Manninen Merja
Published: April 2019

Tämä tutkimus selvitti, voidaanko täysikasvuisten emolehmien ruokintakertoja harventaa pidettäessä eläinten energian saanti samana kuin päivittäisessä ruokinnassa ja voidaanko näin menetellen parantaa tuotannon taloudellista tulosta. Tutkimus jakaantui tuotantotuloksia ja eläinten hyvinvointia sekä työnmenekkiä ja tuotannon taloutta käsitelleisiin osioihin. Tässä osiossa tarkastellaan harvennetun ruokinnan vaikutusta työnmenekkiin ja sitä kautta emolehmätilan taloudelliseen tulokseen. Emolehmien hoitotöihin kuluvaa aikaa mitattiin ruokintakokeen eri vaiheissa MTT:nn emolehmänavetalla Tohmajärvellä. Pääpaino työaikatutkimuksissa oli sisäruokintakauden töissä, joissa eläinten ruokintaan liittyvät työt eri ruokintafrekvensseillä erosivat toisistaan; osalle eläimistä rehut jaettiin tavalliseen tapaan päivittäin, osalle kolmen päivän rehuannos kerralla joka kolmas päivä. Tulokset perustuvat mahdollisuuksien mukaan usean mittauskerran tietoihin. Työnmenekit määritettiin yksityiskohtaisille työnosille, joiden perusteella laskettiin laajempien kokonaisuuksien työnmenekkejä. Eri ruokintatapojen taloudellisia vaikutuksia tutkittiin vertaamalla niiden kustannuksia keskenään. Ainoa kustannusero eri menetelmien välillä oli työkustannuksissa, mutta työkustannuksen merkityksen selvittämiseksi laskettiin vertailussa mukaan myös muut tuotantokustannuksen erät. Tutkimuksen mukaan säilörehun ja kuivan heinän jako joka kolmas päivä vähensi ruokintatyönmenekkiä 35 prosenttia kerran päivässä tapahtuvaan verrattuna. Tohmajärven emolehmänavetan olosuhteissa tämä merkitsi vajaan kolmen tunnin työnmenekin säästöä emoa ja vuotta kohti laskettuna. Joka kolmas päivä tehtävän ruokinnan koko työkustannuksen ja muuttuvien kustannusten summa on kuitenkin vain noin neljä prosenttia alempi kuin vastaava summa kerran päivässä tapahtuvassa ruokinnassa. Koko tuotantokustannusta tarkasteltaessa kustannussäästö on noin kolme prosenttia. Joka kolmas päivä tapahtuvalla ruokinnalla saavutettava kustannussäästö suhteutettuna koko tuotantokustannukseen ei ole kovin suuri. Suhteutettuna vasikkatuotannossa saavutettavaan verrattain pieneen katteeseen säästöä voidaan kuitenkin pitää merkittävänä. Kustannussäästöä oleellisempaa voi olla harvennetun ruokinnan tarjoama jouston mahdollisuus emolehmätilan töiden järjestämiseen, mikä puolestaan voi edesauttaa viljelijäperhettä parantamaan tilansa taloudellista kokonaistulosta esimerkiksi sivuansioiden avulla.
Reaaliaikainen lehmien jalkaterveyden seuranta
Authors: Pastell Matti , Hautala Mikko , Kujala Minna , Poikalainen Väinö , Praks Jaan , Veermäe Imbi , Ahokas Jukka
Published: April 2019

Teknologinen kehitys on mahdollistanut korkean automaatiotason myös karjataloudessa ja automaattilypsy on yleistynyt 2000-luvulla. Lypsyrobotti tarjoaa erinomaisen mahdollisuuden lehmien jatkuvaan automaattiseen seurantaan. Mittaamalla voidaan saada eläimen terveydentilasta selville sellaisiakin asioita joita ei voida silmämääräisesti havaita.Ontuminen on kolmanneksi suurin lypsykarjan terveysongelma maailmassa. Se aiheuttaa tiloille kustannuksia hoidon ja menetetyn tuotoksen vuoksi sekä aiheuttaa lehmille kipua. Lypsylehmien ontumisesta 90 % johtuu sorkkasairauksista. Sairauksien aiheuttaman haitan minimoinnissa tärkeintä on sairauden nopea havaitseminen ja välittömästi aloitettu hoito. Teknologisia keinoja ontumisen havaitsemiseen on käytössä vain vähän.Helsingin yliopiston Agroteknologian laitoksella kehitettiin yhteistyössä Tarton maatalousyliopiston kanssa nelivaakajärjestelmä lehmien jalkavikojen automaattista seurantaa varten. Vaa’an avulla punnitaan lehmän jokaisen jalan paino erikseen lypsyn aikana. Järjestelmä koostuu neljästä leikkausvoima-anturista joiden päälle on asennettu vaakasillat, vahvistimesta ja tietokoneesta sekä seurantaohjelmistosta. Vaaka on asennettu Helsingin yliopiston opetus ja tutkimustilan Suitian toisen lypsyrobotin lattiaan.Mittauksen kulkua ohjataan navetassa sijaitsevan tietokoneen ja tutkimuksessa kehitetyn ohjelmiston avulla. Tieto robotin toiminnasta ja siellä olevasta lehmästä saadaan robotin tietokoneelta DeLavalilta saadun apuohjelman avulla. Ohjelma aloittaa mittauksen lypsyn alkaessa ja lopettaa sen kun lypsy loppuu. Lypsyn päätyttyä ohjelma laskee jokaisen jalan keskipainon, jalkapainojen keskihajonnan, potkut ja jalannostot lypsyn aikana sekä lehmän kokonaispainon. Tiedot tallennetaan tietokantaan lehmäkohtaisesti. Ohjelmaan on myös lisätty jalkavikojen etsimisehto. Ohjelma vertaa jokaisen lypsyn päätyttyä lehmän jalkapainoja viiden edellisen päivän jalkapainoihin.Järjestelmällä kerättiin punnitustuloksia 71 lehmästä yli 10 000 kappaletta. Lehmien jalkaterveys on tarkastettu noin kuukauden välein ja tutkimuksen aikana on löytynyt jalkavikoja aikana yhteensä 12. Näistä 11 kappaletta havaittiin myös vaakajärjestelmällä. Järjestelmällä havaitut jalkaviat ilmenivät kipeän jalan keventämisenä ja pahimmat ontumistapaukset myös jalan jatkuvana nosteluna. Lehmien erilainen käyttäytyminen vaikeuttaa yhteisten vian etsintäkriteerien löytämistä. Selvimmin jalan kipeytyminen näkyy terveenä jatkuvasti tasaisesti seisovalla lehmällä, mutta levottoman lehmän sorkkasairaus ei erotu yhtä helposti normaalista punnitusten välisestä hajonnasta.Lehmän jalkapainojen yksilöllisellä seurannalla pystytään seuraamaan eläimen jalkaterveyttä. Nelivaakajärjestelmä tarjoaa mahdollisuuden automaattiseen terveyden seurantaan tilatasolla. Järjestelmää ohjaava ohjelma antaa automaattisia hälytyksiä mahdollisista ongelmista.
Virtaussytometrisesti lajitellun sonnin sperman laatu alkiotuotannossa
Authors: Peippo Jaana , Räty Mervi , Korhonen Kati , Kananen-Anttila Kirsi , Eronen Minna , Vartia Kirsi , Hurme Timo , Sairanen Auvo , Halmekytö Maria , Mäki-Tanila Asko
Published: April 2019

Lypsykarjalla sperman sukupuolilajittelulla on monta etua: nuorten sonnien testityttärien tuottaminen pienemmillä siemennysmäärillä, huippusonnien X-sperman käyttö parhaille lehmille ja lihasonnien Y-sperma keskitason lehmille. Tehokkain tapa varmistaa naudan alkioiden ja niistä syntyvien vasikoiden sukupuoli on käyttää X- ja Y-fraktioihin lajiteltua spermaa hedelmöityksessä, jolloin lähes kaikki tuotetut alkiot ovat haluttua sukupuolta. Lajittelemattomalla spermalla tuotetuista alkiosta haluttua suku-puolta on teoriassa noin puolet. Yhdysvaltalaisen XY Inc.:n kehittämä ja patentoima virtaussytometriaan perustuva siittiöiden lajittelumenetelmä on tällä hetkellä maailmalla tutkituista menetelmistä ainoa, joka on kaupallistettu. Lajiteltua spermaa voidaan myös pakastaa, mikä on suuri etu sperman logistiikan kannalta. Maa- ja metsätalousministeriön ja jalostus- ja elintarviketeollisuuden rahoittamassa tutkimushankkeessa selvitettiin XY Inc.:n patentoimalla menetelmällä lajitellun sperman laatua ja lajitteluun käytettyjen sonnien välisiä eroja alkioiden laboratoriotuotannossa ja alkiohuuhtelusiemennyksissä. Kokeissa käytetty holstein-friisiläissonnien sperma ostettiin Cogent Ltd:ltä Englannista. Laboratoriossa lajitellun sperman sulatuksen jälkeinen elävyys oli silmämääräisessä tarkastelussa lajittelematonta spermaa heikompi. X-sperma penetroi munasoluja heikommin ja X-spermalla hedelmöitetyt munasolut jakautuivat lajittelemalla ja Y -spermalla hedelmöitettyjä munasoluja heikommin. Y-sperma tuotti eniten ja laadullisesti parhaita siirtokelpoisia alkioita. X- ja Y-spermalla tuote-tuista siirtokelpoisista alkioista keskimäärin 10% oli väärää sukupuolta. Hiehoilla ja lehmillä tehdyissä alkionhuuhteluissa verrattiin lajittelematonta ja X-spermaa. Vain X-spermalla siemennetyistä luovuttajista löydettiin hedelmöitymättömiä munasoluja. Siirtokelpoisten tai kehityksessä pysähtyneiden alkioiden osuuksissa ei lajittelemattoman ja X-sperman välillä ollut vastaavaa eroa.Vastaavana ajanjaksona tilatasolla yhteensä 30 karjanomistajaa käytti kolmen Englannista tuodun sonnin lajiteltua X-spermaa hiehojen ja lehmien alkionhuuhtelusiemennyksissä. Myös tässä aineistossa X-spermalla saatiin lehmillä vähemmän siirtokelpoisia alkiota ja enemmän hedelmöitymättömiä munasoluja kuin vastaavana ajanjaksona suomalaisilla holstein-friisiläissonneilla tehdyissä huuhteluissa. Alkiontuotantotuloksissa oli myös sonnien välisiä eroja. Tulokset osoittavat, että XY Inc.:n kehittämä lajittelumenetelmä on erittäin luotettava. Lehmille tarvittanee useampia siemennyksiä ja/tai isompia siemennysannoksia kuin hiehoilla. Keinosiemennyssonnien soveltuvuus lajitteluun on arvioitava yksilökohtaisesti.
Onko lajikkeella väliä, parsakaalin lajikevalinta ja aistittava laatu
Authors: Kallela Marja , Lehtonen Sanna , Peltue Tiina
Published: April 2019

Parsakaalin (Brassica oleracea var. italica) viljely ja tuotanto ovat lisääntyneet Suomessa 1990-luvultaalkaen voimakkaasti uusien, tasaisemmin satoa tuottavien lajikkeiden ja sadon ajoituksen takia. Lisäksi kuluttajat ovat oppineet käyttämään terveellistä ja maukasta kaalia monipuolisemmin. Ammattiviljelyssä lajikevalinta on haastava tehtävä varsinkin luomutuotantojärjestelmässä siksi, että aina ei ole saatavilla luomulisäysaineistoa tai tavanomaisesti tuotettuja käsittelemättömiä siemeniä. Hyvissä kasvuoloissa parsakaalit kasvavat helposti liian suuriksi. Tiheämmällä istutuksella ja vähäisemmällä typpilannoituksella saadaan kaalien kokoa rajoitettua jonkin verran. Lajikevalinta vaikuttaa sadon määrään sekä ulkoiseen ja aistittavaan laatuun. Tämän tutkimuksen tarkoituksena oli selvittää lajikevalinnan vaikutuksia parsakaalinulkoiseen ja aistittavaan laatuun. Lisäksi tarkasteltiin kasvuston katteen vaikutusta tavanomaisen ja luomuviljelyjärjestelmän mukaan tuotetun parsakaalin laatuun.Useimpien lajikkeiden sadosta oli yli 90 prosenttia kauppakelpoista vuonna 2004, jolloin kasvukausi oli kaalin viljelylle sopiva sateinen ja viileä. Seuraavana vuonna kasvukausi oli myös sateinen, mutta heinäkuussa oli hellettä ja kosteaa. Silloin kauppakelpoista satoa alensivat kosteassa ja lämpimässä viihtyvät bakteeritaudit.Aistinvaraisissa arvioissa kauppakelpoisesta vuoden 2005 sadosta elokuun alussa kerätyt lajikkeet olivat tummemman vihreitä kuin myöhemmin kerätyt lajikkeet. Vaikka ’Fellow’-lajikkeen ulkomuoto ei ollut tavoiteltu kupera, se oli aistinvaraisesti rakenteeltaan ja maultaan erittäin hyvä. Maultaan heikoimpia lajikkeita olivat Milady ja Triathlon. Eri kasvupaikkojen välillä oli eroja. Makuun ei kuitenkaan näyttäisivaikuttavan viljelyjärjestelmä luomutuotannon eduksi, vaikka luomutuotetut kaalit olivat tässä tutkimuksessaaistinvaraisesti parempia kuin kokeen tavanomaisesti tuotetut kaalit. Tavanomaisesti tuotettu verrannekaalioli aistinvaraisesti samaa luokkaa luomukaalien kanssa.Vuonna 2005 luomuviljelyssä hyväksi tuholaistentorjuntakeinoksi havaittu kasvuston kateharso ei vioittanut kaalien laatua. Harson alla kasvaneet kaalit olivat laadultaan hyviä, ellei parempiakin kuin ilman harsoa kasvatetut kaalit kuumuudesta huolimatta. Varmoja säänkestäviä lajikkeita voisivat olla esimerkiksi Montop ja Ironman lajikkeiden kaltaiset vaihtoehdot. Parsakaalikokeiden tulokset osoittavat, että ammattituotantoon tarkoitetuilla lajikkeilla ja luomumenetelmillä voidaan tuottaa erinomaisia parsakaalejaniin kooltaan kuin laadultaan.
Lypsykarjan tehostetun terveydenhuoltotyön taloudellisuuden mittaaminen
Authors: Mäkinen Heikki
Published: April 2019

Kotieläintilojen terveydenhuollolla tarkoitetaan eläinten terveyden ja hyvinvoinnin ylläpitämistä ja parantamista tuotannon kannattavuuden parantamiseksi. Alan tutkimuksessa tyypillisiä lähestymistapoja ovat empiiriseen aineistoon perustuvat laskelmat ja simuloinnit sairauksien vaikutuksista tuotantoon ja tuotantopäätöksiin.Tutkimuksen tavoitteena oli selvittää, onko maidontuotannon taloudellisen tuloksen ja terveydenhuoltotyöhön osallistumisen välillä yhteyttä. Aineistona käytettiin Pro Agrian Laaja-MATU –laskelmia. Analyysiin poimittiin tilat, joille oli tehty L-MATU vuosina 1998 ja 2001. Terveydenhuoltohankkeisiin osallistuneita tiloja oli 58 (=th-tilat) ja vertailutiloja 184. Kannattavuuden seurannan tunnusluvuksi valittiin lehmäkohtainen maitotuotto sekä maitotuoton ja rehu-, siemennys-, lääkintä-, puhtaanapitoja uudistuskustannuksen erotus (=katetuotto).Vuonna 1998 maitotuotto oli th-tiloilla keskimäärin 3804 € ja vertailutiloilla 3648 €. Se kasvoi vuoteen 2001 mennessä th-tiloilla keskimäärin 371 € ja vertailutiloilla 248 €. Ero oli tilastollisesti merkitsevä. Katetuotto vuonna 1998 oli th-tiloilla keskimäärin 2235 €/lehmä ja vertailutiloilla 2062 €/lehmä. Th-tiloilla katetuotto kasvoi vuoteen 2001 mennessä 2459 euroon ja vertailutiloilla 2212 euroon. Sekä lähtö- että lopputilanteessa ryhmien ero katetuoton tasossa oli tilastollisesti merkitsevä. Katetuoton muutos vuodesta 1998 vuoteen 2001 oli positiivinen 67 prosentilla th-tiloista ja 63 prosentilla vertailutiloista. Suuria negatiivisia muutoksia oli enemmän vertailuryhmässä ja positiivisia muutoksia thryhmässä.Muutoksen suuruus oli th-tiloilla keskimäärin 225 € (10,1%) ja vertailuryhmän tiloilla 149 € (7,2%), ryhmien ero ei ollut tilastollisesti merkitsevä.Kun katetuoton lähtötaso otettiin huomioon kovarianssianalyysin avulla, ryhmien välillä havaittiin merkitsevä ero. Regressiomallin sovitteeksi saatiin:th-ryhmä katetuoton muutos = 1835,64 - 0,720828 * lähtötasovertailuryhmä katetuoton muutos = 956,238 - 0,391217 * lähtötasoKatetuoton lähtötaso ja th-hankkeeseen osallistuminen selittivät 25,7 % katetuoton muutoksesta. Alhaiseen selitysasteeseen sopii estimaatin suuri keskivirhe 342.Tulosten mukaan ennakoivalla terveydenhuoltotyöllä oli mahdollista parantaa maidon katetuottoa. Suurin katetuoton kasvu saatiin th-tiloilla, joilla katetuotto lähtötilanteessa oli heikko, mikä taas saattaa johtua lehmien terveysongelmista. Tutkimus toi esille terveydenhuoltohankkeiden suunnittelun kannalta keskeisiä näkökohtia: 1) Tuotantoprosessin seurantaan ja muistiinpanojen tekemiseen tulee panostaa riittävästi, minimivaatimuksena on LaajaMATU-laskelmien teko vuosittain. 2) Terveydenhuoltotyön ja seurannan tulisi jatkua usean vuoden ajan. 3) Tutkimuksen kannalta hankkeisiin tulisi osallistua riittävästi tiloja, ja osallistumisen intensiteetti olisi määritettävä, lisäksi olisi koottava aineistoa viljelijöiden operatiivisesta toiminnasta ja tavoitteista. Myös yksittäisten tilojen tarkastelu tapaustutkimuksin olisi hyödyllistä.
Ohralajikkeiden välillä suuria eroja jyvän kuidun sulatusnopeudessa
Authors: Seppälä Arja , Stevnebø Anita , Harstad Odd Magne , Huhtanen Pekka
Published: April 2019

Tässä tutkimuksessa selvitettiin in vitro -kaasuntuotantomenetelmällä eri ohralajikkeiden jyvien välisiäeroja solun sisällyksen ja kuidun sulatusnopeuksissa. Tutkimus tehtiin osana isompaa tutkimushanketta ja yhteistyötahona oli Norwegian University of Life Sciences. Kokeessa oli mukana 12 ohralajiketta (Alamo, Candle, Cindy, Cinober, Kinnan, Fager, Olsok, Thule, StS 2-11, SW 2904, Glacier ja HA-d). Ohranäytteet toimittivat Graminor AS (Bjørke, Norway) ja Western Plant Breeders (Bozeman, USA). Jyvät jauhettiin ja niistä määritettiin kemiallinen koostumus sekä eristettiin neutraalidetergenttiin liukenematon jäännös eli solunseinäaines sulatusnopeuden määrittämistä varten. Sulatusnopeudet mitattiin in vitro –kaasuntuotantomenetelmällä MTT/ERA:n laboratoriossa sekä jauhetuista jyvistä että niistä eristetyistä kuitunäytteistä. Menetelmässä rehunäytettä inkuboidaan kolmen vuorokauden ajan kasvatusliuoksessa, jossa pötsinesteen mikrobit pilkkovat rehunäytettä. Käymisessä syntyvän kaasun määrä mitataan 15 minuutin välein. Tallennetulta kaasukäyrältä rehunäytteelle saadaan ajan suhteen vaihtuva sulatusnopeus, josta edelleen lasketaan vakiosulatusnopeus huomioimalla virtauksen vaikutus pötsisimulaatiolla. Solunsisällyksen sulatusnopeus määritettiin laskemalla solunsisällysaineille kaasuntuotantokäyrä erotuksena kokonäytteen ja kuidun kaasuntuotantokäyrien välillä.Ohralajikkeiden välillä havaittiin tilastollisesti merkitseviä (p<0.01) eroja sekä jyvien solunsisällyksen että jyvän kuidun sulatusnopeuksissa. Solunsisällyksen sulatusnopeus oli näytteillä keskimäärin 0.14 h-1 ja kuidun keskimäärin 0.066 h-1. Erot eri lajikkeiden solunsisällyksen sulatusnopeuksissa olivat kuitenkin pieniä käytännön kannalta (min-maks 0.13 – 0.15 h-1). Selvästi suurempia eroja lajikkeiden välillä oli kuidun sulatusnopeudessa (min-maks 0.043 – 0.095 h-1).Lajikkeet poikkesivat toisistaan myös kemiallisen koostumuksen osalta. Vaihteluvälit näytteiden koostumuksissa olivat: tärkkelyspitoisuus 470 - 640, valkuaispitoisuus 127 - 169, rasvapitoisuus 18 - 28 ja NDF-pitoisuus 86 – 213 g/kg ka.Erot kuidun sulatusnopeuksissa olivat yhteydessä kemialliseen koostumukseen, mutta koska tilastollisesti merkitseviä yhteyksiä oli useita ja koostumustiedot olivat voimakkaasti korreloituneet keskenään, ei näiden alustavien tulosten perusteella voida tehdä johtopäätöksiä ohran kuidun sulatusnopeusvaihtelun yhteydestä kemialliseen koostumukseen. Havaitut isot erot ohralajikkeiden välillä jyvän kuidun sulatusnopeuksissa antavat aihetta kokeen toistamiselle kotimaisella ohra-aineistolla. Erot voivat olla merkityksellisiä rehuohralajikkeiden valinnassa ja jalostuksessa.
Valkuaistäydennys lypsylehmän ummessaoloajan ruokinnassa
Authors: Kokkonen Tuomo
Published: April 2019

Lypsylehmä ei pysty ummessaollessaan varastoimaan valkuaista yhtä suuressa määrin kuin rasvaa.Lähinnä lihaksista ja nahasta mobilisoituva valkuainen voi kuitenkin edistää maitotuotosta ensimmäisinäpoikimisen jälkeisinä viikkoina, kun lehmä ei kykene tyydyttämään energian ja valkuaisen tarvettarehun syönnillä. Mobilisoituvaa valkuaista voidaan käyttää maitovalkuaisen synteesiin, glukoosinmuodostamiseen tai laajentuvan ruoansulatuskanavan rakennusaineeksi.Valkuaislisän antamisen ennen poikimista on esitetty lisäävän maidon valkuaispitoisuutta ja/taivalkuaistuotosta poikimisen jälkeen. Valkuaislisän on myös arvioitu lisäävän lehmän mobilisoitavissaolevia valkuaisvaroja tai estävän valkuaisen mobilisaation ennen poikimista, jos dieetin valkuaispitoisuuson niukka.Tässä kirjallisuuskatsauksessa neljäntoista vertaisarvioiduissa tieteellisissä artikkeleissa julkaistuntutkimuksen tuloksia on käytetty muodostamaan tietokanta, jota käyttäen poikimista edeltävänvalkuaislisän vaikutuksia on arvioitu meta-analyysin avulla. Artikkeleista kaksi perustuu kotimaisiin jaloput ulkomaisiin tutkimuksiin. Tutkimuksissa on käytetty sekä yhden että useamman kerran poikineitalehmiä. Koeruokintojen kesto ennen poikimista oli 21–42 päivää.Poikimista edeltävän ruokinnan valkuaispitoisuuden vaikutusta poikimisen jälkeiseen maitotuotokseenja rehun syöntiin testattiin SAS-ohjelmiston MIXED-proseduurilla. Tilastollisessa mallissatutkimusta käytettiin satunnaistekijänä. Mikäli samassa tutkimuksessa oli faktorina valkuaispitoisuudenlisäksi energiataso tai poikimakerta, näiden faktorien tasot tulkittiin tässä analyysissa erillisiksivertailuiksi.Poikimista edeltävän ruokinnan valkuaispitoisuudella ei ollut tilastollisesti merkitsevää (P>0,15)yhteyttä maito- ja valkuaistuotokseen tai maidon valkuaispitoisuuteen. Lisäksi mallien selitysasteetolivat alhaisia. Koska myöskään toisen asteen vaikutus ei ollut tilastollisesti merkitsevä, analyysitulokseteivät tue teoriaa, että niukasti valkuaista (100–120 g RV/kg ka) sisältävän, poikimista edeltävänruokinnan täydentäminen valkuaislisällä lisäisi maito- tai valkuaistuotosta.Valkuaisvarastojen kertymistä ja mobilisaatiota on useimmissa tutkimuksissa seurattu puutteellisinmenetelmin, vain joissakin tutkimuksissa on käytetty typpitasekokeita tai määritetty veren tai virtsan3-metyylihistidiinipitoisuuksia.Tämän tutkimuksen perusteella poikimista edeltävän ruokinnan valkuaispitoisuus ei ole merkittäväyksittäinen tuotoskauden alun maito- tai valkuaistuotoksen selittäjä. On kuitenkin mahdollista,että suurimmassa osassa tutkimuksia on käytetty niin runsasta dieetin valkuaispitoisuutta (170–190 gRV/kg ka) poikimisen jälkeen, että tämä on kompensoinut poikimista edeltävän ruokinnan mahdollisetpuutteet. Lisäksi eri kokeissa on käytetty useita erilaisia valkuaislähteitä, mikä selittää vaihteleviatuotosvasteita.
Sinikettujen jalostusarvostelu
Authors: Peura Jussi , Strandén Ismo
Published: April 2019

Turkisjalostuksen tavoitteena on kasvattaa nahan kokoa ja pentuekokoa sekä parantaa nahan laatua ja värin puhtautta. Jalostettavista ominaisuuksista 6 (gradeerausominaisuudet: eläimen koko, värin puhtaus, värin tummuus, massakkuus, peittävyys ja laatu) mitataan eläviltä eläimiltä ja 4 (nahkalajitteluominaisuudet: nahan koko, värin tummuus, värin puhtaus ja laatu) kuivatuista nahoista. Koon ja laatuominaisuuksien lisäksi jalostetaan pentuekokoa ja luonnetta. MTT:llä alkoi vuonna 2002 projekti, jonka lopputuloksena uudistettiin SAMPO:ssa käytettävät jalostusarvostelumallit. Vanhassa arvostelussa kaikille ominaisuuksille käytettiin samaa mallia, jossa ainoa kiinteä tekijä oli tila-vuosi ja ainoat satunnaistekijät jalostusarvo ja jäännöstekijä. Pentuekoossa havaintona käytettiin naaraan kaikkien pentuehavaintojen keskiarvoa, kuitenkin niin, että ensimmäistä pentuekokoa kasvatettiin 20 %. Kaikkien ominaisuuksien periytymisasteeksi oletettiin 0.20. Uudessa arvostelussa gradeerausominaisuuksien malliin lisättiin kiinteiksi tekijöiksi sukupuoli, syntymäajankohta ja emän ikä. Lisäksi pentue lisättiin uudeksi satunnaistekijäksi. Nahkalajitteluominaisuuksien malliin tehdyt muutokset vastasivat gradeerausominaisuuksilla tehtyjä muutoksia, lukuun ottamatta sukupuolta. Kaikkien laatu- ja koko-ominaisuuksien jalostusarvot lasketaan eläinmallilla. Pentuekoon malliin lisättiin uusiksi kiinteiksi tekijöiksi naaraan ikä, paritustapa ja paritusten lukumäärä. Uusiksi satunnaistekijöiksi lisättiin pentue ja naaraan pysyvät ympäristövaikutukset joten uudessa arvostelussa pentuekoon jalostusarvot lasketaan toistuvuuseläinmallilla. Luonteen malli jätettiin vähäisen aineiston vuoksi toistaiseksi ennalleen. Periytymisasteissa tapahtuneet muutokset olivat nahan kokoa, pentuekokoa sekä värin tummuutta lukuun ottamatta maltillisia. Eläinten keskinäisessä paremmuusjärjestyksessä tapahtuneet muutokset olivat suurimmat pentuekoossa.
Penkkiviljelytekniikan vaikutus multa- ja turvemaan lämpötilaan
Authors: Esala Jussi
Published: April 2019

Penkkiviljelytekniikan vaikutusta multa- ja turvemaan lämpötilaan tutkittiin Ilmajoella v. 1999 – 2003 järjestetyissä kenttäkokeissa. Käsittelyt olivat: tasainen maa (0), pieni kolmiopenkki (1), pieni tasalakinen penkki (2) ja suuri tasalakinen penkki (3). Kokeet perustettiin joka vuosi syyskynnetylle maalle. Koealue muokattiin 8 – 10 cm syvyyteen penkkien muotoilun helpottamiseksi ja jyrättiin ennen kylvöä. Penkit muotoilu tapahtui kylvölannoittimen eteen ja taakse asetettujen muotoilulevyjen avulla, ja tämän lisäksi vielä viimeistely käsiharavalla. Yhteensä 60 lämpötila-anturia sijoitettiin ruudun keskelle 7 ja 15 cm syvyyteen ja sivuille (¼ kohta, penkit 2 ja 3) 7 cm syvyyteen. Lisäksi käsittelyissä 3 ja 4 oli yksi anturi 20 ja 30 cm syvyydessä ja yksi anturi asetettiin mittaamaan ilman lämpötilaa 1,5 m korkeuteen. Anturit kytkettiin dataloggeriin, joka mittasi lämpötilat 20 minuutin välein. Maan tuntikohtaisten lämpötilojen keskiarvo on kylvöhetkestä keltatuleentumisen ajankohtaan kestäneissä mittauksissa ollut penkkikäsittelyissä useimmiten hieman (0,1 – 0,4 ºC) korkeampi kuin tasaisella maalla. Lämpötilaero penkkien hyväksi on myös poikkeuksetta ollut 15 cm syvyydessä suurempi kuin 7 cm syvyydessä. Penkkityyppien välillä ei ollut eroa. Samoin vuosien väliset erot jäävät vähäisiksi. Anturien vähäisestä määrästä ja maan ominaisuuksien vaihtelusta johtuvan hajonnan vuoksi käsittelyjen väliset lämpötilaerot eivät ole tilastollisesti merkitseviä. Penkkien lämpötila nousee selvimmin tasaisen maan lämpötiloja suuremmaksi, jos aurinkoinen ja lämmin sää ajoittuu kasvukauden alkuun. Penkkien tasaista maata suurempi pinnan ala ja erityisesti pinnan suotuisa kulma tulosäteisiin nähden tehostaa lämmön siirtymistä maahan. Näin käy selkeimmin aamulla ja iltapäivällä, jolloin aurinko on paistanut penkkien sivuihin. Myös myöhemmin kasvukaudella lämpimät säät näkyvät penkkien ja tasaisen maan lämpötilaeroissa. Lämpimien säiden vallitessa heinäkuussa tutkimusvuosina 2001 – 2003 ovat erot olleet 0,2 – 0,7 ºC penkkikäsittelyjen eduksi. Myös viileällä ja kuivalla säällä maan lämpötila on ollut penkeissä korkeampi kuin tasaisessa maassa, mutta erot ovat pienempiä kuin lämpimillä jaksoilla. Sen sijaan viileällä ja sateisella säällä penkkien lämpötilat ovat lähellä tasaisen maan lämpötiloja. Yhtä poikkeusta lukuun ottamatta ne ovat silti olleet korkeampia kuin tasaisessa maassa. Näillä viileillä kausilla, jolloin penkkien lämpötilaetu olisi ollut eniten tarpeen, on se jäänyt alhaisimmaksi. Lämpötilaeroilla ei ole kuitenkaan ollut muutamaa poikkeusta lukuun ottamatta tilastollista merkitsevyyttä, ja erojen käytännön merkittävyys jää pieneksi.
Westerwoldin raiheinän (Lolium multiflorum v. westerwoldicum) siementuotantomahdollisuudet Suomessa
Authors: Niskanen Markku , Niemeläinen Oiva
Published: April 2019

Etelä-Pohjanmaan tutkimusasemalla Ylistarossa ja Kasvintuotannon tutkimuksella Jokioisilla tutkittiin westerwoldin raiheinän siementuotantomahdollisuuksia maassamme. Tutkimuksen tavoitteena oli selvittää eri lajikkeiden siementuotantokykyä sekä siemenen tuottamiseen liittyvin riskien hallintaa. Tässä esityksessä esitellään tuloksia neljästä lajikekokeesta sekä yhdestä Ylistarossa tehdystä puintiaikakokeesta. Kokeet toteutettiin vuosina 2001-2003. Westerwoldin raiheinästä voidaan tuottaa Suomessa korkeita siemensatoja. Parhaista lajikkeista saavutettiin yli 1500 kg:n hehtaarisatoja. Myös siemenen laatu oli riittävän hyvä. Kaikkien neljän kokeen keskimääräinen itävyys oli 88 prosenttia. Kaikki tutkitut lajikkeet olivat riittävän aikaisia. Puintiaikakokeessa varisemistappiot nousivat yli 30 prosenttiin, kun puinti lykkääntyi tuleentumisen alusta 1-2 viikkoa. Ensimmäinen puintiaika tuotti kaikkein matalimman sadon ja viimeinen puintaika korkeimman sadon. Ensimmäisen ja kolmannen puintiajan satoero oli 170 kiloa, mutta ero ei kuitenkaan muodostunut tilastollisesti merkitseväksi. Itävyyteen kahta viikkoa myöhäisempi puinti vaikutti selvästi negatiivisesti. Puintia ei kannata lykätä kovin paljon kun pääosa tähkistä on tuleentunut, vaikka sato saattaa vielä kasvaa. Myös säiden aiheuttamat riskit kannattaa huomioida puinnin ajoituksessa. Kovat sateet ja tuulet voivat lisätä varisemista huomattavasti. Puinnin myöhästyttäminen lisää myös laaturiskiä ja esimerkiksi syksyn yöhallat saattavat vaurioittaa siementen itävyyttä. Liikaa siementen varisemista kannattaa välttää, sillä varisseet siemenet voivat muodostua seuraavana vuonna merkittäväksi rikkakasviongelmaksi. Westerwoldin raiheinän kasvuaika on pitkä, ja normaalisti puinti on elokuun loppupuolella, mikäli kylvötöihin päästään hyvissä ajoin toukokuussa. Pitkä kasvuaika lisää viljelyriskiä raiheinän siementuotannossa, varsinkin epätasaisesti tuleentuneessa kasvustossa. Siementuotannossa kannattaa suosia aikaisia lajikkeita sekä keskittää tuotanto suotuisille viljelyalueille, joissa pelloille päästään mahdollisimman aikaisin keväällä. Suurimmaksi ongelmaksi westerwoldin raiheinän siementuotannossa muodostui tasaisen ja tasaisesti tuleentuvan kasvustoon aikaansaaminen. Tulosten valossa kasvuston tasaisen tuleentumisen varmistaminen on tärkeää, jotta vältytään varisemistappioilta ja saadaan laadukas siemensato alhaisilla kuivauskustannuksilla. Lisää tutkimusta tarvitaan mm. kylvötiheyden, lannoituksen ja kasvunsääteiden vaikutuksesta kasvuston tasaisen tuleentumisen varmistamiseksi.
Viljelymenetelmän, lajikkeen ja siemenperunan seittirupisuuden vaikutus perunaseitin (Rhizoctonia solani) määrään
Authors: Ahvenniemi P. M. , Lehtonen M. J. , Wilson P. S. , Valkonen J. P.T.
Published: April 2019

Siemenen seittirupisuuden (6 tasoa), maaperän ominaisuuksien (monokulttuuri tai luomuviljely) ja lajikkeen (Van Gogh tai Saturna) vaikutusta perunaseitin esiintymiseen tutkittiin vuosina 2003-2005 järjestetyssä kenttäkokeessa. Siemenperunan tautisuuden (seittirupisuuden) lisääntyessä versolaikun määrä kasvoi, varsi- ja mukulaluku pieneni ja sadon määrää ja tärkkelyspitoisuus laski. Myöskin laatu heikkeni, kun vihertyneiden, epämuotoisten ja onttojen mukuloiden osuus sadossa kasvoi. Viljelymenetelmä ei vaikuttanut kovin selvästi seittisyyteen, mutta siemenen seittirupisuuden lisääntyessä seittiruven määrä sadossa lisääntyi ainoastaan luomussa. Van Goghissa oli seittiongelmia hieman enemmän kuin Saturnassa. Erityisesti keskeltä ruskolaikkuisten ja onttojen mukuloiden määrä lisääntyi Van Goghilla selvästi siemenen seittirupisuuden lisääntyessä. Tulokset ovat alustavia ja kattavat kaksi ensimmäistä koevuotta (2003-2004).
Ohra-hernekokoviljasäilörehun ja loppukasvatuksen väkirehuintensiteetin vaikutus hereford-sonnien tuotantoon
Authors: Manninen Merja , Nykänen Arja , Jauhiainen Lauri , Suvitie Marjatta
Published: April 2019

Seoskasvustoista valmistettujen ns. kokoviljasäilörehujen käyttö naudoille on lisääntynyt, mm. koska ne voidaan korjata säilörehun korjuukalustolla ja kasvustot mahdollistavat karjanlannan sijoituksen pelloille. Sonnien loppukasvatuksen väkirehuruokintaintensiteettiä selvittäneen hankkeen ensimmäi-sessä kokeessa vapaa väkirehuruokinta 3 kk ennen teurastusta paransi hereford (hf)-sonnien kasvua merkitsevästi. Tämä tutkimus selvitti ohra-hernekokoviljasäilörehun tuotantovaikutukset hf-sonnien loppukasvatuksessa, kun sonnit saivat kotoista väkirehuseosta loppukasvatusvaiheessa joko 3 tai 6 kg KA/pv.Kokeeseen otettiin 32 hf-sonnia, jotka painoivat kokeen alkaessa keskimäärin 271 kg. Koe tehtiin MTT:n emolehmänavetalla, jossa eläimet olivat neljän eläimen karsinoissa. Koemalli oli 2*2 faktoriaalinen, faktoreina karkearehu (nurmisäilörehu, NSR vs. ohraherneseossäilörehu, OHSR) ja loppukasvatuksen väkirehuintensiteetti (niukka, N vs. runsas, R). Esikuivatun NSR:n kasvusto niitettiin niittomurskaimella, paalattiin silppuavalla pyöröpaalaimella ja käärittiin muoviin. Seoskas-vusto korjattiin ohran taikinatuleentumisasteella kaksoissilppurilla laakasiiloon. Rehujen säilöntään käytettiin AIV 2 Plus –liuosta. Väkirehu oli ohra-kaura-valkuaistiiviste-seos, jonka valkuaistavoite oli 180 g/kg KA. Sonnit saivat väkirehua ensimmäiset 56 pv 2,0, seuraavat 84 pv 2,5 ja loppukasvatuksen ajan joko 3,0 tai 6,0 kg KA/pv. Eläimet saivat kivennäis- ja vitamiinitäydennyksen. Dieetin sulavuus määritettiin neljästi kokeen aikana. Sonnit teurastettiin Lihakunnan Kuopion teurastamossa.NSR:n apilapitoisuus oli 5 % KA:sta. OHSR:n KA-sato oli 8 600 kg/ha ja hernepitoisuus 13,5 % KA:sta. NSR:n KA-pitoisuus oli keskimäärin 253 g/kg ja D-arvo 72,0 %. KA-kilo sisälsi raakavalkuaista 178 g ja OIV:sta 88 g. Vastaavat luvut OHSR:lle olivat 257 g/kg, 66,5 %, 155 g ja 85 g.NSR:n voihappopitoisuus oli 9,2 g/kg KA. Väkirehun KA-kilo sisälsi raakavalkuaista 183 g jaenergiaa 1,09 RY. Koe kesti keskimäärin 269 pv. N-ruokinnat täyttivät luonnonmukaisen tuotannonvaatimuksen väkirehu-karkearehu-suhteesta. NSR-ruhojen keskimääräiseksi teuraspainoksi muodostui339 kg ja OHSR-ruhojen 320 kg. R-sonnien kasvu loppujaksolla oli N-sonneja parempaa, erityisestiNSR-ruokinnalla, mutta ero intensiteetin välillä ei ollut merkitsevä (P=0,10, 1511 vs. 1273 g/pv).NSR-sonnit kasvoivat keskimäärin 273 g/pv paremmin kuin OHSR-sonnit. Teuras-% oli keskimäärin53,4. NSR-ruhot luokitettiin lihakkaammiksi kuin OHSR-ruhot, rasvaisuudessa ero oli suuntaa antava.Loppukaudella R-ruokinta heikensi orgaanisen aineen, proteiinin ja ND-kuidun sulavuutta, eniten ND-kuidun.R-ruokinta loppukasvatusvaiheessa tehosti hieman sonnien kasvua, mutta ei vaikuttanuthaitallisesti eläinten terveyteen. Herneen osuus seoskasvustossa oli melko alhainen, mikä oli seuraus herneen kylvömäärästä. OHSR:lla ei päästy NSR:a vastaaviin tuotantotuloksiin. Merkittävin syy tähän oli seosrehun nurmisäilörehua alhaisempi sulavuus eli D-arvo.
Vasikoiden fysikaaliset ympäristöolosuhteet lypsykarjapihatoissa
Authors: Ohtonen Milla , Pekkanen Suvi , Kauppinen Risto , Pentikäinen Anne , Niskanen Henna , Mononen Jaakko , Ahola Leena , Dregde Kristiina , Tuovinen Veikko , Huuskonen Arto , Tuomisto Leena
Published: April 2019

Vasikoiden kasvatusympäristön tulisi tarjota vasikoille sellaiset olosuhteet, että ne tukevat vasikoidenhyvinvointia ja luovat edellytykset hyvälle kasvulle ja terveydelle. Kasvatusolosuhteissa ontilakohtaisia eroja. Tässä tutkimuksessa selvitettiin vasikoiden fysikaalisia kasvatusolosuhteitalypsykarjapihatoissa. Mittaukset suoritettiin talvella ja kesällä 2005.T u tk imus toteutettiin 19 lypsykarjatilalla, joissa oli lämminpihatto (keskimäärin 40 - 60lehmää). Tutkimuksessa selvitettiin vasikoiden kasvatusympäristön ilman lämpötila, -kosteus, -liike,hiilidioksidi- ja ammoniakkipitoisuus, valaistus ja melutaso sekä vasikoiden kasvatustilojen mitoitus jakäytetyt karsinamateriaalit.T utkimukseen osallistuneista tiloista erillinen vasikkaosasto omine ilmanvaihtoineen oli vainmuutamalla tilalla. Talvi- ja kesäolosuhteissa suoritettujen mittausten välillä suurimmat erot havaittiinilman lämpötilassa, -kosteudessa, -liikkeessä sekä kaasupitoisuuksissa. Talvella vasikkaosastonlämpötila jäi alle suositellun 15 ºC:n kaikilla tiloilla. Vetoisuus ei aiheuttanut erityisiä ongelmia, muttaammoniakkipitoisuudet olivat melko korkeita sekä vasikka- että lehmäosastoissa. Kesämittauksissavasikkaosaston suhteellinen ilmankosteus jäi alle suositellun 60 %:n yli puolella tutkimustiloista.V a l a istus oli erittäin hyvä kaikilla tutkimukseen osallistuneilla tiloilla. Melutasot olivatsuositusten ylärajoilla etenkin lehmien osastossa. Huomattavin yksittäinen melunaiheuttaja onilmastointi.Tilaa vasikkaa kohden oli keskimäärin 3 m2 , ryhmäkoko vaihteli välillä 2 - 11 vasikkaa/karsina.Siirto ryhmäkarsinaan tapahtui yleensä 1 - 3 vuorokauden kuluttua syntymän jälkeen. Karsinarakenteetolivat puuta ja teräsputkea, kuivitukseen käytettiin purua, olkea ja turvetta.Tutkimukseen osallistuneilla tiloilla vasikoiden fysikaaliset ympäristötekijät ovat yleensä Maajametsätalousministeriön säännösten ja suositusten mukaisia. Vasikoiden hyvinvoinnin kannaltahuomiota tulisi kiinnittää vasikkaosaston alhaiseen lämpötilaan talvella sekä korkeahkoihinmelutasoihin ja kaasupitoisuuksiin.
Kalaöljyn vaikutus rasvahappojen biohydrogenaatioon ja maidon rasva-happokoostumukseen
Authors: Kairenius Piia , Vanhatalo Aila , Griinari Mikko , Toivonen Vesa , Huhtanen Pekka , Shingfield Kevin
Published: April 2019

Linolihapon (C18:2n-6) biohydrogenaatio etenee pääsääntöisesti cis-9, trans-11 CLA:n kautta vakseenihapoksi (trans-11 C18:1) ja edelleen steariinihapoksi (C18:0). Koska epätäydellisen biohydrogenaation välituotteena pötsiin saattaa kertyä vakseenihappoa, joka muuttuu maitorauhasessa Δ9-desaturaasi-entsyymin vaikutuksesta CLA:ksi, biohydrogenaation merkitys CLA-tutkimuksessa on korostunut huomattavasti. Tutkimuksen tavoitteena oli selvittää millä kalaöljyn annostustasolla vakseenihapon kertyminen pötsiin, ja sen seurauksena maidon CLA-pitoisuus voidaan optimoida. Kalaöljyä käytettiin maidon CLA-pitoisuutta tehostavan ruokinnan malliaineena.Koe suoritettiin 4 x 4 latinalaisen neliön koemallin mukaan. Kalaöljyä lisättiin lypsylehmien väkirehuun 0, 75, 150 ja 300 g/pv. Ruokasulan virtaus pötsistä määritettiin ottamalla näytteet satakerrasta. Kalaöljyn lisäys alensi säilörehun kokonaiskuiva-aineen syöntiä, mutta ei vaikuttanut väkirehujen syöntiin. Koska linoleenihappo oli säilörehun pääasiallisin pitkäketjuinen rasvahappo, sen saanti aleni säilörehun syönnin alentuessa. Väkirehun merkittävimmät rasvahapot olivat öljyhappo ja linolihappo. Kalaöljy sisälsi runsaasti eikosapentaeeni- (EPA C20:5n-3) ja dokoheksaeenihappoa (DHA C22:6n-3), joiden saanti lisääntyi odotetusti kalaöljyannosta lisättäessä. Suurin kalaöljyn lisäys vähensi lehmien maitotuotosta merkitsevästi. Kalaöljyllä ei ollut vaikutusta maidon valkuais- ja laktoosipitoisuuksiin. Maidon rasvapitoisuus sekä rasva- ja valkuaistuotokset pienenivät lineaarisesti kalaöljyannosta lisättäessä.Vaikka steariinihapon virtaus pieneni ja oktadekeenihappojen (C18:1) kokonaisvirtaus lisääntyi lineaarisesti kalaöljyannosta lisättäessä, rasvahappovirtauksien merkittävimmät tulokset saatiin vakseenihapon ja trans-10-oktadekeenihapon osalta. Vakseenihapon virtaus lisääntyi siten, että suurimmalla kalaöljyannoksella sen virtaus kääntyi laskuun. Trans-10-oktadekeenihapon virtaus puolestaan lisääntyi voimakkaasti kalaöljyannosta lisättäessä. Kalaöljyn lisäys ei kuitenkaan vaikuttanut linolihapon ja CLA:n virtaukseen, mikä osoittaa, että kalaöljyn lisäys heikentää erityisesti trans-C18:1-rasvahappojen pelkistystä pötsissä.Kalaöljyn lisäys muutti maidon rasvahappokoostumusta merkitsevästi. Maidon CLA-pitoisuus nousi kaikilla kalaöljykäsittelyillä ja suurin pitoisuus saavutettiin jo 150 gramman päivittäisellä kalaöl-jylisällä. Kalaöljyä edelleen lisättäessä maidon CLA-pitoisuus ei enää noussut. Trans-7, cis-9 CLA:ta ei muodostunut monityydyttymättömien rasvahappojen biohydrogenaatiossa yhtään, vaikka sen pitoisuus maitorasvassa oli huomattavan korkea. Muutokset maitorasvan C18:1-rasvahappoisomeerien pitoisuuksissa ilmaisivat hyvin satakerran ruokasulassa tapahtuneita muutoksia. Tässä kokeessa vakseenihapon muodostus pötsissä ja maidon CLA-pitoisuus olivat suurimmillaan 150 gramman kalaöljyannoksella.
Viron ja Suomen maidontuotannon kilpailukyky
Authors: Aaltonen Eero
Published: April 2019

Euroopan unioni laajeni toukokuussa 2004, jolloin kymmenen uutta jäsenmaata liittyi unionin jäseneksi.Yksi uusista jäsenmaista oli Viro. Nyt sekä Viro että Suomi toimivat samalla sisämarkkina-alueella. Sisämarkkinathelpottavat mm. tuotteiden liikkuvuutta jäsenmaasta toiseen. Vapautuneet sisämarkkinat voivatuhata yrityksiä, jotka tuottavat identtisiä tuotteista mutta eivät ole kilpailukykyisiä markkinoilla.Tässä tutkimuksessa selvitetään maitotilojen kansainvälisen vertailuverkoston (IFCN-verkoston)tilatietoja ja verkostossa kehitettyä simulointimallia hyväksi käyttäen Viron ja Suomen maitotilojen kilpailukykyävuonna 2003 sekä taloudellisten ja fyysisten tunnuslukujen (kilpailukyvyn) kehittymistä vuoteen2010. Tilat on muodostettu maidontuotannon kansainvälistä vertailua varten ja ne kuvaavat alueelle ominaisuuksiltaantyypillisiä maitotiloja. Virosta vertailussa ovat mukana 35 ja 440 lehmän tilat ja SuomestaPäijät-Hämeen 40 lehmän tila (B-tukialue) ja Pohjanmaan 40 lehmän tila (C2-tukialue). Mallin avullalasketaan maidontuotannon taloudellisia ja fyysisiä tunnuslukuja. Kilpailukykyä kuvaavana keskeisenätunnuslukuna käytetään maitokilon tuotantokustannusta. Lisäksi tutkimuksessa selvitetään viljelijähaastattelujenavulla, millaisia ovat maitotilojen liikkeenjohdon strategiat Virossa ja Suomessa.Vuonna 2003 maidon tuotantokustannus oli Suomen tyypillisillä maitotiloilla korkeampi kuin Vironmaitotiloilla. Vaikka maidon tuotantokustannus oli Suomen tiloilla Viron tiloja korkeampi, olivatmyös tuotot (maidon tuottajahinta ja tuet) maitokiloa kohti Suomen tiloilla Viron tiloja korkeammat.Tuella onkin suuri merkitys Suomen tilojen taloudessa. Tuen osuus Suomen tiloilla on noin 30 % lypsykarjataloudenkokonaistuotoista. Simuloitaessa tilojen tuotantoa vuoteen 2010, Viron tyypillisillä maitotiloillakannattavuus paranee vuoteen 2003 verrattuna. Tähän vaikuttavia tekijöitä ovat mm. maidon tuottajahinnansekä pinta-alatukien kohoaminen. Suomen tyypillisillä maitotiloilla kannattavuus puolestaanheikkenee tulevaisuudessa. Heikkenevä kannattavuuskehitys aiheutuu kustannusten noususta ja alenevastamaidon hinnasta sekä tuesta.Tulevaisuudessa Viron maidontuotanto tullee painottumaan yhä enemmän suuriin maatalousyrityksiin,vaikka perheviljelmien merkitys maidontuotannossa on kasvanut Viron itsenäistymisen jälkeen.Vuonna 2003 suurtiloilla tuotettiin kuitenkin noin 70 % kaikesta Virossa tuotetusta maidosta. Tutkimustuloksetosoittavat, että Viron tyypillisistä maitotiloista etenkin Viron 440 lehmän tilalla maidontuotannonyksikkökustannukset ovat alhaiset ja tuotanto on kannattavaa. Viron 440 lehmän tila on tutkituista tiloistakilpailukykyisin. EU:n myötä Viron maidontuotanto elää kuitenkin murroksen aikaa.
Kevätvehnän sakoluvun ennustaminen ja verkkopalvelun rakentaminen
Authors: Hurme Timo , Peltonen-Sainio Pirjo , Jauhiainen Lauri
Published: April 2019

Vehnän korjuussa ajoitus on erittäin tärkeä. Satoa ei kannata korjata liian aikaisin, koska tällöin puintikosteus ja sen myötä kuivatuskustannukset jäävät korkeiksi. Myöhäisen puinnin riskinä on, että sadon laatuominaisuuksista sakoluku saattaa ehtiä romahtamaan niin alhaiseksi, ettei korjattava sato täytä leipäviljoille asetettavia vaatimuksia.MTT:ssä on pitkään ylläpidetty sakolukupalvelua, jossa loppukesästä raportoidaan sakoluvun mittaustuloksia usealta paikkakunnalta kaksi kertaa viikossa. Järjestelmän haasteina on sen vaatima suuri henkilötyöpanos sekä rajoitettu maantieteellinen kattavuus. Vuonna 2009 MTT:ssä testikäyttöön otetussa kevätvehnän sakolukua ennustavassa verkkopalvelussa on pyritty vastaamaan näihin haastei-siin ja täydentämään perinteisen sakolukupalvelun tarjoamaa informaatiota. Sakolukuennuste kertoo valitun tähkälletulopäivän ja lajikeryhmän mukaisen ennusteen sakoluvusta. Ennuste päivittyy elo- ja syyskuussa päivittäin ja siten tarjoaa joka päivä tuoretta informaatiota sakoluvun kehityksestä. Lisäksi palvelu on maantieteellisesti kattava, sillä ennustetut sakoluvut esitetään koko vehnänviljelyalueen kattavalla kartalla.Verkkopalvelussa esitetyt ennusteet perustuvat tilastollisiin malleihin, joiden aineisto on peräisin MTT:n ja Boreal Kasvinjalostuksen kokeista vuosilta 1998–2007. Mallit käyttävät lähtötietoina Ilmatieteen laitoksen 10 × 10 kilometrin hilalle laskemaa päivittäistä tietoa lämpötilasta, kosteudesta ja sateesta. Sakolukuennuste on saatavissa ennustetusta dormanssin eli itämislevon murtumispäivästä eteenpäin. Dormanssin murtumishetken sakoluku ennustetaan käyttäen tähkälletulon ja tuleentumisen välisen ajanjakson säätietoja. Dormanssin murtumisen jälkeinen sakoluvun asteittainen lasku ennuste-taan käyttäen päivittäistä säätietoa dormanssin murtumispäivästä eteenpäin. Lisäksi palvelu ennakoi mahdollista sakoluvun romahdusta kolmessa eri tulevaisuuden sateisuusvaihtoehdossa. Sääskenaario A kuvaa ajankohtaan nähden kosteaa ja runsassateista ajanjaksoa, skenaario B kuvaa sateisuudeltaan tyypillistä ajanjaksoa ja skenaario C kuvaa kuivaa ja vähäsateista ajanjaksoa. Eri sateisuusvaihtoeh-doille tuotetuissa ennusteissa hyödynnetään lisäksi ilmatieteen laitoksen viiden vuorokauden lämpötilaennusteita.Sakolukuennustetta on MTT:n ja Boreal Kavinjalostus Oy:n lisäksi ollut tuottamassa Vilja-alan yhteistyöryhmä VYR.