bluuebunny/crossref_metadata_2025 huggingface dataset:
Dorovė ir grožis N. Hartmano filosofijoje
Authors: Juršėnas Nikodemas
Published: January 2019

Autorius kritiškai nagrinėja dorovės ir grožio sampratą bei etinių ir estetinių vertybių santykį kritinės ontologijos atstovo N. Hartmanno filosofijoje. Analizuojama šios filosofijos bendroji metodologinė koncepcija, pabrėžiamas jos nenuoseklumas sprendžiant pagrindinius žmogaus dvasinio gyvenimo klausimus, taip pat nurodomos jos stipriosios pusės. Straipsnyje teigiama, kad dorovinės vertybės realizuojasi žmonių įsitikinimuose, elgesyje, moraliniuose veiksmuose. Etinės vertybės nėra nei reliatyvios, nei santykinės, jos yra objektyvios ir visuotinės. Etinėms vertybėms būdinga tai, kad jų realizavimas nepriklauso nei nuo jų pagrindą sudarančių gėrio vertybių, nei nuo dalykinių santykių realizavimo. Gėrio ir dalykinių santykių vertybių grupės dalyvauja etiniame vertinime, bet etinė vertybė jų atžvilgiu yra laikoma autonomiška. Grožis, kaip specifiškai estetinis reiškinys, turi daugiasluoksnę struktūrą. Grožio savitumą sudaro visų jo sluoksnių ryšys arba jų reiškimosi santykis. Estetinė vertybė yra konkretaus objekto, etinė – vertinamojo akto vertybė. Estetinių vertybių suvokimas daug priklauso nuo kitų neestetinių vertybių supratimo bei apskritai vertybinio žmogaus jausmo.
Žmogaus koncepcija K. Jasperso filosofijoje
Authors: Repšys Jonas
Published: January 2019

Straipsnyje, remiantis svarbiausiais Karlo Jasperso darbais, analizuojami jo filosofijos bendrieji ir specifiniai bruožai. Nagrinėjamos metodologinės prielaidos, kuriomis remdamasis K. Jaspersas daro išvadą apie mokslinio pažinimo ribotumą: mokslinis pažinimas nėra būties savaime pažinimas, jis negali nurodyti žmogui jo gyvenimo tikslų, mokslas negali atsakyti į klausimą, kokia yra jo paties prasmė. Didžiausias dėmesys skiriamas žmogaus koncepcijos kritikai. Nurodomi K. Jasperso egzistencinės antropologijos (ir egzistencializmo apskritai) metodologiniai trūkumai. Teigiama, kad mokymas apie Dievą arba transcendenciją yra pati silpniausia ir spekuliatyviausia K. Jasperso filosofijos vieta. Nuvertindami ir susiaurindami teorinio pažinimo reikšmę ir priešpriešindami jam vadinamąjį egzistencinį mąstymą, egzistencialistai paneigė galimybę determinuoti individo pastangas bei kūrybinę veiklą, tuo mistifikuodami žmogiškąją egzistenciją. Egzistencializmas tampa savotiška žmogiškosios individualybės autobiografinių išgyvenimų filosofija, fiksuojanti individo emocines reakcijas į jam priešišką buržuazinio pasaulio tikrovę.
Lietuvos istorijos koncepcijos senajame Vilniaus universitete
Authors: Šidlauskas Algirdas
Published: January 2019

Straipsnio tikslas – išsiaiškinti, kaip Lietuvos istorijos klausimai buvo sprendžiami Vilniaus universitete iki jo uždarymo 1832 m., kaip praeities faktų rinkimas rutuliojosi į istorijos mokslą. Straipsnyje analizuojami Vilniaus universiteto profesorių Joachimo Lelevelio, Igno Onacevičiaus, Igno Danilavičiaus ir Juzefo Jaruševičiaus darbai, kuriuose nagrinėjama Lietuvos praeitis. Parodoma, kad jie siekė išsiaiškinti ir atmesti su istoriniais faktais persipynusias metraštininkų sukurtas legendas, taip pat kaip rinko, tyrė ir vertino istorinius šaltinius, surinko ir paskelbė daug archyvinės medžiagos. J. Lelevelis pabrėžė liaudies vaidmenį istorijoje, įvykių priežastingumą, Lietuvos-Lenkijos valstybės žlugimą aiškino bajorijos savanaudiškumu, iškėlė šaltinių istorinės kritikos klausimą. Šie mokslininkai nusipelnė tuo, kad patikslino praeities istorikų veikalus ir paskatino visuomenės domėjimąsi savosios šalies praeitimi. Šis domėjimasis buvo politinis dalykas, ideologiškai veikęs studentus ir visuomenę: vidurinių mokyklų mokytojai ėmėsi kraštotyros darbo, rinko statistines ir etnografines žinias.
Krikščionybės esmė (Ištrauka)
Authors: Feuerbach Ludwig
Published: January 2019

L. Feuerbacho veikalo „Krikščionybės esmė“ ištraukoje aptariami žmogaus esmės, pažinimo, santykio su pasauliu ir savimi pačiu, sąmonės ir savimonės, religijos pagrindų klausimai. Teigiama, kad žmogaus esmę, arba kas žmoguje atitinka jo giminę, jo tikrąjį žmogiškumą, sudaro protas, valia ir jausmai. Protas, meilė ir valios stiprybė yra tobulybės, žmogaus sugebėjimų viršūnė, jo absoliuti esmė ir jo egzistencijos tikslas. Žmogaus esmė, skirianti jį nuo gyvulio, yra ne tik religijos pagrindas, bet ir jos objektas. Religija yra kažko nebaigtinio supratimas. Suprasdamas kažką kaip nebaigtinį, žmogus suvokia savo esmės nebaigtinumą. Objektas, su kuriuo subjektas susisieja esminiais ir būtinais ryšiais, yra paties subjekto objektinė esmė. Per objektą žmogus pažįsta patį save: objekto supratimas yra žmogaus savimonė. Absoliuti žmogaus esmė, jo dievas yra jo paties esmė. Jei jausmas yra esminis religijos įrankis, tai dievo esmė reiškia jausmo esmę. Jausmas yra absoliutas, pats dieviškumas. Dievas yra grynas, neapribotas, laisvas jausmas. Jausmo požiūriu tik jausmo neigimas reiškia dievo neigimą.
Žmogiškosios kūrybos esminės sąlygos
Authors: Morkūnas Zigmantas
Published: January 2019

Straipsnyje nagrinėjami metodologiniai klausimai, susiję su žmogiškosios kūrybos esminėmis sąlygomis. Mąstymo istorijoje šios sąlygos pirmą kartą atskleistos marksizmo-leninizmo klasikų veikaluose. Žmogiškoji kūrybinė veikla yra galima tik esant laisvei nuo fizinių poreikių. Šią laisvę įgalina dvi sąlygos: įveiktas ribotas žmonių santykiavimas su gamta – gamtos įvaldymas, viešpatavimas gamtai; įveiktas ribotas žmonių tarpusavio santykiavimas, kuris sutampa su prekinių-piniginių santykių panaikinimu, žmogaus viešpatavimu sau, laisve visuomeninės būties atžvilgiu, savo būties racionaliu tvarkymu, savęs paties pažinimu, supratimu. Gamtos įveikimas yra tik būtina sąlyga, kad žmogus galėtų viešpatauti ir sau pačiam. Minėtų aplinkybių (gamtos ir visuomenės) sužmoginimas rodo, kad kiekvienas visuomenės narys gali veikti laisvai, nepriklausomai nuo betarpiško fizinio poreikio, t. y. veikti žmogiškai, kūrybiškai.
Subjektyvistinė tikimybės interpretacija
Authors: Nekrašas Evaldas
Published: January 2019

Subjektyvistiškai interpretuojama tikimybė laikoma individo tikėjimo kokia nors hipoteze ar įvykiu laipsniu. Straipsnyje aptariama šios interpretacijos kritika, nurodoma, kad ji nėra visiškai pagrįsta. Subjektyvistiškai interpretuojamą tikimybę galima laikyti kvaziloginiu santykiu tarp teiginio ir paliudijimo visumos. Tikimybės reikšmės priklauso nuo individo, kurio tikėjimo laipsnius jos reprezentuoja, subjektyvių savybių. Tikėjimo laipsniu galima laikyti dispoziciją pasirinkti tam tikrą elgesį objektyviai apibrėžiamose pasirinkimo situacijose. Tikėjimo laipsnių visuma laikoma koherentiška, jei tikėjimo laipsniai patenkina tikimybių teorijos aksiomas. Individas gali tikėti teiginiu bet kokiu laipsniu, jei tik kiti tikėjimo laipsniai turi koreliuotas reikšmes. Interpretuojant tikimybę subjektyvistiškai, praktikos požiūriu reikšmingose situacijose tenka remtis empiriniu tikimybės aiškinimu.
G. Forsterio veikla Vilniaus universitete
Authors: Genzelis Bronislovas
Published: January 2019

Straipsnyje apžvelgiami svarbiausi žymaus XVIII a. gamtininko, švietėjo, dėsčiusio ir Vilniaus universitete, Georgo Forsterio (1754–1794) gyvenimo ir kūrybos bruožai. Vilniuje jis dėstė sensualizmo pagrindus, supažindino su šviečiamosios filosofijos idėjomis, taip pat aktyviai dalyvavo visuomeninėje veikloje, tvarkė kelionės aplink pasaulį metu surinktą kolekciją. Pasak filosofo, niekas neturi teisės keisti kitų tautų gyvenimo būdo, nors jis ir neatitiktų įprastų elgesio normų. Žmogų G. Forsteris traktavo kaip gamtos dalį, mėgino parodyti žmogaus kūno sandaros, jo būdo priklausomybę nuo klimato. Visų egzistuojančių reiškinių priežastys yra materialaus pobūdžio. Žmogaus intelektas yra vystymosi produktas: kuo aukštesnis tautos intelektas, tuo labiau ji pažengusi nuo gentinės santvarkos. Straipsnyje apžvelgiama G. Forsterio ir I. Kanto diskusija apie pažinimo principus ir žmogaus kilmę: pirmasis atkreipė dėmesį į genetinius organizmų ryšius, o antrasis labiau akcentavo vystymosi procesą. I. Kantas manė, kad pažinimas yra tam tikrų principų taikymas gamtos reiškiniams, o G. Forsteriui teorinis pažinimas tėra empirinių reiškinių apdorojimas.
Intensionalinių ryšių formalizavimo metodas K. Raičinskio sąvokų teorijoje
Authors: Vaišvila Alfonsas
Published: January 2019

Straipsnyje nagrinėjama tarpukario Lietuvos logiko Konstantino Raičinskio pasiūlytas sąvokų intensionalinių ryšių formalizavimo metodas. Šių ryšių formalizavimas yra sudėtinė sąvokų objektyvizacijos dalis. Aptariamas jo veikalas „Matematinis logikos metodas“, kuris laikomas pirmuoju matematinės logikos darbu Lietuvoje. Teigiama, kad K. Raičinskio sąvokų teorija – tai bandymas tęsti R. Lulijaus ir G. Leibnizo pradėtą mechaninio sąvokų skaičiavimo (algebrinės logikos) idėją, kur kiekviena paprasta sąvoka žymima raidėmis. Jis siūlo sąvokų turinį žymėti vienu simboliu, formą – kitu, o pačią sąvoką – šių simbolių kombinacija. K. Raičinskis manė, kad toks metodas leidžia kiekvieną sąvoką išreikšti gana tiksliai; kiekvienam sąvokos tipui nereikalingas atskiras ženklas, nes didelė sąvokų dalis skiriasi arba tik forma, arba tik turiniu; konstatuojant sąvokų skirtumą, parodomas to skirtumo pagrindas. K. Raičinskio simbolikai būdingas išraiškos priemonių taupumas ir paprastumas, beveik nevartojamos loginės jungtys. Straipsnio autorius teigiamai vertina K. Raičinskio bandymą įvesti logikoje griežtesnę formalizaciją.
Giminė pirmykštėje visuomenėje
Authors: Gendrolis Edmundas
Published: January 2019

Straipsnyje analizuojama giminės vieta ir vaidmuo pirmykštėje visuomenėje. Gimininė ekonominė formacija, kaip pirmoji visuomenės istorijos pakopa, skirstoma į matriarchato, arba motininės giminės, ir patriarchato, arba tėvinės giminės, etapus. Aptariamos giminės sampratos. Giminė dažnai apibrėžiama kaip visuma giminaičių, kilusių iš vieno bendro protėvio, kurie skiriasi ypatingu vardu ir kuriuos jungia kraujo ryšiai. Toteminės giminystės bendruomenė niekada nereiškė fiziologinės giminystės, o tai, kad tam tikras žmonių kolektyvas kildino save iš bendro toteminio protėvio. Tikroji kraujo giminystės sistema atsirado tik tada, kai galutinai sutvirtėjo individuali santuoka. Iki žemdirbystės atsiradimo pagrindinis visuomenės struktūrinis vienetas buvo bendruomenė. Ankstyvojoje pirmykštės bendruomenės vystymosi stadijoje giminystės sistema išreiškė ne tiek biologinius, kraujo giminystės santykius, kiek socialinius santykius, atskirų amžiaus grupių žmonių tarpusavio pareigas ir atsakomybę. Daroma išvada, kad bendras darbas, gyvenimas, tarpusavio pagalba ir parama buvo žymiai svarbesni už kraujo giminystę.
Krikščionybė Lietuvoje
Authors: Balčius Jonas
Published: January 2019

1973 m. vasario 6 d. Vilniaus universitete įvyko Respublikinė mokslinė konferencija, skirta krikščionybės Lietuvoje problemoms aptarti. Jos metu perskaityta 19 pranešimų, didesnioji jų dalis buvo skirta krikščionybės praeičiai Lietuvoje nušviesti. Pranešimus skaitė J. Minkevičius, J. Trinkūnas, R. Plečkaitis, A. Varanavičius, A. Griška, A. Vaišvila, A. Šliogeris, I. Zaksas, A. Darginavičienė ir kiti. Kompleksinė problemos analizė leido giliau ir visapusiškiau atskleisti krikščionybės ypatybes Lietuvoje, jos ideologinius tikslus bei veiklos būdus, pateikti jų marksistinę kritiką.
Eliminacinės indukcijos teorijos
Authors: Nekrašas Evaldas
Published: January 2019

Straipsnio tikslas – aptarti klasikines eliminacines indukcijos teorijas, nustatyti kai kurių šiuolaikinėje analitinėje literatūroje esamų indukcijos problemų ir jų sprendimų ištakas. Nagrinėjamos Aristotelio, F. Bacono, D. Hume’o, J. Herschelio, J. S. Millo indukcijos sampratos, aptariami jų tarpusavio ryšiai ir idėjų perimamumas. Eliminacines indukcijos teorijas sieja trys pagrindiniai metodai: vienintelio sutapimo, vienintelio skirtumo ir lydinčių pakitimų metodas. Šios teorijos remiasi enumeracine indukcija bei principu, jog stebėjimais ir eksperimentais nustatomos reiškinių savybės yra aprašomos kalba, kuri yra gerai žinoma tyrinėtojui ir nekelia jokių abejonių dėl tinkamumo. Eliminacinės indukcijos sistemos yra ateorinės – jos konstruojamos taip, tarsi mokslo teorijos išvedant ar patvirtinant dėsnius neatliktų jokio vaidmens, o mokslo hipotezės visada būtų formuluojamos tais pačiais terminais, kuriais aprašomi stebėjimų rezultatai. Šių indukcijos sistemų tikslas – formalizuoti bendrų teiginių, atliekančių mokslo dėsnių funkcijas, išvedimą.
Marksistinė filosofijos ir jos objekto koncepcija
Authors: Meškauskas Eugenijus
Published: January 2019

Straipsnyje aptariama marksistinės filosofijos objekto samprata, jos metodologinis, pasaulėžiūrinis ir ideologinis vaidmuo, pabrėžiamas jos problematikos vieningumas. Teigiama, kad marksizmo požiūriu, filosofijos objektas yra vystymosi procesas, jo bendrosios sąlygos ir dėsniai. Savo dialektiniu turiniu filosofija atlieka bendrosios mokslo metodologijos, arba mokslinio mąstymo logikos, vaidmenį ir naujai suformuluoja mokslinio tikrovės reiškinių aiškinimo (moksliškumo) kriterijus. Pasaulėžiūros turinys skirstomas į pažintinį aiškinamąjį ir ideologinį vertinamąjį. Marksistinės filosofijos, kaip apibrėžtą objektą turinčio mokslo, metodologinė paskirtis ją daro pasaulėžiūrą kuriančiu veiksniu tiek pažintiniu, tiek ir ideologiniu aspektu. Ji konstatuoja ideologinių vertinimų kriterijų istoriškumą ir nustato objektyvius jų kitimo pagrindus. Teigiama, kad netikslu marksistinę filosofiją skirstyti į ontologiją ir gnoseologiją: šios dvi disciplinos nėra savarankiškos, materialistinė besivystančios tikrovės koncepcija, kuria pagrįsta marksistinė filosofija, įeina į pažinimo teoriją kaip jos konstitucinis elementas.
Naujos disertacijos: A. A. Varanavičius
Authors: Ručinskaitė I.
Published: January 2019

1974 m. gegužės 15 d. Vilniaus universitete Aloyzas Algirdas Varanavičius apgynė filosofijos mokslų kandidato disertaciją „Renesanso visuomeninė filosofinė mintis Lietuvoje XVI a. pradžioje (E. Vitelijaus ir M. Husoviano pažiūros)“. Mokslinis vadovas prof. dr. Romanas Plečkaitis, oponentai: filos. dr. prof. Juozas Barzdaitis ir filos. m. kand. V. Konovas. Disertacijoje nagrinėjamos E. Vitelijaus ir M. Husoviano pažiūros gnoseologiniu, visuomeniniu politiniu, teisiniu ir ypač etiniu aspektu. Patikslinamos „Renesanso“, „humanizmo“ ir kitos sąvokos, pabrėžiama, kad nagrinėjamų autorių pažiūroms būdingas tikrovės estetizavimas, dviejų tiesų koncepcija.
Kalbos filosofijos simpoziumas
Authors: Pavilionis Rolandas
Published: January 2019

1974 m. gegužės 14–16 dienomis Jerevane vyko simpoziumas „Metodologinės ir loginės kalbos problemos“. Jį surengė Jerevano universiteto Dialektinio materializmo ir logikos katedra, jame dalyvavo Armėnijos ir kitų šalies mokslo įstaigų atstovai (V. Celiščevas, I. Narskis, S. Vasiljevas ir kiti). Trijose simpoziumo sekcijose perskaityta 30 pranešimų. Simpoziume diskutuota apie kalbos vaidmenį pažinimo procese, kalbinį pasaulio vaizdą, universalijų problemą, reikšmės filosofinę problemą, loginių ir gramatinių kategorijų santykius, loginę kalbos analizę.
Medicina kaip sociologinio tyrinėjimo objektas
Authors: Tytmonas Alfredas
Published: January 2019

Straipsnio pradžioje apibrėžiama „medicinos sociologijos“ sąvoka. Pabrėžiamas jos sudėtingumas, kuriam įtakos turėjo medicinos sociologijos objekto ontologinis nevienalytiškumas, t. y. skirtingi autoriai medicinos sociologiją apibrėžia taip, tarsi ji turėtų du objektus. Pirmasis yra žmogaus sveikatos ir susirgimo socialiniai aspektai, antrasis – pati medicina instituciniu aspektu. Konstatuojama, kad tokia padėtis trukdo formuotis medicinos sociologijai, silpnina jos tyrinėjimų socialinį bei euristinį efektyvumą. Aptariama medicinos sociologijos autonomiškumo problema. Pagal įvairius autorius ir pirmąjį Tarptautinį medicinos sociologijos seminarą, ši medicinos sritis priskiriama socialinei higienai. Esama nuomonės, kad medicinos socioologija yra sociologijos dalis, nes savo kategorijomis, principais ir metodais tyrinėja specialius santykius, kurie pasidarė būtini, kovojant su susirgimais. Autorius teigia, kad medicinos sociologija yra sociologijos šaka, kuri aiškina medicinos vietą visuomenėje ir jos socialines funkcijas, tyrinėja ją kaip reliatyviai savarankišką visuomenės struktūros komponentą, kuris leidžia visuomenei normaliai funkcionuoti ir vystytis įveikdamas susirgimus ir stiprindamas sveikatą.
Naujojo racionalumo ieškojimai (H. Markūzės doktrinos filosofinių pagrindų kritika) I
Authors: Šliogeris Arvydas
Published: January 2019

Straipsnio pradžioje trumpai aprašomi du proto modusai: humanistinis, susijęs su žmogaus egzistencija ir dorove, kitas – scientistinis-mokslinis, loginis, techninis, industrinis proto pajėgumas, orientuotas į pasaulį. Teigiama, kad keletas humanistinės pakraipos mąstytojų ieško trečiojo moduso, savotiško mokslinio objektyvizmo ir iracionalistinio subjektyvizmo, grynojo scientizmo ir mokslinio pažinimo metodų tarpininko, pirmųjų dviejų sintezės. Vienas iš tokių mąstytojų yra H. Markusė, teigiantis, kad istorijos procese kryptį apsprendžia tam tikras pirmapradis filosofinis projektas. Jis istorijos sampratą grindė prielaida, kad žmogus visiškai laisvai kuria savo istoriją. Laisvai pasirinktas pažinimo ir istorinio proceso projektas apsprendžia visuomenės būtį. Taip H. Markusė supainioja laisvės ir savivalės sąvokas. Jeigu laisvė priešpriešinama būtinumui, tai pasirenkama ne laisvai, o savavališkai. Kritikuojama H. Markusės istorijos koncepcija ir teigiama, kad ji yra ne kritinio mąstymo, bet spekuliatyvinės fantazijos vaisius, kadangi nėra paaiškinama, kas ir kada pasirinko pirmapradį pažinimo projektą.
Apie logiškumo kriterijų
Authors: Pavilionis Rolandas
Published: January 2019

Straipsnyje autorius teigia, jog per visą filosofijos istoriją atsakyti į svarbius klausimus padėdavo tai, jog patys klausimai būdavo aiškiau ir apibrėžčiau suformuluoti. Diskusija apie pirmykščio žmogaus mąstymos „prelogiškumą“ tebėra neapibrėžta, dėl to, kad diskusijoje dalyvaujantys nemėgina griežčiau apibrėžti, ką turi galvoje vartodami terminus „prelogiška“, „mąstymas“, „vaizdinis mąstymas“, „sąvokinis mąstymas“ ir t.t. Straipsnyje bandoma apibrėžti minėtus terminus. Teigiama, kad pradiniame kalbos įvaldymo etape verbaliniais simboliais yra koduojamos ikiverbaliniame pažinimo etape generuotos reikšmės ir jų struktūros, kartu socialiai orientuojama individuali savo prigimtimi reikšmių sistema. Kalba čia gali atlikti ikiverbalinio pasaulio vaizdo transformavimo ir visada atlieka tolesnio jų kūrimo funkcijas.
Apie ateizmo marksistinę sampratą
Authors: Jatkonis Gintaras
Published: January 2019

Straipsnyje „ateizmo“ sąvoka nagrinėjama trimis prasmėmis: kaip mokslinės pasaulėžiūros aspektas, kaip specialus mokslas ir kaip socialinis reiškinys. Teigiama, kad visi trys ateizmo aspektai gali būti mokslinio tyrimo objektas. Svarstomos ateizmo ir materializmo sąryšio problemos. Ateizmas turi du aspektus: kaip minties vystymosi pasekmė jis yra mokslinis dialektinis požiūris į religiją, o socialinių, ideologinių poreikių atžvilgiu jis yra kovingas antireliginis materializmas. Kiekviena pasaulėžiūra turi ne tik aiškinamąjį (metodologinį), bet ir vertinamąjį (ideologinį) aspektą, kaip savotišką idėjinį, politinį, socialinį kryptingumą. Religijos mokslinė analizė turi būti derinama su religijos (kaip iliuzinės pasaulėžiūros) kritika: aiškinami mokslinės pasaulėžiūros privalumai, parodomas religinių vertybių iliuziškumas, pagrindžiamos tikrosios vertybės. Ateizmas kaip ideologinis reiškinys yra Dievo neigimas ir žmogaus būties įtvirtinimas per šį neigimą. Ateizmo, kaip mokslo, galimybes apsprendžia marksistinė filosofija; pasaulėžiūrinį šio mokslo pobūdį sąlygoja partiškumo principo laikymasis.
Humanizmo principai Ž. P. Sartro „Dialektinio proto kritikoje“
Authors: Morkūnienė Jūratė
Published: January 2019

Mėginama aiškinti humanizmo problemas J. P. Sartre'o "A dialektinio proto kritikoje". Pastebima tam tikra jo humanizmo sampratos evoliucija. Pagrindiniai Sartre'o humanizmo principai kinta priklausomai nuo jo nuomonės apie dialektiką pokyčių. Svarstomame darbe dialektika nebelaikoma tik žmogaus sąmonės reiškiniu, tačiau svartomas sąsajoje su patirtimi. Todėl humanizmo principai yra pagrįsti ne absoliučia laisve, bet laisvos patirties galimybe.Atsižvelgiant į vyraujantį ontologinį dualizmą, patirties koncepcija rodo Sartre'o humanizmo sampratos idealizmą. Autorė daro išvadą, kad savo "Dialektinio proto kritikoje" Sartre'as nepateikia jokio naujo humanizmo problemos sprendimo. Jo pateiktos humanizmo charakteristikos lieka abstrakčios ir subjektyvistinės.
Meno vaidmens ir jo galimybių problemos
Authors: Jackūnas Žibartas
Published: January 2019

1975 m. gruodžio 13 d. Vilniaus universitete įvyko pirmasis neseniai įkurtos TSRS Filosofų draugijos Lietuvos skyriaus Estetikos sekcijos simpoziumas. Jame nagrinėtos meninio poveikio specifikos, meno vietos visuomenėje, meno ideologinio vaidmens, partiškumo, jo santykinio savarankiškumo, meno ir pramogos santykių bei kitos estetikos problemos. Pranešimus skaitė Estetikos sekcijos pirmininkas K. Stoškus, Ž. Jackūnas, R. Skeivys, H. Kobeckaitė, V. Kubilius, A. Zalatorius, B. Šidiškis, A. Gaižutis, A. Katalynas, A. Andriuškevičius, I. Rapoportas ir kiti.
Logika ir šių laikų lingvistinka
Authors: Pavilionis Rolandas
Published: January 2019

Straipsnyje nagrinėjama su logikos ir šiuolaikinės lingvistikos santykiu susiję klausimai, svarstoma, koks kalbos vaidmuo mąstyme, pažinime, kaip kuriama pasaulio samprata. Analizuojant šiuolaikinę mokslinę kalbą, itin būdinga naudoti formalius metodus ir procedūras. Klasikinių loginių skaičiavimų priemonėmis formaliai aprašomi kalbos fragmentai bei samprotavimų rūšys tėra maža dalis to konceptualaus aparato, kurį žmogus nuolat panaudoja samprotaudamas. Formaliuose lingvistiniuose tyrinėjimuose siekiama kur kas gilesnio natūralios kalbos formalizavimo, kurio tikslas – formaliai aprašyti santykį tarp garsų ir reiškinių, kuriais tas garsas koduojamas, formalizuoti sąvoką, taisyklingai sudaryti natūralios kalbos išraišką bei sukurti bendrą samprotavimų, išreiškiamų natūralia kalba, teoriją. Daroma išvada, kad plačiau taikant formalizavimą (bet nepretenduojant apimti juo visų galimų kontekstų) neišsprendžiamas pagrindinis uždavinys, kurį mėgina spręsti formalios kalbos teorijos – atskleisti žmogaus gebėjimą suprasti kalbos išraiškas ir nustatyti jų semantines ypatybes bei santykius.
Apie ideologijos sampratos turinį
Authors: Karosas Justinas
Published: January 2019

Straipsnis skirtas ideologijos sampratos analizei. Teigiama, kad marksistinėje filosofinėje literatūroje ideologijos samprata tebėra nevienoda ir griežčiau nenusistovėjusi. Pateikiama savita ideologijos samprata: ideologija išreiškia tam tikrus socialinių santykių principus bei normas ir teoriškai juos pagrindžia. Ideologijos esmės aiškinimas materialistinės metodologijos pagrindu reikalauja atskleisti, kaip tam tikri objektyvūs, nuo žmonių pageidavimų bei norų nepriklausomi ekonominiai santykiai pagimdo tokią funkciją, kurią gali atlikti tik ideologija, ir kaip keičiasi ideologijos pobūdis, keičiantis visuomenės ekonominiams santykiams. Ideologija, panašiai kaip ir valstybė, ypatingu būdu reguliuoja individo ir visuomenės ryšius. Socialistinės ideologijos visuomeninis efektyvumas gali būti matuojamas tik žmonių praktinio elgesio efektyvumu socialistiškai bei komunistiškai pertvarkant visuomenę. Socialistinė ideologija yra praktinis, technologinis šio pertvarkymo instrumentas, susvetimėjimą galutinai likviduojančios visuomenės egzistencinių vertybių išraiška, natūrali komunizmo kūrimo sąlyga.
Mokslo raidos problema filosofijoje
Authors: Skersytė Jūratė
Published: January 2019

Straipsnyje aiškinamas mokslo raidos problemos filosofinis statusas, susiejant šią problemą su konkrečių mokslų diferenciacija. Pagrindinis dėmesys skiriamas mokslo raidos sampratos marksistinėje filosofijoje aptarimui ir patikslinimui. Dialektinio mąstymo nuoseklumas reikalauja pripažinti pačios dialektikos metodologinę prigimtį – tai leidžia pagristi jos metodologinę funkciją bei mokslinio tyrimo išskirtinę filosofinę reikšmę. Kritiškai apžvelgiami tarybinėje filosofinėje literatūroje aptinkami bandymai ontologiškai pagrįsti mokslo raidos problemos filosofinį statusą. Tokios prieigos loginiai sekmenys yra požiūris į mokslo raidą kaip į grynai ontologinę savybę bei filosofijos ir konkretaus mokslinio tyrimo problematikos atskyrimas. Daroma išvada, kad mokslo raidos filosofinė prasmė pagrįsta filosofijos metodologine prigimtimi ir todėl ši problema filosofijoje visada yra konkretaus istorinio (ir galutinai neapibrėžiamo) pobūdžio. Filosofija atlieka savo metodologinę funkciją, kiek jos metodologinis turinys slypi konkrečiuose mokslo raidos tyrinėjimo rezultatuose ir kiek jos santykinai apibrėžtas turinys įgyja istoriškai sąlygotą mokslo tyrimo rezultatų kalbą.
Iš mokslinės stažuotės Vakarų Vokietijoje sugrįžus
Authors: Juršėnas Nikodemas
Published: January 2019

Lietuvos skaitytojai supažindinami su mokslinės stažuotės Vakarų Vokietijoje metu įgytomis žiniomis apie šios šalies filosofijos padėtį, mokslinių tyrimų, aukštojo mokslo, studijų, studentų gyvenimo ypatybes. Teigiama, kad VFR dabartinė filosofija nėra vienalytė, ją užgožia paplitęs scientizmas. Kritikuojamas neopozityvizmas, pragmatizmas, empirizmas, jiems priešpriešinamos racionalios fundamentaliosios ontologijos sistemos. K. Jasperso ir M. Heideggerio filosofijos nėra labai populiarios, bandoma grįžti prie I. Kanto ir klasikinės vokiečių filosofijos, didelis dėmesys skiriamas neokantizmui ir N. Hartmanno filosofijai.
Mokslo ir technikos revoliucijos socialinės pasekmės
Authors: Gendrolis Edmundas
Published: January 2019

1976 metų lapkričio 12–13 d. Kaune įvyko respublikinė konferencija, kurioje perskaityta šešiolika pranešimų, skirtų mokslo ir technikos revoliucijos socialinėms problemoms (mokslo raidai, mokslo organizavimui, gamybos proceso ypatybėms, dirbančiųjų padėčiai, jų socializacijos veiksniams ir kt.) aptarti. Pranešimus skaitė filosofai, sociologai, ekonomistai: V. Titarenka, V. Radvilavičius, A. Tytmonas, I. Zaksas, R. Grigas, A. Aškinis, Z. Morkūnas, A. Poška ir kiti.
Indukcionizmo alternatyvos beieškant (K. Poperio mokslo filosofija) II
Authors: Nekrašas Evaldas
Published: January 2019

Straipsnio antrojoje dalyje nagrinėjamas Karlo Raimundo Popperio pliuralistinis realizmas, taip pat vadinamojo „trečiojo pasaulio“ autonomiškumo klausimas. Šis pasaulis yra objektyvizuotų problemų, teorijų, argumentų pasaulis. Trečiojo pasaulio esybės neturi būti suprantamos tik kaip sąmonės būsenų lingvistinės išraiškos ar kaip komunikacijos priemonės – jos egzistuoja nepriklausomai nuo antrojo pasaulio. Analizuojama šio filosofo tiesos samprata. Tiesos sąvoka atlieka reguliatyvinės idėjos vaidmenį: mes ieškome tiesos, bet niekada nežinome, ar mūsų teorijos yra teisingos. Aptariami vėlyvojo K. R. Popperio bei loginio empirizmo ir istorinės mokyklos filosofinių kocepcijų santykiai. Pabrėžiamas poperiškojo hipotetizmo artimumas skepticizmui. Tiek mokslo teorijos, tiek jų metodologiniai ir gnoseologiniai įvertinimai filosofui tėra hipotezės. Daroma išvada apie K. R. Popperio mokslo filosofijos eklektiškumą: jis bandė suderinti gnoseologinį optimizmą su skepticizmu, tiesos korespondencijos teoriją – su konvencionalizmu, empirizmą – su racionalizmu, sveiko proto požiūrį į tikrovę – su idealistine trečiojo pasaulio mistifikacija.
Etikos atsiradimo Senovės Graikijoje socialinės prielaidos
Authors: Rybakovienė Vanzeta
Published: January 2019

Straipsnyje bandoma nustatyti, kokiu būdu senovės graikų gyvenimo socialinių sąlygų pokyčiai (vergovinių socialinių santykių susiformavimas, ryšių su kitomis tautomis intensyvėjimas) išlaisvino individą nuo gentinių-gimininių papročių besąlygiškos valdžios. Žlungant gimininei santvarkai ir tradicinėms socialinio gyvenimo formoms, o drauge ir žmogaus vertinimui pagal jo socialines funkcijas, vis labiau ryškėjo skirtumas tarp faktinio žmogaus veiksmo ir jo moralinio vertinimo, tarp to, kas yra, ir to, kas turėtų būti. Aptariama prigimtinio ir konvencinio žmogaus perskyra sofistų mokyme. Prigimtinis žmogus yra pirminis, pradinis, o jo konvencinis socialinis gyvenimas chronologiškai ir logiškai yra antrinis, išvestinis. Sokratas, siekdamas sudaryti nepriekaištingą prasmių sistemą vertinamajam žodynui naujomis didesnės individų socialinės diferenciacijos sąlygomis, pirmiausia iškėlė universalių apibrėžimų ir loginės mąstysenos vaidmenį pažinimo procese. Daroma išvada, kad etinės problematikos atsiradimas senovės Graikijoje buvo socialinių santykių kitimo sąlygotas reiškinys.
Patologija ir teorinės medicinos metodologiniai principai
Authors: Astrauskas Vytautas
Published: January 2019

Straipsnyje, remiantis tarybinės literatūros apžvalga, apibrėžiamos teorinės biologijos ir teorinės medicinos kūrimo pagrindinės tendencijos, pateikiami jų bendrieji ir specifiniai bruožai. Nurodomos šiuolaikinės teorinės biologijos vystymosi kryptys: biologinė-teorinė (apibendrina empirinę medžiagą ir ieško bendrų principų gyvybės pagrinduose), fizinė-cheminė (termodinaminis metodas gyvybiniams reiškiniams tirti) ir formalinė (būdingos dedukcinės mokslų sąvokos, išplaukiančios iš teorinių teiginių ir dedukcijos keliu grįžtančios prie faktinių duomenų). Pagrindinis medicinos uždavinys – išvystyti organizmo apsaugines ir adaptacines jėgas, adekvačias išorinei aplinkai, socialinėms sąlygoms, nustatyti individo silpnąsias vietas, jas sustiprinti, laiku pataisyti ir kompensuoti gyvybinių procesų reguliacijos sutrikimus, siekti, kad žmogaus organizmas maksimaliai išugdytų ir darniai išnaudotų savo gyvybines jėgas. Pabrėžiama žmogaus socialinės prigimties deramo vertinimo problema šiame procese. Išsakomi pastebėjimai apie medicinos genetizacijos perspektyvas – autoriaus nuomone, utopiška ir metodologiškai neteisinga siekti bendrąją žmogaus patologiją valdyti genetika.
Įspūdžiai iš Amerikos universitetų
Authors: Gaidys Antanas
Published: January 2019

Publikuojami Antano Gaidžio trijų mėnesių (1977 m. spalio – 1978 m. sausio mėn.) mokslinės stažuotės JAV universitetuose įspūdžiai. Stažuotės tema – „Dabartinė katalikiškoji filosofija ir religijos sociologija“. Teigiama, kad daugeliui JAV filosofų pažiūrų formavimuisi didelę įtaką padarė pragmatizmo filosofija, o pastaruoju metu daugelyje universitetų vyrauja analitinė filosofija, kurios atstovai daugiausia dėmesio skiria įvairių pažinimo procedūrų bei mokslo kalbos analizei. JAV katalikų universitetuose labai reiškiasi filosofijos pliuralizmas, iš esmės jau nebėra vieningo filosofinio katalikybės pagrindo.
Religious Studies
Authors: Jatkonis G.
Published: January 2019

Religijotyros sekcijoje perskaityta 11 pranešimų: „Krikščionybės kritikos pirmtakai Lietuvoje“ (J. Barzdaitis), „Marksistinis ateizmas Lietuvoje 1917–1940 m.“ (P. Mikuckas), „Marksistinės JAV lietuvių ateizmo srovės susidarymo klausimas“ (J. Sakalauskas). J. Mačiulis kalbėjo apie katalikybės evoliucijos specifiką socializmo sąlygomis, religiją scholastikos kontekste nagrinėjo J. Minkevičius, techninį pasaulėvaizdį ir jo religinį interpretavimą – M. Šubas, nemirtingumo problemą – I. Zaksas. G. Jatkonio pranešimas buvo skirtas metodologinėms ateizmo istorijos problemoms. Diskusijose daugiausiai buvo liečiama nemirtingumo problema, taip pat pabrėžiama, kad sekcijos darbas davė naudos tolesnei mokslinei ateizmo raidai respublikoje.
A. Olizarovijus ir jo veikalas „Politinė žmonių visuomenė“
Authors: Valkūnas Leonas
Published: January 2019

Straipsnyje pristatoma Vilniaus universiteto profesoriaus A. Olizarovijaus knyga „Politinė žmonių visuomenė“. Knygą sudaro trys dalys: apie šeimą, apie pilietinę padėtį ir apie valstybę. Joje autorius skundžiasi žmonėmis, kurie aukščiausiu gėriu laiko pilvo užgaidas, piktinasi didžiūnų papročiais bei žmonėmis, kurie nelaiko mokslo vertybe. Didžioji knygos dalis skirta auklėjimo klausimams. Iš mokymo dalykų A. Olizarovijus pabrėžė gimnastikos reikšmę, aptarė muziką, piešimą, kalbų mokymą. Auklėtinio amžių skirstė į septynerių metų periodus – kūdikystės, vaikystės ir jaunuolio amžius. Nagrinėjo visuomenės organizaciją, aptarė svarbiausias bajorų luomo privilegijas, valdymo formas – demokratiją, aristokratiją ir monarchiją. Smerkė žiaurių ponų elgesį su baudžiauninkais, skelbė užuojautą skriaudžiamiesiems sluoksniams. Aptarė santuokos klausimus: santuokos kliūtis, sutuoktinių amžių, būdą, pasirengimą santuokai. Daroma išvada, kad A. Olizarovijus nėra originalus mąstytojas, jis – kompiliatorius, eruditas, svetimų nuomonių rinkėjas ir aiškintojas.
Materialistinės J. Biliūno pažiūros
Authors: Barzdaitis Juozas
Published: January 2019

Straipsnyje nagrinėjamos J. Biliūno filosofinės pažiūros. Jos labiau buvo susijusios su to meto visuomenine, ideologine, moksline atmosfera bei linko materializmo pusėn. Materiją apibrėžė kaip neatsirandančią ir neišnykstančią, o tik keičiančią savo formą bei turinčią jai būdingų imanentinių dėsningumų. J. Biliūno raštuose gausu dialektikos elementų: jis akcentavo visuotinį daiktų ir reiškinių ryšį bei tarpusavio priklausomumą, atskleidė vystymosi priežastį. Spręsdamas materijos ir sąmonės santykio klausimą pasisakė už materijos pirmumą sąmonės atžvilgiu: žmogaus mąstymas yra ne dieviškos, o žemiškos prigimties, atsiradęs žmonėms santykiaujant su aplinka, gamybinės veiklos procese. Pažinimas vyksta per jutiminį ir loginį mąstymą: žmonės atspindi pasaulį ir kaupia žinias apie jį, vyksta nuolatinis žinių gausėjimo procesas. Atsakydamas į pagrindinį filosofijos klausimą, J. Biliūnas neperžengė ikimarksistinio materializmo, absoliutino fiziologinę mąstymo pusę, neatskleidė visuomeninės sąmonės prigimties. J. Biliūnas laikėsi mokslinio optimizmo ir gyvosios gamtos tobulėjimo pozicijų, taip kovodamas prieš agnosticizmą.
Estetinės būties koncepcija S. Kjerkegoro filosofijoje
Authors: Šliogeris Arvydas
Published: January 2019

Straipsnyje lyginamos tradicinės ir S. Kierkegaardo estetikos, estetizmo, estetinės sąmonės, estetinės būties sampratos. Estetizmas analizuojamas dviem požiūriais: kaip asmenybės psichologinė deformacija bei jos sąlygotas žmogaus psichologinis tipas ir kaip ontologinis žmogaus ryšys su pasauliu. S. Kierkegaardo veikaluose „Arba-arba“, „Pasikartojimas“ estetizmas suvokiamas kaip sielos liga, kuri paverčia žmogų bėgliu spalvingojo gyvenimo, prozos link. Aptariamas ontinis pergyvenimas, kuris individualiai skleidžiasi kaip egzistencinė aistra, esanti anapus mąstymo ir sąvokos visuotinybės. Svarbiu filosofo nuopelnu straipsnio autorius laiko atskleistą romantiškojo idealizmo abstraktumą (tai idealizmas be idealo). Nagrinėjamos estetinės sąmonės ontologinės charakteristikos, egzistencinės ironijos principas. Estetikas yra susvetimėjęs būties atžvilgiu ir ją suvokia objektyvaus pasaulio pavidalais, taip prarasdamas egzistencinę idealybę. Estetiko etinis indiferentiškumas plėtojasi anapus sociumo moralės reliatyvumo, situacinio bei utilitarinio konformizmo. Autoritarinė susvetimėjusios visuomenės moralė neturi nieko bendra su etine būtimi.
J. H. Abichtas Vilniaus universitete
Authors: Plečkaitis Romanas
Published: January 2019

Publikacijoje aprašyta Vilniuje dirbusio vokiečių filosofo J. H. Abichto biografija. Jis atgaivino Logikos bei metafizikos ir Moralės filosofijos katedras po 1803 m. Vilniaus universiteto reformos. Labiausiai pasižymėjo kaip kantizmo idėjų skleidėjas, aiškindamas jas psichologiniu aspektu. Savo gyvenimo Vilniuje laikotarpiu išleido vieną knygą „Vadinamosios tikrosios filosofijos pagrindiniai teiginiai“. Universitete dėstė psichologiją, proto kritiką, metafiziką, psichologinę antropologiją, visuotinę praktinę filosofiją. Nors jo paskaitos ir nebuvo populiarios, J. H. Abichtas dėstė iki mirties (1816 m.).
Neotomistinė I. Kanto etikos kritika Lietuvoje
Authors: Burnys Z.
Published: January 2019

Straipsnyje nagrinėjama neotomistinė I. Kanto etikos kritika Lietuvoje. Pateikiami šios etikos svarbiausi bruožai. I. Kantas teigė, kad žmogus yra didžiausia vertybė ir negali būti panaudotas kaip priemonė jokiems, net ir patiems kilniausiems tikslams. I. Kanto etika yra vienas pirmųjų bandymų filosofijoje atmesti religiją kaip moralės teorinį pagrindą ir iškelti naują principą – žmogaus autonomiškumą religijos požiūriu. Lietuvos neotomistai kritikavo I. Kantą dėl jo etinio idealo nepasiekiamumo, jo valios autonomiją laikė žmogaus savivale, Dievo atsisakymu. Jo moralumo sampratą, pagal kurią moralu yra tik tai, kas išplaukia iš pareigos jausmo, neotomistai laikė per siaura. Teigė, kad I. Kanto etika pati panaikina pareigą: pats prisiimdamas pareigą, žmogus pats gali save nuo jos ir atleisti. Neotomistai pabrėžė objektyvų moralinių normų pobūdį, pagrįstai kritikavo I. Kantą už apriorizmą, formalizmą, rigorizmą, subjektyvizmą, pedantiškumą, agnosticizmą. Neotomistai teigė, kad I. Kanto etika galiausiai nuvedė į lėkštą materializmą, amoralizmą ir degradaciją.
H. Raichenbacho filosofijos teoriniai pagrindai
Authors: Nekrašas Evaldas
Published: January 2019

Straipsnyje nagrinėjami vieno žymiausių loginio empirizmo atstovų H. Reichenbacho filosofijos teoriniai pagrindai, kuriuos sudaro indukcijos samprata. Jis nesutiko su kai kuriomis Vienos ratelio doktrinomis (fenomenalizmu ir redukcionizmu). Analizuojami H. Reichenbacho ir R. Carnapo spręstų problemų skirtumai. Aptariama filosofo prasmės koncepcija. Remdamasis svorio sąvoka H. Reichenbachas verifikacinį prasmės kriterijų pertvarko į tikimybinį prasmės kriterijų. Jis pabrėžė sintetinių mokslo teiginių hipotetiškumą. Siekdamas tiksliau nustatyti tikimybės reikšmę nagrinėjo begalines atsitiktinių įvykių serijas (sekas). H. Reichenbachas pateikė pragmatinį indukcijos pateisinimą, t. y. indukcijos naudingumo pagrindimą. Indukcijos taisyklė teikia geriausią tikimybės įvertinimą, yra geriausia ateities numatymo priemonė. H. Reichenbacho indukcijos taisyklė yra apibendrinta enumeracinės indukcijos (indukcijos paprastai išskaičiuojant) taisyklė. Daroma išvada, kad pateiktas tikimybės reikšmės įvertinimo metodas, o kartu su juo ir pragmatinis indukcijos pateisinimas, nėra tokie bendri, kaip manė H. Reichenbachas.
Moralinių vertybių istorinės specifikos klausimu
Authors: Meškauskas Eugenijus
Published: January 2019

Straipsnyje aptariamas moralinių vertybių turinys, analizuojama, kaip jos pasireiškia ir kokią įtaką daro visuomeniniam auklėjimui ir asmens gyvenimui. Visuomeninis auklėjimas dorovines, kasdienybėje nusistovėjusias, normas padaro vidinio sąžinės balso pamatiniu dalyku. Šiuo aspektu galima rekonstruoti bendražmogiškąjį dorovės turinį, t. y. bendražmogiškąsias moralines vertybes, sąlygojančias žmonių pasitikėjimą vieni kitais, savitarpio užuojautą ir pagalbą. Tam, kad visuomenės moralinių tikslų bendrumas taptų realybe, būtinas žmonių santykių susvetimėjimo objektyvių pagrindų įveikimas, kurio prielaidas kuria socialistinė visuomenės struktūra.
R. Ingardenas — E. Huserlio transcendentalinio idealizmo kritikas
Authors: Sodeika Tomas
Published: January 2019

Straipsnio tikslas yra panagrinėti R. Ingardeno radikalią opoziciją fenomenologiniam idealizmui filosofinio tyrimo metodo požiūriu ir nustatyti jos vietą filosofinių tyrimų lauke, kurį galima apibūdinti trimis sąvokomis: ikikantinė pažinimo teorija, transcendentalinė filosofija ir dialektika. Kritikuodamas E. Husserlio idealizmą, R. Ingardenas stengėsi ne tiek priešpriešinti jam savo pozityvią koncepciją, kiek reinterpretuoti paties E. Husserlio teiginius ir parodyti, kad jo idealizmą sąlygoja ne tiek taikomi metodai, kiek neteisingas jų prasmės supratimas. Aptariamos E. Husserlio akivaizdumo, horizonto, pasaulio, intencionalumo, redukcijos, konstitutyvinės analizės sampratos. Išryškinamas savotiškas E. Husserlio pasirinkto kelio paradoksalumas: metodologiniu principu paskelbiamas universalus akivaizdumo reikšmingumas, antra vertus – šio principo taikymas susiaurina tyrimo sritį iki grynosios sąmonės ir lyg paneigia patį principą. Siekdamas išvengti idealistinio būties ištirpdymo sąmonėje, R. Ingardenas priešstato objektyvią tikrovę subjektyviai prasmei ir atskiria ontologinį ir metafizinį tyrimą nuo pažinimo teorijos.
E. Fromo „žmogaus sau“ ir jo autentiško gyvenimo visuomenėje samprata
Authors: Jekentaitė Leonarda
Published: January 2019

Straipsnis skirtas E. Frommo žmogaus prigimties ir asmenybės sampratai aptarti. E. Frommo nuomone, žmogaus prigimtis yra lanksti, prisitaikanti prie nuolat kintančių gamtos ir socialinių sąlygų; kartu ji yra santykiškai pastovi – priešinasi ją deformuojančioms jėgoms. Tiesiogiai žmogaus prigimties stebėti negalima, o kiekvienas žmogus, kiekviena epocha reprezentuoja specifinį žmogaus prigimties pasireiškimo variantą. E. Frommo požiūriu, tarp dviejų polių (gimimo ir mirties) vyksta nuolatinis žmogaus potencijų atsiskleidimas. Apžvelgiami egzistenciniai dichotominiai prieštaravimai (gyvenimo ir mirties, individualumo ir visuomeniškumo), suvokiami kaip vidinio skilimo įtampa. Analizuojamos E. Frommo charakterio, produktyvumo, destruktyvumo, meilės sampratos. Asmenybė yra visuma įgimtų ir įgytų psichinių savybių, kurios būdingos atskiram individui ir kurios daro jį unikalų. Charakteris yra santykiškai pastovus sindromas, nuo kurio priklauso, kam gyvenimo eigoje bus skiriama žmogaus energija. Produktyvumas yra žmogaus gebėjimas gyventi tinkamiausiu būdu, kurio pagrindas – kūrybiška žmogaus orientacija. Meilė yra tobuliausia tarpasmeninių santykių forma.
Religijos struktūros problema
Authors: Tytmonas A.
Published: January 2019

Straipsnyje pateikiama religijos struktūros problemai skirtų marksistinių religijotyrininkų tyrimų apžvalga. Mokslinis religijos struktūros supratimas ypač būtinas visuomenės sekuliarizacijos ir religijos nykimo sąlygomis, kai galima sąmoningai reguliuoti bei valdyti šiuos procesus. Religija apibrėžiama kaip vieninga sistema tikėjimų ir apeigų, turinčių reikalą su šventumu, t. y. su atskirais draudžiamais daiktais, tikėjimais ir apeigomis, kurie sujungia į vieną moralinę bendruomenę, vadinamą bažnyčia, visus tuos, kas jų laikosi. Straipsnio autorius pasiūlo tokią religinės struktūros schemą: pagrindinis religinės sistemos elementas yra religinė sąmonė, ją kasdienėje praktinėje tikinčiųjų veikloje realizuoja religinis kultas, kuris neįmanomas be religijos išpažinėjų ryšių, susivienijimų tikėjimo ir apeigų bendrumo. Trečiasis struktūrinis religijos komponentas – religinė organizacija. Visuomenė savo ryšius su religija įformina tam tikromis socialinėmis organizacijomis, kitaip tariant, religiją visuomenė institucionalizuoja, taigi tam tikrame visuomenės raidos etape religija įgyja socialinės institucijos statusą.
Atsiliepiant į laiko reikalavimus
Authors: Germanas N.
Published: January 2019

1980 m. gruodžio mėnesį įvyko visuomenės mokslų dėstytojų pasitarimas-seminaras, skirtas TSKP CK spalio (1980 m.) plenumo iškeltiems uždaviniams nagrinėti bei TSKP CK projektui „Pagrindinės TSRS ekonominio ir socialinio vystymo kryptys 1981–1985 metams ir laikotarpiui iki 1990 metų“ aptarti. Apžvelgiamas LKP CK sekretoriaus L. Šepečio pranešimas apie aktualius visuomenės mokslų dėstytojų darbo klausimus. Jis kalbėjo apie visuomenės mokslų dėstymo perimamumo, studentų pažangumo, dėstytojų pedagoginio meistriškumo, jų mokslinio darbo, mokslinės kvalifikacijos kėlimo klausimus.
I. Tenas – meno kūrybos tyrėjas
Authors: Gaižutis Algirdas
Published: January 2019

Straipsnis skirtas prancūzų pozityvizmo filosofo, oratoriaus, istoriko ir kritiko H. Taine’o kūrybai aptarti. Jis siekė sukurti istorinę estetiką, kuri skirtųsi nuo dogmatiškos, metafiziškos estetikos, konstatuojančios amžinas grožio normas. Estetika pirmiausia yra savotiška taikomoji botanika, tačiau jos objetas – ne augalų rūšys, o „natūralios istorijos“ dvasiniai reiškiniai. Estetika turi taikyti naujus ir tikslius gamtos mokslų metodus, kurie padėtų atskleisti meno kūrybos dėsningumus. Estetika privalo būti tikslesnė, vengti vertinimo, objektyviai aprašyti ir klasifikuoti meno kūrinius. Žmogaus dvasia tariamai yra perduodama iš kartos į kartą be kokių nors didesnių pakitimų ir nepriklauso nuo kultūrinių individo paskatų. H. Taine’o filosofijos sąvoka „žmogaus substancija“ reiškia tai, ką marksistai vadina visuomenės sąmone. Grožis yra visa tai, kas būdinga žmogaus prigimčiai, kas išryškėja kaip idealai ir tipai, kaip jėga ir kaip gyvenimas. H. Taine’as pagrindiniais meninių vertybių kriterijais laikė kūrinio reikšmę visuomenės gyvenimui, atvaizduoto individo charakterio bendražmogiškumą, kūrinio sumanymo ir įgyvendinimo atitikimą, stiliaus savitumą, turinio ir formos vienovę.
Meno kalbos
Authors: Goodman Nelson
Published: January 2019

Publikuojamoje N. Goodmano knygos ištraukoje aprašomos meno kalbos, t. y. kuo ir kaip pasireiškia menas. Viena iš meno kalbų yra žymėjimas: tai – vaizdavimo šerdis, kuri nėra priklausoma nuo panašumo. Kopijavimo modeliu pagrįsta vaizdavimo teorija nesugeba apibrėžti tai, kas kopijuojama. Aprašoma fikcijos, vaizdavimas, išradingumas, realizmas. Neapibrėžto žymėjimo atvejai traktuojami taip pat kaip nulinio žymėjimo atvejai. Atvaizdai yra paveikslai, funkcionuojantys panašiai kaip aprašai. Paveikslas, kaip ir bet koks kitas žymeklis, visuomet gal kelti du klausimus: ką jis vaizduoja (ar aprašo) ir kokios rūšies atvaizdas (ar aprašas) jis yra. Vaizduodamas paveikslas nurodo tam tikrą objektų klasę, kartu priklausydamas tam tikrai paveikslų klasei ar klasėms. Efektyvus aprašymas ir vaizdavimas reikalauja išradingumo. Klasifikacija implikuoja pasirinkimą, o taikydami žymeklį ne tik pavadiname, bet ir atliekame klasifikavimą. Objektas bei jo aspektai priklauso nuo organizavimo, o visi žymekliai yra organizavimo priemonės. Realistinis vaizdavimas priklauso ne nuo imitavimo, iliuzijos sudarymo ar informacijos, bet nuo įtaigos.
Ką daryti su „religine dorove“?
Authors: Tytmonas Alfredas
Published: January 2019

Diskutuojama apie „religinės dorovės“ sampratą. Autorius teigia, kad nėra aišku, kaip atsirado šis „religinės dorovės“ terminas, ir svarsto, kad tai galbūt atsitiko dėl išaugusio filosofinės minties kultūrinio ir intelektualinio lygio. Teigiama, kad terminas praktiškai likviduotas, bet kyla jo pakeitimo problema: turėjo atsirasti preziciškesnis, aiškesnis terminas, bet taip neįvyko. Autorius siūlo, kad vietoj šio termino neigimo reikėtų jį plačiai ir visapusiškai panagrinėti ir aptarti marksistinės metodologijos požiūriu. Apžvelgiami lietuvių marksistų (A. Gaidžio, J. Mačiulio, Z. Liubarskienės, J. Karoso) darbai, kuriuose tam tikru aspektu iškyla religinės dorovės problema.
Dėl ko keičiame sąvokas
Authors: Jatkonis G.
Published: January 2019

Autorius aptaria „religinės dorovės“ terminą ir teigia, kad reikėtų pratęsti šio termino galiojimo laiką, kadangi argumentacija prieš šį terminą nėra įgijusi strateginio pranašumo tradicionalistų atžvilgiu. Keisti plačiai vartojamą sąvoką yra gana pavojingas dalykas, ypač jei toks keitimas nėra gyvybiškai būtinas, taip pat gali kilti sunkumų aiškinant tam tikras marksistines sąvokas. Vertingiausia būtų tikslinti religinės dorovės sąvokos turinį, o ne jos formalią išraišką.
Apie moralės ir religijos santykį
Authors: Mačiulis Jonas
Published: January 2019

Straipsnyje nagrinėjamas moralės ir religijos santykis. Ši problema turi įtakos ideologinei ateizmo bei religijos konfrontacijai, kurioje moralės klausimai tampa centriniai. Teologinė koncepcija teigia moralės ir religijos vienumą, skelbia Dievą moralės šaltiniu, religiją – dorovės pažangos pagrindine varomąja jėga. Teigiama, kad taip suprantant moralę, nesunku tvirtinti, jog ateizmas, griaunantis tikėjimą Dievu, griauna ir moralę. Ikimarksistiniai ateistai ypač pabrėždavo subjektyvius moralės ir religijos atsiradimo veiksnius. Marksistiniai ateistai pirmiausia išryškina moralės, kaip ir religijos, socialinę prigimtį. Savo atsiradimo priežastimis, esme bei funkcijomis moralė ir religija yra skirtingos visuomeninės sąmonės formos. Religija yra emocinė žmonių reakcija į realias gyvenimo problemas. Nepasant išorinio panašumo, dorovę ir religiją sudarantys elementai iš esmės skiriasi. Moralės objektas ir subjektas sutampa – dorovinių normų kūrėjas ir jų vykdytojas yra tas pats, istoriškai konkretus žmogus. Religija grindžiamo poelgio motyvas yra Dievo baimė. Vykstant sekuliarizacijos procesui, nyksta moralės ir religijos tapatumo regimybė.
Asmens tapatumas
Authors: Lingis Alphonso
Published: January 2019

Lietuvių kilmės žymaus JAV filosofo pranešimas. skaitytas Lietuvos filosofų draugijos konferencijoje „Tapatybės sklaida ir ribos”, vykusioje 2001 m. balandžio 27-28 d. Vilniuje. Vertė Vygandas Aleksandravičius.