bluuebunny/crossref_metadata_2025 huggingface dataset:
Lietelannan ja väkilannoitteiden levitystekniikan vaikutus ohrapellon N2O ja CH4 päästöihin
Authors: Perälä Paula , Kapuinen Petri , Esala Martti , Tyynelä Sanna , Regina Kristiina
Published: April 2019

Metaani ja dityppioksidi, joita maatalous tuottaa mm. lannasta ja maaperästä, ovat kasvihuonekaasuina osallisena ilmaston lämpenemiseen. Pääasiassa maatalouden tuottama ammoniakki on happamoittava yhdiste, joka aiheuttaa myös epäsuoria kasvihuonekaasupäästöjä. Maailmalla laajalti tutkituista ammoniakin ja kasvihuonekaasupäästöjen vähentämiskeinoista on vähän tietoa Suomen olosuhteissa, vaikka lannan ja väkilannoitteen levitystekniikoilla on todettu olevan vaikutusta kasvihuonekaasupäästöihin.Lietelannan ja väkilannoitteen levitystekniikan vaikutusta ohrapellon (Inari) satoon ja sen laatuunsekä dityppioksidi- ja metaanipäästöihin tutkittiin Vihdissä vuonna 2001 hiesusavella. Koemuoto oli satunnaistettu lohkokoe 5 käsittelyllä, väkilannoitetyppiportailla ja 4 kerranteella, josta mitattiin maankosteus gravimetrisesti ja mineraalitypen pitoisuudet sekä metaanin ja dityppioksidin päästöt suljetulla kammiomenetelmällä 4 käsittelystä ja 3 kerranteesta viiden kuukauden ajan. Viiden kuukauden mittausjaksolla suurimmat kumulatiiviset N2O-päästöt, 1100±293 g ha-1, tuotti levitystekniikka, jossa koko lannoitus annettiin lietelantana sijoittamalla kylvön yhteydessä (Sinj). N2Opäästöt olivat paljon pienemmät (660±122 g ha-1), kun lannoitus annettiin sijoituslannoituksena sekä lietelantana että väkilannoitteena yhtä aikaa kylvön yhteydessä (Sinj+ F) pelkän lietelannoituksen sijaan. Jaetun lannoituksen (liete letkulevityksenä pintaan, multaus tunnin kuluttua levityksestä ja väkilannoitus kylvön yhteydessä, Sinc + F) N2O-päästöt olivat 400±64 g ha-1 ja kylvön yhteydessä pelkällä väkilannoitteella lannoitetun (Fplac) N2O-päästöt 290±47 g ha-1. Vaikutukset metaanipäästöihin eivät olleet selkeästi havaittavissa, sillä käsittelyiden välillä ei ollut tilastollisesti merkitseviä eroja. N2O-päästöt keskittyivät lannoituksen jälkeisiin kahteen viikkoon ja kuukauden kuluessa sattuneiden runsaiden sateiden jälkeisiin päiviin. Kasvuston käytettyä lähes kaiken annetun typen kuukauden kuluessa päästöt olivat suhteellisen pienet.Lietelannan sijoittamisen on todettu vähentävän tehokkaasti ammoniakkiemissiota mutta voivan lisätä dityppioksidipäästöjä denitrifikaatiolle suotuisissa olosuhteissa (sijoitettu lannoite suuressa kosteudessa). Letkulevityksen mahdollinen suuri ammoniakkitappio voi puolestaan pienentää dityppioksidipäästöjä. Levitystekniikoiden kehittäminen ravinteet tehokkaasti kasvien käyttöön saattaviksi ja ammoniakki- sekä dityppioksidipäästöt minivoiviksi olisi tarpeen.Nykyisten kasvihuonekaasuinventaarioiden päästökertoimet eivät ota huomioon levitystapaa tai lannoitetta, vaikka tuloksemme viittaavat eri lannoille, lannoitteille ja levitysmenetelmille erilaisten päästökertoimien määritystarpeeseen. Niiden avulla päästöjä vähentävien menetelmien käyttö näkyisi myös kasvihuonekaasuinventaariossa.
Ion - mobility spectrometry based electronic nose - a promising tool for the evaluation of metabolic status of dairy cows
Authors: Kauppinen Risto , Sairanen Auvo , Hiltunen Teri , Raatikainen Olavi
Published: April 2019

Ketosis is a cattle illness caused by the lack of energy and can be mostly found around peak lactation. Ketosis causes economic losses due to decreased milk production, impaired fertility and increased risk of displaced abomasums. Ketosis is classified clinically and sub-clinically. Sub-clinical ketosis is more deleterious than clinical ketosis. Ketosis is clinically diagnosed if the milk acetone level in milk sample is more than 50 mg/L. When the acetone level in milk is between 25 - 50 mg/L or the blood beta-hydroxybutyrate (BHBA) is over 1200 micromol/L ketosis status is sub-clinical. However, due to the losses in the milk production, acetone concentration of 14,5 mg/L has been suggested as a threshold value for sub-clinical ketosis (Geishauer et al. 2001). The status of ketosis can be tested in milk by the methods based on the colour changes but they are not precise enough in the case of sub-clinical ketosis. Ion mobility based spectrometry was applied for the assessment of cow's metabolic status by using the MGD-1 gas detector as an electronic nose. Expiration air and milk samples of those cows preliminarily scored as having clinical or sub-clinical ketosis were measured. Measurings were conducted at MTT Agrifood Research Finland, North-Savo, Maaninka. Five cows calved at the turn of the year were chosen for measuring and treated with nutrition imbalance. Also five reference cows were used for measuring. Measuring was carried out during morning feeding, when cows were given concentrated feed. The cow was tied to the feeding station in a way that it could not remove its head from the feeding station. Each cow was measured for approximately one minute and measuring data was collected to a file. Milk and blood samples were collected from the same cows. Milk samples were analysed with the measuring equipment. Ketone concentration was determined as a reference measuring at the Valio milk laboratory. BHBA and acetoacetate were analysed from the blood samples. The control cows showed no signs of ketosis. The scoring was made on the basis of milk acetone measurements. The milk samples measured with MGD-1 gas detector based electronic nose can separate the control cows from the cows with ketosis or sub-clinical ketosis (P<0,01, Mann-Whitney U-Test). This indicates that ion mobility technique used in MGD-1 detector provides a basis for a quality control tool for milk production chain. However, much more research and technical development is needed for the development of commercial system suitable for on-line measurement of ketosis from milk of individual cows.
Nurmisäilörehun D-arvon ja väkirehun valkuaispitoisuuden vaikutus here-ford-sonnien loppukasvatuksessa b)Tuotannon talous
Authors: Juntti Lauri , Heikkilä Anna-Maija , Jauhiainen Lauri , Manninen Merja
Published: April 2019

MTT:n emolehmänavetalla tehdyssä kokeessa selvitettiin nurmisäilörehun D-arvon ja väkirehun val-kuaispitoisuuden vaikutuksia hf-sonnien kasvuun, rehun muuntosuhteeseen, ruhojen luokittumiseen, lihan laatuun ja tuotannon taloudellisiin tuloksiin vieroituksen jälkeisessä kasvatuksessa. Tässä tutkimusosiossa tarkastellaan kasvatuksen taloutta.Kokeessa oli mukana 32 hf-sonnivasikkaa. Koetekijöinä olivat säilörehun D-arvo (A 75 %, vs. B 70 %) ja väkirehun valkuaispitoisuus (M 17 % vs. H 21 % ). Eri ruokintavaihtoehtojen taloudellista tulosta selvitettiin katetuottolaskelmilla, joissa kokonaistuotosta vähennettiin vasikka- ja rehukustannus sekä eläin- ja liikepääoman korkokustannus. Saadut ylijäämät ovat siten katetta työ-, pääoma- ja yleiskustannukselle. Laskelmat tehtiin vuoden 2004 hinta- ja tukitasoilla.Kate eläintä kohden koko kokeen ajalta oli suurin B-säilörehulla ja M-väkirehulla ruokituilla sonneilla. Samalla säilörehulla mutta H-väkirehulla ruokittujen sonnien kate oli toiseksi paras. A-säilörehulla ruokittujen ryhmien taloudelliset tulokset olivat lähes samat kummallakin väkirehun valkuaispitoisuudella. A- ja B-säilörehuryhmien väliset erot olivat suuntaa antavia (p<0,10). Väkirehun valkuaispitoisuudella ei ollut tuloksiin merkitsevää vaikutusta.Koepäivää kohden laskettuna BM-ruokinta säilytti asemansa edullisimpana vaihtoehtona, mutta kaikki kolme muuta vaihtoehtoa antoivat tulokseksi lähes saman katteen. Eläin- ja päiväkohtaisten tulosten ero johtuu säilörehun D-arvon merkitsevästä vaikutuksesta kasvunopeuteen. Taloudellisessa päätöksenteossa keskeisten päiväkohtaisten katteiden erot eivät olleet tilastollisesti merkitseviä.Säilörehun D-arvon nostolle 70 prosentista 75 prosenttiin ei tutkimuksen tulosten mukaan ole taloudellisia perusteita. Paremmalla säilörehulla ruokittujen eläinten paremmat kasvutulokset eivät riit-täneet kompensoimaan kalliimmasta säilörehusta aiheutunutta kustannusta. Parempi kasvu mahdollistaa nopeamman eläinkierron loppukasvatuksessa ja parantaa siten aikayksikköä kohti saatavaa taloudellista tulosta. Aikatekijän vaikutus näkyi tässä kokeessa siinä, että päiväkohtaisten katteiden erot olivat selvästi pienemmät kuin eläinkohtaisten katteiden erot. Kasvunopeus ei kuitenkaan käytetyillä hintasuhteilla riittänyt kääntämään tulosta paremman säilörehun eduksi. Väkirehun valkuaispitoisuuden nostamisella 17 prosentista 21 prosenttiin ei saavuteta taloudellista hyötyä silloin, kun käytössä on koerehujen kaltaista hyvää säilörehua.
Perunantyvi- ja märkämätää aiheuttavaa Erwinia-lajistoa kartoitetaan
Authors: Laurila Jaana , Joutsjoki Tiina , Lehtinen Ari , Ahola Virpi , Hannukkala Asko , Pirhonen Minna
Published: April 2019

Piilevä perunantyvi- ja märkämätä aiheuttaa ongelmia siemenperunan tuotannossa. MTT:n (Maa- ja elintarviketalouden tutkimuskeskus) ja Helsingin yliopiston välisessä yhteisprojektissa etsitään keinoja tyvi- ja märkämädän hallintaan bioteknisin menetelmin. Tutkimuksen tarkoituksena on selvittää, mikä on eri perunantyvi- ja märkämätää aiheuttavien Erwinia-bakteerilajien merkitys taudinaiheuttajana Suomessa ja mikä on mahdollisten luonnonkantojen rooli. Tyvi- ja märkämätää aiheuttavassa bakteerilajistossa on havaittu 2000-luvulla merkittäviä muutoksia Euroopan tärkeimmillä perunantuotantoalueilla. Projekti aloitettiin kartoittamalla Erwinia-lajistoa keräämällä näytteitä sairaista perunan varsista ja mukuloista sekä jokivesistä Etelä-Suomesta ja Etelä-Pohjanmaalta. Näytteistä eristettiin bakteerikantoja puhdasviljelmiksi käyttäen pektaattia sisältävää alustaa. Eristetyt bakteerikannat tunnistettiin Erwinia-spesifisin PCR-testein. Vuoden 2004 kartoitus osoitti, että Suomen oloihin tyypillinen Erwinia carotovora alalaji atroseptica (Eca) oli vielä vallitseva tyvimädän aiheuttaja ja Erwinia carotovora alalaji carotovora (Ecc) märkämädän aiheuttaja. Lisäksi kartoitus paljasti, että lämpimimmissä ilmastoissa tyvi- ja märkämätää aiheuttavaa E. chrysanthemi –lajia (Ech) esiintyy nyt Suomessa. Uuden tulokaslajin osuus oli merkittävä kaikissa näytetyypeissä, vaikka se olikin rajoittunut muutamaan siemenerään. Kaikki vesinäytteistä eristetyt kannat olivat Ech:ta. Yleisesti Ech:ta on pidetty lämpimien ilmasto-olojen lajina, mutta on mahdollista, että Ech-lajista on kehittynyt viileässä ilmastossa menestyviä kantoja. On kuitenkin ilmeistä, että aggressiivisia Ech-kantoja löytyy meillä sekä perunoista että jokivedestä, joten Ech on todennäköisesti pysyvä ongelma, joka on otettava diagnostiikassa ja siementarkastuksessa huomioon. Eristetyistä Erwinia-kannoista otettiin kattava otos ja ne sekvensoitiin 16S-23S rDNAvälialueelta käyttäen universaaleja alukkeita. Sekvensoidut kannat ryhmiteltiin fylogeneettisten puiden perusteella. Puiden estimointiin käytettiin Bayesiläisiä fylogenetiikan menetelmiä. Ryhmittely osoitti, että Eca-kannat olivat hyvin homologisia, kuten aikaisemmin on esitetty. Ecc- ja Ech-kannoissa oli enemmän vaihtelua. Tulkinnasta riippuen kummankin lajin kannat voitiin jaotella useampaan ryhmään.Jatkossa selvitetään, onko näillä ryhmillä yhteyttä taudinaiheuttamiskykyyn, jota tutkitaan mukula- ja varsimädätystesteillä kasvihuoneella sekä kenttäkokeissa. Mielenkiinnon kohteena on, voidaanko perunaerän tyvi- ja märkämädän puhkeamisriskiä ennakoida huomioiden bakteerikantojen geneettinen vaihtelu.
Suomalaiset lämpimät makuuparsipihatot lehmän ja hoitajan näkökulmasta
Authors: Dredge Kristiina , Kaustell Kim , Kivinen Tapani , Koistinen Tarja , Mononen Jaakko , Kauppinen Risto , Tuure Veli-Matti , Karttunen Janne , Kulkas Laura , Tuovinen Veikko , Saloniemi Hannu
Published: April 2019

Lämpimiä makuuparsipihattoja koskevat tutkimukset ovat kahden hankkeen, ”Lypsykarjarakennustentoiminnalliset vaihtoehdot” ja ”Eläinterveydenhuollon kehittämishanke Pohjois-Savossa” (ELKE)yhteystyössä 2004–2006 toteuttama kuusiosainen tutkimussarja, jonka osia ovat: 1) Lypsykarjarakennustentoiminnalliset vaihtoehdot, 2) Navetan rakenteellisten ratkaisujen yhteys lehmien terveyteenlämpimissä makuuparsipihatoissa, 3) Hyvinvointi-indeksit pihattonavetoiden arvioinnissa: indeksienvalidointi ja kehittäminen, 4) Vasikoiden fysikaaliset ympäristöolosuhteet lypsykarjapihatoissa, 5)Lehmien syöntikäyttäytyminen ja sen yhteys navetan rakenteellisiin ratkaisuihin, ja 6) Lehmien syöntikäyttäytyminenja sen yhteys navetan rakenteellisiin ratkaisuihin. Tutkimusten toteuttajatahoina ovatMTT/Vakola, Työtehoseura, Valio, Helsingin yliopiston eläinlääketieteellinen tiedekunta, Savoniaammattikorkeakoulu,ja Kuopion yliopiston soveltavan biotekniikan instituutti.
Tomaatin ympärivuotisen lyhytviljelyn tuotantokustannus ja kannattavuus
Authors: Karhula Timo , Outa Pia
Published: April 2019

Tomaatin ympärivuotista tuotantoa voidaan tehostaa väli-istutuksin. Tällöin tomaattikasvusto uudistetaansiten, että vanhan kasvuston sadon loppuessa uudempi kasvusto tulee satoikään, jolloin voidaanpuhua ns. lyhytviljelystä. Tavoitteena on pitää kasvihuone jatkuvasti satoa tuottavana, jolloin myöstaloudellisia tuottoja ja kustannuksia syntyy koko ajan. Tavanomaisessa viljelyssä kasvuston vaihdonyhteydessä tuotantoon tulee tauko.Tutkimuksen tavoitteena oli selvittää tomaatin lyhytviljelyn taloudellisia tekijöitä; tuotantokustannusta,tuloksen muodostumista ja kannattavuutta, kun tomaatin väli-istutuksia tehtiin viisi kappalettavuodessa. Tutkimus perustui MTT Taloustutkimuksen puutarhatalouden tilamalleihin. Perinteisentomaatintuotannon tilamallia muokattiin kuvaamaan lyhytviljelymenetelmää. Laskelma laadittiin2 000 m2:n kasvihuonealalle. Satomääriä ja tuotantopanosten käyttötiedot olivat MTT Puutarhatuotannonviljelykokeesta vuosilta 2001-2002. Satotaso viidestä kasvustosta oli 66 kg/m2. Viljelykokeistasaatiin tuotantopanosten käyttötiedot mm. kasvinsuojelusta, energian kulutuksesta ja lannoituksesta.Laskelmassa on käytetty vuoden 2004 hintatasoa. Tomaatin ympärivuotisen lyhytviljelyn työpanoslaskelmatlaati Työtehoseura.Tomaatin lyhytviljelyssä tuotantokustannukseksi muodostui 169 €/m2, joka satokiloa kohdenon 2,56 €. Muuttuvat kustannukset muodostivat tuotantokustannuksesta 66 % ollen 112 €/m2. Yrittäjäperheenpalkkavaatimuksen osuus oli 13 % (22 €/m2), poistojen 9 % (15 €/m2), kiinteiden kustannusten5 % (8 €/m2) ja korkojen 7 % (12 €/m2) tuotantokustannuksesta. Energiakustannus on yli kolmanneksentuotantokustannuksesta (37 %).Liikevaihto muodostuu tomaatin myyntituloista ja kasvihuonetuotannon tuesta. 2000 m2:n tilamallillaliikevaihtoa kertyi 160 €/m2, joka on 2,42 € satokiloa kohti laskettuna. Liikevaihdosta myyntitulojenosuus oli 93 % ja tuen 7 %.Yrittäjän voitto tai tappio kuvaa tuotannon absoluuttista kannattavuutta, sillä tällöin liikevaihdostaon vähennetty kaikki tuotannosta aiheutuvat kustannukset. Tomaatin ympärivuotisessa lyhytviljelyssäyrittäjän tappiota syntyi -9 €/m2 eli -0,14 € satokiloa kohden. Tällöin yrittäjän on tingittäväkustannuksiin huomioiduista yrittäjäperheen palkkavaatimuksesta (11,80 €/h) ja pääoman korkovaatimuksesta(5 %). Tomaatin tuotanto lyhytviljelymenetelmällä ei ole kuitenkaan täysin kannattamatonta.Tappiosta huolimatta yrittäjäperheen palkaksi jää vielä 8,6 € työtuntia kohden, ja pääomalle saadaankorkoa 3,6 %.Tomaatin ympärivuotisen lyhytviljelyn avulla voidaan tuottaa suuri sato ja päästä näin kannattavantuotannon edellytyksiin kiinni. Suureen satoon liittyy kuitenkin myös suuret tappion mahdollisuudet,sillä myös tuotantokustannukset ovat korkeita. Jos esimerkiksi satoa ei saada myytyä tai satojoudutaan myymään alhaisella hinnalla, muodostuu tuotantokustannuksen ja tuottajahinnan erotussuureksi, jolloin tappion syntymistä ei voida välttää. Tomaatin ympärivuotiseen lyhytviljelyyn liittyykinmonia taloudellista epävarmuutta aiheuttavia tekijöitä, mutta myös mahdollisuuksia.
Hevosalan investoinnit ja yrittäjyyden muutokset 2000-2010
Authors: Korhonen Jukka , Pussinen Sirpa , Yrjölä Tapani , Varkia Rauni , Asukas Janne
Published: April 2019

Hevosala on viime vuosina ollut kasvussa. Hevosten lukumäärä on kasvanut noin tuhannella yksilöllä vuodessa, hevosmäärän ollessa vuonna 2005 noin 70 000. Hevosalalle on tullut uusia harrastajia ja yrittäjiä. Kasvusuunnassa olevalla toimialalla on ollut tarvetta valtakunnalliseen koko toimialaa koskevaan tutkimukseen, jossa tarkastelun kohteena ovat alan kehityssuunta, investoinnit ja yritystoiminta.Hevosalan investoinnit ja yrittäjyyden muutokset -tutkimuksessa on tarkastelun kohteena TE-keskusalueittain alan investoinnit ja yritystoiminta ajanjaksolla 2000-2010. Tutkimusaineistona olevan kyselyn on toteuttanut Suomen Gallup Elintarviketieto Oy. Muilta osin tutkimuksen toteuttaa Laurea-ammattikorkeakoulu vuosien 2005-2006 aikana. Kyselyn tilaajana on ollut hevosalan järjestöjen ja toimijoiden kanssa yhteistyössä toteutunut Hevosalan yrittäjyyden kehittämishanke (2004-2005), joka on saanut rahoitusta Uudenmaan TE-keskuksen kautta ALMA-ohjelmasta, jonka rahoituslähteenä on Euroopan maatalouden ohjaus- ja tukirahasto (EMOTR).Suomen Gallup Elintarviketieto toteutti valtakunnallisen kyselytutkimuksen keväällä 2005. Puhelinhaastatteluna tehtyyn kyselyyn vastasi 1 172 vähintään kolmen hevosen omistajaa. Hevosalan investoinnit ja yrittäjyyden muutokset –kyselyn vastaajajoukko kattaa noin 30 % vähintään kolmen hevosen omistajista. Hevostoimintaa yritystoimintana harjoittaa 40 % ja harrastusmuotoisena 60 % vastaajista. Kyselyn mukaan kiinnostusta yritystoiminnan aloittamiseen ja laajentamiseen on tasaisesti koko maassa. Hevostaloutta harrastavista 27 % on aikeissa todennäköisesti tai mahdollisesti aloittaa yritystoiminnan vuoteen 2010 mennessä. Tämä merkitsee toteutuessaan 1300 hevosalan yrityksen syntymistä. Puolet nykyisistä yrityksistä aikoo laajentaa toimintaa seuraavien viiden vuoden aikana. Vastauksista käy ilmi, että hevosalalla on investoitu aktiivisesti toimintaympäristöön ja hevosiin. Tallitoimintaa harjoittavista vastaajista 70 % on investoinut rakennuksiin tai olosuhteisiin vuosien 2000-2005 aikana. Eniten on investoitu hevosten ulkoilu- ja harjoittelualueisiin, vanhojen tallien peruskorjaukseen, uusien tallien rakentamiseen ja lantalainvestointeihin. Myös lähitulevaisuudessa investoidaan: toimintaympäristöön tai hevosiin kohdistuvia hankintoja suunnittelee 56 % vastaajista. Talliyksiköiden kasvu on kuitenkin maltillista, sillä vuonna 2005 keskimäärin tallissa on 18 hevospaikkaa viiden vuoden kuluttua sen ollessa 19 paikkaa. Hevosalan kasvu aiheuttaa kehittämistarpeita tiedonsiirtoon ja osaamiseen turvaamiseen. Vastaajista 70 % on osallistunut koulutus- ja infotilaisuuksiin, käyttänyt tallikohtaista neuvontaa tai asiantuntija-apua. Neuvonnan tarve korostuu erityisesti yritystoiminnan aloittamis- ja laajentamisvaiheessa. Hevosalan kilpailukyky vahvistuu osaamista lisäämällä. Yritysten parantuneesta kilpailukyvystä hyötyvät viime kädessä palvelujen käyttäjät.
Lietelannan levitys sokerijuurikkaalle kasvukaudella
Authors: Rasa Kimmo , Turakainen Marja , Muurinen Susanna
Published: April 2019

Lannan levitys sokerijuurikasmaille on ongelmallista aikaisesta kylvöstä ja myöhäisestä sadonkorjuusta johtuen, jolloin kasvukauden ulkopuolisina levitysajankohtina maa on usein märkää ja helposti tiivistyvää. Levittämällä lanta kasvukauden aikana, voidaan mahdollisesti vähentää maan tiivistymistä ja samalla vältetään ravinteiden talviaikainen huuhtoutuminen syksyllä levitetystä lannasta. Lisäksi tehostamalla lannan hyödyntämistä, voidaan vähentää väkilannoitteiden käyttöä ja niiden ostosta aiheutuvia kustannuksia.Juurikkaan kasvukausi on pitkä ja sen ravinteiden otto on suurimmillaan heinäkuussa. Siten se pystyy hyödyntämään tehokkaasti kasvukaudella levitetyn lietelannan ravinteet. Kasvukaudella 2009 toteutetussa kokeilussa peltolohkon kahta koekaistaa lannoitettiin eri tavoin. Väkilannoitekaista sai N- ja K-lannoitteina 120 kg N ha-1 ja 30 kg k ha-1 sekä lietelantakaista N-lannoitteena ja lietelantana 66 kg N ha-1, 12 kg P ha-1 ja 22 kg K ha-1. Lietteen levitystä kokeiltiin ensiksi sijoittavalla levityslaitteistolla, mutta kasvuston vioittumisen vuoksi levitysmenetelmä vaihdettiin letkulevitystä vastaavaksi.Keväällä lohkolta otettiin maanäytteet viljavuusanalyysiä varten. Juurikkaan taimettumista seurattiin taimilaskennan avulla. Kasvuston lehtivihreän määrää arvioitiin SPAD-mittarilla kolme kertaa kasvukauden aikana. Lietevaunun vaikutusta maan tiivistymiseen (35 cm) tarkasteltiin penetrometrillä. Juurisadon määrä, juurikkaan keskipaino sekä sadon sokeri-, aminotyppi-, kalium- ja natriumpitoisuudet määritettiin nostetusta sadosta.Kenttähavaintojen perusteella todettiin, ettei käytetty sijoittava levityskalusto sovellu lannan levittämiseen juurikaskasvustoon. Sijoittava kalusto vioitti juurikaskasvustoa huomattavasti, kun kaluston vannasväli oli 17 cm ja juurikkaan riviväli 45 cm. Letkulevityksessä lanta puolestaan imeytyi hyvin maahan, eikä kasvusto likaantunut merkittävästi. Kesäkuun loppupuoli osoittautui hyväksi ajankohdaksi toimenpiteelle, sillä kasvusto on vielä avointa ja voi toipua tallauksesta.Maa oli tiiviimpää lietevaunun renkaan urassa kuin sen vieressä, mikä osittain johtunee poikkeuksellisen märistä levitysolosuhteista. Lietelantakaistan alhaisempi typen lannoitusmäärä näkyi juurikkaiden aminotyppipitoisuudessa, joka oli lietelantakaistalla alhaisempi kuin väkilannoitekaistalla. Kasvukauden aikana mitatut SPAD-tulokset tukevat tulosta. Väkilannoitekaistan sato kehittyi hyväksi ilman fosforilannoitustakin.Levityskalustoa kehittämällä ja ajouria käyttämällä kasvukauden aikaisen lannanlevityksen aiheuttamaa kasvuston vioittumista voitaisiin mahdollisesti vähentää. Lietteen levityksen siirtäminen kasvukaudelle ei automaattisesti poista tiivistymisriskiä, vaan maan kosteustilaan tukee edelleen kiinnittää huomiota. Hyvä keino tiivistymisriskin pienentämiseksi on suosia mahdollisimman kevyttä levityskalustoa.
Pikkuvasikoiden kasvu ja terveys iglukasvatuksessa
Authors: Tuomisto Leena , Sairanen Auvo , Huuskonen Arto , Hartikainen Kaisa , Tarkiainen Anni , Kauppinen Risto
Published: April 2019

Kokeemme tarkoituksena oli tutkia vasikoiden kasvua ja terveyttä iglukasvatuksessa ja perinteisessäsisäkasvatuksessa. Koe tehtiin MTT Maaningan toimipaikassa maalis-kesäkuussa 2009. Kokeen 19sonnivasikkaa ja 13 lehmävasikkaa syntyivät helmi-huhtikuussa. Koekäsittelyt olivat 1) kasvatus ulkonaiglussa (2 vasikkaa/iglu), 2) kasvatus sisäkarsinassa lämpimässä navetassa (2 vasikkaa/karsina).Vasikkaiglut olivat 1,2 x 2,0 m ja niiden edessä oli etukarsina 1,2 x 1,5 m. Sisäkarsinat (1,2 x 3,0 m)oli muodostettu yhdistämällä kolme yksittäiskarsinaa. Igluissa ja karsinoissa käytettiin kuivikkeenaolkea. Vasikat siirrettiin koeympäristöihin pareittain sitä mukaa kuin ne syntyivät. Kokeen alkaessavasikat olivat 4,3 ± 1,7 vrk ikäisiä ja kokeen päättyessä 73,5 ± 1,6 vrk ikäisiä. Vasikoille tarjottiinlämmintä hapanjuomaa tuttisangoista 8 l/vrk. Juomalta vieroitus alkoi vasikoiden seitsemän viikoniässä. Vasikat saivat vapaasti kuivaa heinää sekä teollista täysrehua korkeintaan 3 kg/vrk/eläin. Juomavesitarjottiin lämpimänä juottojen yhteydessä. Vasikoiden rehun syönti mitattiin päivittäin ja kasvuaseurattiin punnituksin kahden viikon välein. Vasikoiden terveydentilaa seurattiin päivittäin ja 42,2± 7,0 vuorokauden iässä vasikoilta otettiin ulostenäytteet ja syväsivelynäytteet hengitysteistä taudinaiheuttajienkartoittamiseksi. Dataloggerit mittasivat iglujen ja karsinoiden lämpötilaa. Muuttujien tilastollinentestaus tehtiin lineaarisella sekamallilla. Igluissa mitattu alin lämpötila kokeen aikana oli maaliskuussa-16,5 °C ja ylin lämpötila kesäkuussa +35,7 °C. Sisäkarsinoissa lämpötila pysyi tasaisempana(min +10,1 °C ja max +25,1 °C). Sisävasikat söivät kokeen aikana keskimäärin 37 % enemmänväkirehua ja 26 % enemmän heinää kuin igluvasikat (P<0,05). Sisävasikoiden kokonaissyönti (kgka/eläin/vrk) oli kokeen aikana keskimäärin 17 % ja energian saanti (MJ/eläin/vrk) 13 % suurempikuin igluvasikoilla (P<0,01). Sisävasikat kasvoivat keskimäärin 16 % paremmin kuin igluvasikat.Lehmävasikoiden kasvussa ei ollut eroja käsittelyjen välillä (keskimäärin 817 g/vrk), mutta sonnivasikatkasvoivat paremmin sisäkarsinoissa kuin igluissa (983 vs. 753 g/vrk, P<0,001). Vasikoilla eiilmennyt hengitystietulehduksia, mutta ripulia havaittiin kymmenellä igluvasikalla 2,9 ± 1,3 päivänajan ja kolmella sisävasikalla 2,3 ± 1,2 päivän ajan. Vasikoiden rehun syönti ja energian saanti olivatpienemmät igluvasikoilla kuin sisävasikoilla. Päiväkasvu kärsi etenkin igluissa kasvatetuilla sonnivasikoilla.Rehun ajoittainen kosteus ja kylmyys mahdollisesti heikensivät igluvasikoille tarjolla olleenrehun maittavuutta. Ruokinta-astioiden sijainti iglujen ulkopuolella etukarsinassa ei siten välttämättäollut optimaalinen. Lämpötila nousi kesällä ajoittain hyvin korkeaksi iglujen sisällä, minkävuoksi iglut on suositeltavaa sijoittaa suojaan suoralta auringonpaisteelta. Iglukasvatus näytti lisäävänripulia sairastavien eläinten määrää.
Vehnä viljelyvaihtoehdoksi Pohjois-Pohjanmaalla?
Authors: Saarinen Essi , Suomela Raija
Published: April 2019

Pohjois-Pohjanmaalla suositaan rehuviljan viljelyssä ohraa ja kauraa, mutta vehnä voisi ollakannattavampi vaihtoehto ohran intervention sulkeutuessa. MTT Ruukissa on testattu kolmen vuodenaikana vehnän viljelyvarmuutta ja sadontuottokykyä. Käytännössä on osoittautunut, että lujakortinenvehnä kestää viljelyssä tehokkaan karjanlannan käytön, jolloin korkeaa valkuaispitoisuutta onmahdollista tavoitella kustannustehokkaasti. Vehnää ei ole testattu IV –vyöhykkeen virallisissalajikekokeissa.Vehnän viljely on tulosten perusteella mahdollista joskin riskialtista Pohjois-Pohjanmaalla.Keskimääräinen kasvukausi lämpötilaltaan ja sateiltaan riittää todennäköisesti aikaisimpienlajikkeiden sadonmuodostukselle niin, että sadosta saadaan kauppakelpoista rehuvehnää.Myöhäisemmille lajikkeille kasvukauden tulee olla jo selkeästi alueen normaalia kasvukauttalämpimämpi ja pitempi, etenkin sadon laadun varmistamiseksi.Tämän koesarjan perusteella kannattaa ottaa viljelyyn kaikkein aikaisimpia lajikkeita Pohjois-Pohjanmaalla ja esimerkiksi vain tietylle osalle tilan peltolohkoista. Kokeiden vehnälajikkeistaAnniina oli viljelyvarmin. Siitä saatiin keskimäärin yli 5 000 kilon hehtaarisato ja hehtolitrapaino olikeskimäärin yli 74 kiloa. Alueella käytännön viljelyssä suositusta Quarnasta saatiin keskimäärin 4 700kilon hehtaarisato, mutta hehtolitrapainot jäivät keskimäärin 71 kiloon. Aikaisten lajikkeidentautitorjunnalla oli yleensä satovastetta, jos tauteja esiintyi runsaasti ja kasvuolosuhteet olivat hyvät.Valkuaispitoisuudet olivat kaikkina vuosina merkitsevästi riippuvaisia lajikkeesta. Vuosina 2007 ja2009 valkuaispitoisuudet ylittivät yleensä teollisuuden 12,5% vaatimusrajan. Heikompilaatuisellevehnälle löytyy myös myyntikanava. Se soveltuu karjan rehuksi, koska on ruokinnalliselta laadultaansuunnilleen ohran tasoista.Uudet aikaiset jalostuslinjat osoittautuivat vuonna 2009 viljelyvarmoiksi. Niiden testausjatkossa pohjoisemmissa olosuhteissa olisi erittäin tärkeää, sillä aikaiset lajikkeet ovat edellytysvehnän viljelyyn IV-kasvillisuusvyöhykkeellä.
Roomansalaatti – uutuus salaattivalikoimaan
Authors: Kivijärvi Pirjo , Hintikainen Veikko , Tillanen Anne , Avikainen Hanna , Piirainen Anne
Published: April 2019

Roomansalaatti eli side- tai cos-salaatti (Lactuca sativa var. longifolia) on kotoisin itäiseltä Välimerenalueelta ja Länsi-Aasiasta. Matalakeräiset lajikkeet muodostavat tiiviin lehtiruusukkeen. Puolikorkeatja korkeat lajikkeet muistuttavat muodoltaan kiinankaalia. Roomansalaatti soveltuu sekä tuorekäyttöönettä lämpimiin ruokiin, joten se on tervetullut uutuus monipuolistamaan salaattivalikoimaa.Roomansalaatti otettiin uutuuskasvina mukaan Etelä-Savossa toteutettaviin avomaavihannestentilalajikekokeisiin. Vuonna 2007 kokeessa olivat lajikkeet ’Casius’, ’Khan’, ’Marcellus’, ’Maximus’,’Tamburo’ ja ’Xanadu’ ja vuonna 2009 ’Casius’, ’Chabi’, ’Chiquina’, ’GEM.8970’, ’Integral’, ’Pandero’,’Quintus’, ’Rincon’, ’Romora’, ’Scala’, ’Shooter’ ja numerolajike ’41-116’. Kokeissa käytettytaimiväli oli 23 cm ja taimimäärä 79000 tainta/ha. Kokeet toteutettiin juvalaisella vihannestilalla.Vuonna 2007 lajikevertailun lisäksi tutkittiin myös taimikasvatusvaiheessa annetun lyhytpäiväkäsittelynvaikutusta kukkavarren muodostukseen.Vuonna 2007 matalakeräisten lajikkeiden (14-20 cm) kasvuaika istutuksesta sadonkorjuuseenoli 38 vrk. Se oli noin viikon lyhyempi kuin korkeampikeräisten lajikkeiden (20-34 cm) kasvuaika.Kauppakelpoinen sato oli 19150-31484 kg/ha lajikkeesta riippuen. Satoisimpia olivat lajikkeet ’Casius’ja ’Khan’. Maximus-lajike pärjäsi kohtalaisen hyvin. Matalakeräinen ’Tamburo’ tuotti keskimäärinalle 300 g:n keriä, joten sen satotaso jäi alhaiseksi. Marcellus-lajiketta ei suositella viljelyyn sen kukkimis-ja tautiherkkyyden vuoksi. Lyhytpäiväkäsittelyllä ei ollut vaikutusta lajikkeiden kasvuaikaaneikä lajikkeiden kukkimisherkkyyteen.Vuonna 2009 kasvuajat olivat 43-50 vrk lajikkeesta riippuen. Aikaisimpia olivat matalakeräiset’GEM.8970’ ja ’Rincon’ ja myöhäisimpiä korkeakeräiset ’Integral’ ja ’Romora’. Lajikkeet ’Scala’,’Shooter’, ’Chabi’ ja numerolajike ’41-116’ tuottivat yli 30000 kg:n kokonais- ja kauppakelpoisenhehtaarisadon. ’Scala’ on korkeakeräinen, muut matalakeräisiä lajikkeita. Romora-lajikkeen kasvustontautisuus-% oli 33, mikä johti muita lajikkeita selvästi alhaisempaan kauppakelpoiseen satoon. Koeviljelyynvoidaan suositella matalakasvuisia Shooter-lajiketta ja numerolajiketta ’41-116’ sekä puolikorkeitaScala- ja Quintus-lajikkeita.Puolikorkeat ja korkeat lajikkeet olivat kokeissamme alttiimpia kasvitaudeille kuin matalakasvuisemmatlajikkeet. Sen sijaan matalakasvuisimpien lajikkeiden ongelmana oli tyven multaantuminen,mikä heikentää kerien hygieenista laatua. Matalakasvuisten lajikkeiden satotasoa voitaneen nostaatiheämmällä istutuksella.
Eroosiota ja sedimentin kulkeutumista kuvaavan INCA-SED mallin sovellus neljälle valuma-alueelle Suomessa
Authors: Rankinen Katri , Thouvenot-Korppoo Marie , Butterfield Daniel
Published: April 2019

Suomessa. Valumavesien mukana maa-ainekseen kiinnittyneenä kulkeutuu myös ravinteitavastaanottaviin vesistöihin. Suomessa tärkeimmät eroosion mekanismit ovat sadepisaroiden iskutmaan pintaan, sekä erityisesti savimailla hiukkasten diffuusio kiinteästä maasta veteen. Lisäksimaahiukkasten kulkeutumiseen vaikuttavat uomassa tapahtuvat prosessit. Termillä 'sedimentinkulkeutuminen' kuvataan sekä maa-alueilla tapahtuvaa eroosiota että maahiukkasten kulkeutumistauomia pitkin valuma-alueen purkupisteeseen. Matemaattisen sedimentin kulkeutumista kuvaavanINCA-SED (Integrated Nutrients from CAtchment- Sediment) mallin sovellettavuutta jakäytettävyyttä ilmastonmuutoksen ja maankäytön muutosten vaikutusten arviointiin testattiin EU:nrahoittamassa Euro-limpacs projektissa. Mallista tehtiin sovellukset neljälle pienelle valuma-alueelle,joilla on erilaiset maalajit. Peltoprosentti tutkituilla valuma-alueilla vaihteli 12 ja 36 välillä. INCASEDmalli kykeni simuloimaan sekä joen kiintoainekonsentraation oikean tason että kausivaihtelunsekä savimailla että karkeammilla maalajeilla. Lisäksi mallinnettu sedimentin kulkeutuminen erimaankäyttöluokista vastasi Suomessa mitattuja arvoja. Esimerkiksi mallinnettu eroosiomaankäyttöluokassa 'viljakasvit savimaalla' oli 806 kg ha-1 a-1, kun mitattu arvo vaihteli välillä 760-1500 kg ha-1 a-1. Kiintoaineskonsentraation ja virtaaman välinen korrelaatio vaihteli selvästi eri joissa.Tämä ero selittyi INCA-SED mallissa valuma-alueiden maankäytöllä ja jokien erilaisellamorfologialla. Koska joen kiintoainekonsentraation kausivaihtelun oikea tavoittaminen onedellytyksenä ilmastomuutoksen vaikutusten luotettavalle mallintamiselle INCA-SED mallin voisanoa sopivan sekä maankäytön muutosten että ilmastonmuutoksen vaikutusten arviointiin Suomessa.
Hevosten Nurmirehut –hanke. Ruokonadastako säilörehua hevosille -nurmikasvilajin ja korjuuajan vaikutus sulavuuteen pässeillä
Authors: Sormunen-Cristian Riitta , Heikkilä Terttu , Särkijärvi Susanna , Rinne Marketta , Jauhiainen Lauri
Published: April 2019

Ruokonadan (Festuca arundinacea Schreb.) ja timotei (Phleum pratense L.) - nurminataseoksen (Festuca pratensis H.) ensimmäisestä sadosta tehtiin alkukesästä 2006 pyöröpaalisäilörehuja hevosten ja lampaiden sulavuuskokeita varten. Rehut niitettiin kolmessa eri kehitysvaiheessa viikon välein (19.6., 26.6. ja 3.7.2006). Rehujen kuiva-ainetavoite oli 350 - 400 g/kg ja D-arvotavoitteet eri kasvuasteille 690, 650 ja 610 g/kg KA. Tarkoituksena oli tutkia kasvilajin ja korjuuajan vaikutusta pässeillä määritettyyn sulavuuteen sekä sitä, millä tarkkuudella hevosten nurmirehujen sulavuus voidaan määrittää hevosten sijasta pässeillä. Tarkoituksena oli saada lisätietoa ruokonadasta käytettäväksi myös märehtijöiden ruokintaan. Tutkimus kuului Maa- ja elintarviketalouden tutkimuskeskuksen (MTT), Maa- ja metsätalousministeriön (MMM), Helsingin yliopiston (HY) ja yritysten rahoittamaan Hevosten Nurmirehut –hankkeeseen (2006-2008).Säilörehut olivat kuivia (357–550 g KA/kg) ja käymislaadultaan hyviä. Verrattuna timotei-nurminataan ruokonatasäilörehun tuhkapitoisuus oli selvästi korkeampi (76 vs. 95 g/kg KA) ja raaka-valkuaispitoisuus pienempi (134 vs. 116 g/kg KA). Kuitupitoisuudeltaan kasvilajit eivät eronneet toisistaan. Kasvuasteen vanhetessa kasvilajien kuitupitoisuus nousi ja raakavalkuaispitoisuus ja D-arvo laskivat. Timotei-nurminadan in vitro –sellulaasisulavuudella laskettu rehuarvo oli hieman ruokonadan rehuarvoa parempi.Säilörehujen sulavuus määritettiin kuudella, keskimäärin 53-kiloisella, risteytyspässillä 27.1. - 20.4.2007 samanaikaisesti hevosten sulavuuskokeen kanssa. Koemallina oli 6 * 4 epätäydellinen latinalainen neliö. Maittavuuskaudella pässit saivat säilörehuja vapaasti ja keruukaudella 41 g kuiva-ainetta metabolista elopainokiloa (kgW0,75) kohden päivässä.Kasvilaji ja kasvuaste vaikuttivat säilörehun syöntiin ja sulavuuteen. Kun syöntiä ei rajoitettu, timotei-nurminadan keskimääräinen syönti oli ruokonatasäilörehun syöntiä suurempi (1,32 vs. 1,10 kg KA/el/pv, 67 vs. 56 g KA/kgW0,75, p<0,01). Pässit söivät eniten ensimmäisellä kasvuasteella valmistettua timotei-nurminatasäilörehua (75 g KA/kgW0,75) ja vähiten toisen kasvuasteen ruokonatasäilörehua (48 g KA/kgW0,75). Kasvuasteen vanhetessa sulavuus laski merkitsevästi (p<0,001). Timotei-nurminatasäilörehun kuiva-aineen (0,673 vs. 0,650 g/g KA, p<0,01), orgaanisen aineen (0,690 vs. 0,667 g/g KA, p<0,01), raakavalkuaisen (0,700 vs. 0,671 g/g KA, p=0,01) ja neutraalidetergenttikuidun (NDF) (0,686 vs. 0,642 g/g KA, p<0,001) sulavuus oli ruokonatasäilörehun sulavuutta parempi.Pässeillä määritetyt säilörehujen orgaanisen aineen in vivo –sulavuudet sekä näiden avulla lasketut D-arvot olivat selvästi hevosilla saatuja sulavuuksia ja D-arvoja korkeammat. Tämä johtaa hevosten nurmirehujen energia-arvon yliarvioimiseen, mikä on otettava huomioon hevosten ravinnontarvesuosituksissa.
Laidunnuksen vaikutus herefordsonnien käyttäytymiseen
Authors: Tuomisto Leena , Martiskainen Paula , Ahola Leena , Huuskonen Arto
Published: April 2019

Suomessa sonnien laiduntaminen on harvinaista. Syynä ovat esimerkiksi sonnien aktiivinen ja aggressiivisuuteenkintaipuvainen luonne sekä käsitys sonneista rauhattomina ja heikkoina laiduntajina. Vertailimmesonnien käyttäytymistä laitumella ja eristämättömässä pihatossa.Tutkimuksessa käytettiin 29 herefordrotuistasonnia, jotka olivat koetta edeltävän talven eristämättömässäpihatossa. Laidunkauden alussa sonnit olivat noin 14 kk ikäisiä. Kolme viiden sonninryhmää siirrettiin kolmelle laidunlohkolle (640–720 m2/eläin). Yksi neljän ja kaksi viiden sonnin ryhmääjätettiin eristämättömään pihattoon kolmeen osakuivikepohjaiseen ryhmäkarsinaan (6,4–8,0m2/eläin). Laidun kasvoi timoteinurmea. Pihatossa sonnit saivat vapaasti nurmisäilörehua. Sekä pihattoettälaidunsonnit saivat ohraa 5 kg/eläin/vrk ja kivennäistä 150 g/eläin/vrk. Pihatossa oli syömistilaa70–90 cm eläintä kohden ja laitumella väkirehukaukalolla 50 cm eläintä kohden. Sonnien käyttäytymistähavainnoitiin hetkellisellä seurannalla kuuden minuutin otantavälillä kesä- jaheinäkuussa,kumpanakin kuukautena yhden vuorokauden ajan. Sonnien asento ja käyttäytymistoiminto kirjattiinylös. Lisäksi jokainen havaintopiste luokiteltiin sen mukaan, kuinka monta eläintä ryhmän sisällä käyttäytyisamalla tavalla. Sonnien ajankäyttö testattiin lineaarisella sekamallilla ja syömisjamakuukäyttäytymisensynkronisuus eli samanaikaisuus x2-testillä.Sonnien ajankäyttö oli hyvin samanlaista laitumella ja pihatossa. Laidunsonnit kuluttivat syömiseenenemmän aikaa kuin pihattosonnit. Pihattosonnit puolestaan märehtivät enemmän kuin laidunsonnit.Nämä erot olivat seurausta pihattojalaidunsonnien erilaisista ruokinnoista (säilörehu vs. laidunruoho).Sosiaaliseen käyttäytymiseen, turkin hoitoon, tutkiskeluun, rakenteiden manipuloimiseensuulla, joutilaana seisomiseen sekä lepoon käytetyissä ajoissa ei ollut eroja koeryhmien välillä tai erotolivat pieniä. Sonnit liikkuivat laitumella enemmän kuin pihatossa. Stereotyyppistä kielenpyöritystä eihavaittu kummassakaan kasvatusympäristössä, eikä puskemisen määrässä ollut eroa kasvatusympäristöjenvälillä. Sonnien makuujasyömiskäyttäytyminen oli kuitenkin synkronisempaa laitumella kuinpihatossa, mikä johtui todennäköisesti laitumella olleesta suuremmasta syömisjamakuutilasta. Tämäsaattoi vaikuttaa edullisesti laidunsonnien hyvinvointiin, koska synkroninen käyttäytyminen on osanaudan lajityypillistä käyttäytymistä. Tässä vertailussa molemmat kasvatusympäristöt, laidun ja tilavapihatto, osoittautuivat hyväksyttäviksi sonnien hyvinvoinnin kannalta, koska vakavista hyvinvointiongelmistakertovia käyttäytymismuutoksia ei havaittu kummassakaan ympäristössä.
Sonnivasikat oppivat varomaan sähköpaimenaitaa nopeasti
Authors: Martiskainen Paula , Tuomisto Leena , Huuskonen Arto , Mononen Jaakko
Published: April 2019

Laitumelta karkailevat hiehot ovat tuttu alkukesän ilmiö useilla suomalaisilla maatiloilla. Maitorotuisiasonnivasikoita tai sonneja ei taas ole Suomessa yleensä laidunnettu lainkaan. Maitotiloilla laitumienaitaamiseen käytetään pääasiallisesti kustannuksiltaan edullisia kevyitä sähköpaimenaitoja, jotkaeivät kuitenkaan pysäytä eläimiä, elleivät ne ole oppineet kunnioittamaan aitoja laidunalueen rajoina.Tutkimuksemme tarkoituksena oli selvittää, kuinka nopeasti maitorotuiset sonnivasikat oppivat kunnioittamaansähköpaimenaitaa ja kuinka niiden laiduntaminen onnistuu yksinkertaista aitausjärjestelyäkäyttäen.Tutkimuksessa käytettiin 19 ayrshire ja holsteinfriisiläistäsonnivasikkaa. Vasikoita pidettiinkylmäpihatossa 8×8 m karsinassa, jonka viereen pihaton päätyyn oli rakennettu betonielementeistä jalaudoista 4×8 m jaloittelutarha. Noin 0,7 m lauta-aidansisäpuolelle oli rakennettu sähköpaimenaita.Vasikoilla oli vapaa pääsy jaloittelutarhaan sähköpaimenaitaan opetuksen ajan, eli seitsemän vuorokauttaennen laidunkauden alkua. Eläinyksilöiden saamat sähköiskut laskettiin videonauhalta vasikoidenkäyttäytymisen perusteella. Opetusjakson jälkeen vasikat päästettiin sähköpaimenaidoin aidatullelaitumelle neljän kuukauden ajaksi. Vasikoiden saamien sähköiskujen lukumäärää rekisteröitiin suorillahavainnoilla laitumelle laskun yhteydessä. Vasikoiden saamien sähköiskujen määrän muuttuminenopetusjakson ensimmäisten kahdeksan tunnin sekä neljän vuorokauden aikana testattiin lineaarisellasekamallilla.Kaikki eläimet kävivät tutkimassa sähköpaimenlankaa ensimmäisen opetusvuorokauden aikanasaaden siitä useita (vaihteluväli 8–37) sähköiskuja. Seuraavien vuorokausien aikana saatujen sähköiskujenmäärä väheni (P < 0,001). Sähköiskujen määrän väheneminen oli tilastollisesti merkitsevä ensimmäisen(17,3 [13,9; 21,0], takaisinmuunnettu ryhmäkeskiarvo [95% luottamusväli], sähköiskua) jatoisen (6,0 [3,8; 8,7]) sekä kolmannen (4,2 [2,2; 6,7]) ja neljännen (0,2 [0,0; 0,5]) vuorokauden välillä.Vasikat saivat opetusjakson ensimmäisen tunnin aikana enemmän sähköiskuja (P < 0,001) kuin sitäseuraavina seitsemänä tuntina. Laitumelle laskun yhteydessä havaittiin aitojen hyvän näkyvyyden olevantärkeää. Vasikat eivät karanneet laitumelta laidunkauden aikana.Vasikoiden saamien sähköiskujen lukumäärän perusteella vasikat oppivat selvästi varomaan jaloittelutarhassaollutta sähköpaimenaitaa jo yhden vuorokauden aikana. Oppimista näyttää tapahtuneenjopa opetusjakson ensimmäisen tunnin aikana. Laidunkauden päättyessä sonnit olivat jo kahdeksankuukauden ikäisiä, mutta niiden laiduntaminen kevytrakenteisessa sähköpaimenaitauksessa ei aiheuttanutlainkaan käytännön ongelmia. Sukupuolesta ja iästä riippumatta laiduneläinten riittävä opettaminensähköpaimenaitoihin on suositeltavaa, sillä se parantaa sekä eläinten että niiden hoitajien turvallisuutta.
Jatkuvatoiminen veden laadun seuranta hajakuormituksen arvioinnissa
Authors: Valkama Pasi , Lahti Kirsti , Särkelä Asko
Published: April 2019

Maataloudesta tuleva hajakuormitus vaihtelee voimakkaasti hydrologisten olosuhteiden mukaan. Tällöin näytteenoton tiheydellä ja ajoittumisella on hyvin suuri merkitys kiintoaine- ja ravinnekuormien arvioinnissa. Yksittäisillä virtaamapainotteisillakin vesinäytteillä veden laadussa tapahtuvat nopeat vaihtelut jäävät usein havaitsematta ja siten niiden perusteella tehtävät kuormituslaskelmat usein antavat väärän kuvan kokonaiskuormituksesta. Automaattisilla, jatkuvatoimisilla mittausantureilla nopeatkin veden laadussa tapahtuvat muutokset tulevat esiin ja niihin perustuvat kuormituslaskelmat antavat ravinnekuormasta tarkemman kuvan.Tässä tutkimuksessa vertailtiin pienestä pelto-ojasta ja suuremmasta Lepsämänjoesta eri laskentamenetelmillä saatuja kokonaisfosforikuormia. Kokonaisfosforikuormat laskettiin yksittäisiin vesinäytteisiin perustuen ja mittausantureilla saadun mittaustiedon perusteella. Antureiden tunnin välein tuottaman sameus- ja vedenkorkeustiedon perusteella voitiin laskea erittäin tarkasti uomassa tutkimus-aikana kulkeutunut kokonaisfosforikuorma. Tiheän mittausvälin ansiosta nopeatkaan veden laadussa tapahtuvat muutokset sekä todelliset minimi- ja maksimiarvot eivät jääneet havaitsematta. Perinteisesti valuma-alueilta tulevaa kuormitusta on laskettu yksittäisiin vesinäytteistä määritettyihin pitoisuuksiin ja vuorokauden keskivirtaamatietoihin perustuen. Joissain tapauksissa kuormituslaskennat perustuvat pidempiaikaisiin keskiarvopitoisuuksiin ja keskivirtaamiin.Tutkimuksessa havaittiin pienen pelto-ojan ja Lepsämänjoen kevät- ja syystulvan aikaisten kokonaisfosforipitoisuuksien vaihtelevan hyvin voimakkaasti ja nopeasti muutaman tunnin sisällä. Kokonaisfosforikuormat vaihtelivat myös voimakkaasti eri tutkimusjaksojen välillä riippuen hydrologisista olosuhteista. Hajakuormituslaskelmat ja maataloudesta tulevan kuormituksen arviot perustuvat yleensä juuri pieniltä valuma-alueilta yksittäisten vesinäytteiden perusteella tehtyihin kuormituslaskelmiin. Tähän menetelmään perustuvien kuormituslaskelmien lopputuloksissa yhdellä yksittäisellä korkealla pitoisuudella voi olla lopputuloksen kannalta hyvin suuri merkitys. Näytteenottoajankohdalla ja -tiheydellä on suuri merkitys laskentajakson kuormituslaskentojen lopputuloksiin. Tutkimuksen perusteella näyttää siltä, että perinteisin menetelmin tehdyt, yksittäisiin vesinäytteisiin perustuvat kuormituslaskelmat saattavat antaa hyvin virheellisen kuvan ravinnekuormista. Jos näytteenotto ajoittuu tulva-ajan korkeiden pitoisuuksien ajalle, voivat vesinäytteisiin perustuvat fosforikuormalaskelmat antaa jopa useita kertoja suuremman tuloksen.
Käyttäjätieto uuden teknologian arvioinnissa ja kehittämisessä
Authors: Kaustell Kim O. , Mattila Tiina E.A. , Suutarinen Juha
Published: April 2019

Käyttäjätieto on tietoa esimerkiksi teknologisten ratkaisujen käyttäjistä ja käyttöympäristöistä sekä näidenvälisestä vuorovaikutuksesta. Hyvän käytettävyyden kolmesta päätekijästä, vaikuttavuudesta,tehokkuudesta ja miellyttävyydestä, viimeisin on saanut vähiten huomiota tuotteiden suunnittelussa.Tämän tutkimuksen tavoitteena on rakentaa tutkimusmenetelmäkokonaisuus, jonka avulla voidaan tutkialiikkuvan työkoneen kuljettajan (käyttäjän) kuormittumista ja siihen vaikuttavia tekijöitä sekäkäyttäjäkokemuksia.Mittausjärjestelyssä käytettiin videoinnin lisäksi sykemittausta, jonka avulla pyrittiinmäärittämään käyttäjäkokemusta sekä paikantamaan kuormitushuippuja työrupeamasta. Neljä koehenkilöäteki kuusi erilaista traktorin peruskäyttöön liittyvää tehtävää. Kaikki tehtäväsuoritukset videoitiin jakunkin koehenkilön testitehtävien aikainen, sykevälivaihtelusta johdetun stressivektorin taso analysoitiin.Kuormittavuuden kriteerinä pidettiin stressivektorin arvoa, jonka ko. vektori ylitti vain 10 % työajasta.Koehenkilöitä pyydettiin lisäksi arvioimaan eri tehtävien kuormittavuutta.Kaikki koehenkilöt arvioivat pimeässä tehdyt tehtävät kuormittavammiksi kuin valoisalla tehdyttehtävät. Mitattu ja arvioitu kuormittuminen eivät korreloineet, mikä voi johtua koejärjestelystä tai siitä,että oma kokemus ja sykevälivaihtelusta laskettu kuormitus eivät mittaa täysin samaa asiaa.Kuormitushuiput liittyivät tehdyissä kokeissa suureen ajonopeuteen sekä maantiellä että piha- japeltoteillä. Peltotieltä maantielle kääntyminen sekä ajoneuvon kohtaaminen kapealla pihatiellä, samoinkuin pujotteluradan peruuttaminen pimeällä perävaunun kanssa oli mittausten mukaan kuormittavaa.Koehenkilöt mainitsivat kuormittumisen syiksi erityisesti traktorin heilunnan, huonon näkyvyydentaaksepäin ja sen, etteivät traktorin taustapeilit tai työvalot olleet/pysyneet oikein säädettyinä.Tulosten mukaan näyttää siltä, että stressivektorin ja videotallennuksen sekä käyttäjiltä saadunpalautteen avulla voidaan erottaa sekä lyhyitä, suuruusluokkaa 5..10s kestäviä, että pidempikestoisiakuormittavia työvaiheita ja kuormitustekijöitä. Saadut tulokset ovat kuitenkin alustavia ja niidenvahvistaminen vaatii useampia toistoja ja pidempiä mittausjaksoja. Tutkimus/mittausmenetelmää voidaankehittää edelleen siten, että päästään mielenkiintoisella ja lisäarvoa tuottavalla tavalla analysoimaankuljettajan kuormittumista ja käyttäjäkokemusta ja sitä kautta kehittämään käytössä ja suunnitteilla olevienkoneiden ja laitteiden käytettävyyttä.