Szolidszerv-transzplantáció után kialakuló de novo gyulladásos bélbetegség gyermekkorban
Authors: Boros Kriszta Katinka , Kelen Kata , Reusz György , Sallay Péter , Szabó Attila , Dezsőfi Antal 
Published: May 2021

Összefoglaló. A gyulladásos bélbetegség (inflammatory bowel disease,
IBD) incidenciája folyamatosan nő, etiológiája egyelőre ismeretlen. Kezelésében
gyakran alkalmazunk immunszuppresszív, illetve immunmoduláns szereket. Egyes
esetekben azonban szolidszerv-transzplantációt követően, folyamatos
immunszuppresszív kezelés mellett is megfigyelhető de novo IBD
kialakulása. Célunk az volt, hogy Klinikánk beteganyagából összesítsük azon
eseteket, amelyekben szolid szerv (máj, vese, tüdő) transzplantációját követően
de novo IBD alakult ki. A transzplantációt megelőzően
szklerotizáló cholangitis miatt gondozott betegeket kizártuk. A Klinikánkon
gondozott, szolid szerv transzplantációján (179 máj, 197 vese, 29 tüdő) átesett
betegek közül 4 (2 máj- és 2 vesetranszplantált) gyermeknél alakult ki
de novo IBD. A transzplantációhoz vezető alapbetegségek
biliaris atresia, polycystás vese és Denys–Drash-szindróma voltak. A
transzplantációt követő immunszuppresszív terápia mind a 4 esetben tartalmazott
szisztémásszteroid- és takrolimuszkezelést, emellett 3 esetben
mikofenolát-mofetil (MMF)-terápiát is. A kivizsgálást indikáló főbb tünetek a
haematochesia, hasmenés, fáradékonyság és fogyás voltak. A családi anamnézis 1
esetben volt pozitív. A de novo IBD diagnózisának felállítását
követően mind a 4 betegnél az addigi immunszuppressziós terápia módosításra
került. Összességében elmondható, hogy a szolidszerv-transzplantációt követő
de novo IBD kialakulása ritka, etiológiája tisztázatlan. Az
irodalom felveti az alkalmazott immunszuppresszív szerek (takrolimusz és MMF),
illetve infekciók etiológiai szerepét, de az is felmerül, hogy a de
novo IBD olyan önálló entitás, mely elkülönül a klasszikus IBD
kategóriáitól. Klinikai szempontból fontos a tünetek hátterében álló betegség
tisztázása, hiszen a prezentációs tüneteknek megfelelő, a
differenciáldiagnosztika során felmerülő egyéb betegségek terápiája merőben
eltér. A megfelelő terápia hozzájárulhat a transzplantált betegek morbiditásának
és mortalitásának csökkentéséhez. Orv Hetil. 2021; 162(18): 720–726.

Summary. The incidence of inflammatory bowel disease (IBD) is
increasing, however, the aetiology is still unknown. The therapy consists of
immunosuppressants and immunomodulators. In some cases, despite the continuous
immunosuppressant therapy, de novo IBD develops. Our aim was to
evaluate patients diagnosed with de novo IBD after solid organ
(liver, kidney, or lung) transplantation. Patients treated with sclerosing
cholangitis prior to liver transplantation were excluded. 4 patients (two kidney
and two liver transplants) were diagnosed with de novo IBD. The
underlying diseases leading to transplantation were biliary atresia, polycystic
kidney, and Denys–Drash syndrome. All patients received systemic steroid and
tacrolimus treatment, and 3 patients (2 kidney and 1 liver transplant) also
received mycophenolate mofetil (MMF). The main symptoms indicative of de
novo IBD were haematochezia, diarrhoea, fatigue, and weight loss.
Family history for IBD was positive in 1 case. Following the diagnosis of IBD,
immunosuppressive therapy was modified. Overall, the development of de
novo IBD following solid organ transplantation is quite rare, and
its aetiology is unknown. According to the literature, immunosuppressants
(tacrolimus and MMF) and infections play a role in the pathomechanism, but it
seems that de novo IBD is a separate entity from the classical
IBD categories. From a clinical point of view, it is important to elucidate the
underlying disease of the symptoms, as the treatment of other diseases that
arise during differential diagnosis according to the presentation symptoms is
very different. Appropriate therapy can help reduce morbidity and mortality in
transplant patients. Orv Hetil. 2021; 162(18): 720–726.