bluuebunny/crossref_metadata_2025 huggingface dataset:
Perunan tyvimädän tunnistaminen infektiossa vapautuvien yhdisteiden perusteella
Authors: Mikkola Carita , Virtanen Elina , Järvenpää Eila , Kallio Heikki , Kauppinen Jyrki , Peura Juha , Kauppinen Ismo , Kotro Juha-Pekka , Hiltunen Lea
Published: April 2019

Erwinia-bakteerien aiheuttama tyvi- ja märkämätä on yksi pahimmista tautiongelmista perunantuotannossa. Tyvimätä on emomukulasta alkavaa ja siitä perunan varsiin leviävää mätänemistä, kun taas mukuloiden mätänemistä kutsutaan märkämädäksi. Mukuloita pilaava märkämätä aiheuttaa vuosittain suuria varastohävikkejä niin siemen- kuin ruokaperunatuotannossa. Taudin tekee erityisen ongelmalliseksi taudinaiheuttajien leviäminen oireettomana siemenmukulassa kasvikaudesta toiseen. Näkyvät tyvimädän oireet alkavat kehittyä vasta, kun mukulassa on riittävästi bakteerisoluja. Erwinia-bakteerien infektioiden yhteydessä vapautuu haihtuvia yhdisteitä, jotka ovat näille bakteereille ominaisia. Jos nämä yhdisteet voidaan mitata ja määrittää luotettavasti, piilevän tyvimädän infektio voidaan havaita ennen oireiden ilmenemistä ja koko perunaerän/-varaston saastumista tai pilaantumista.MTT Pohjois-Pohjanmaan tutkimusaseman, Turun yliopiston elintarvikekemian laboratorion, fysiikan laitoksen optiikan laboratorion ja Gasera Oy:n yhteistyönä toteuttaman tutkimuksen tavoitteena oli selvittää, voidaanko piilevä tyvimätä havaita Erwinia-bakteerien infektion yhteydessä vapautuvien haihtuvien yhdisteiden perusteella ennen näkyvien oireiden ilmenemistä. Perunalajikkeen Asterix mukuloita saastutettiin keinotekoisesti Erwinia carotovora alalaji atroseptica -bakteerilla ja säilytettiin huoneen- tai varastolämpötilassa. Haihtuvia yhdisteitä kerättiin eri ajankohtina ja analysoitiin SPME-GC-MS- ja FTIR -menetelmillä. Molemmilla menetelmillä voitiin osoittaa selvä ero terveestä ja Erwi-nia-bakteerilla saastutetusta perunasta vapautuvien haihtuvien yhdisteiden välillä. SPME-GC-MS –menetelmällä ero havaittiin 15-18 ja FTIR-menetelmällä 12-18 tunnin kuluttua saastutuksesta, kun perunat säilytettiin huoneenlämpötilassa (21-23 ºC). Näkyvät mätänemisen oireet alkoivat ilmetä 48 tunnin kuluttua saastutuksesta. Samanlainen selvä ero havaittiin saastutettujen ja saastuttamattomien perunoiden haihtuvissa yhdisteissä, kun perunoita säilytettiin varastolämpötilassa (5 ºC). Inkubointiajan jatkuessa sekä haihtuvien yhdisteiden määrä että pitoisuudet kasvoivat. Saastuttamattomissa kontrollimukuloissa samoja haihtuvia yhdisteitä ei havaittu.Sekä SPME-GC-MS- että FTIR –menetelmät soveltuivat perunoista vapautuvien haihtuvien yh-disteiden määritykseen laboratorio-oloissa, sillä molemmilla menetelmillä voitiin osoittaa selvä ero terveen ja Erwinia-bakteerilla saastutetun perunan välillä ennen näkyvien oireiden ilmenemistä. Menetelmien optimoinnilla ja validoinnilla voidaan saada tarkempia tuloksia mm. yhdisteiden absoluuttisista pitoisuuksista. Kumpikaan menetelmä ei sellaisenaan sovellu piilevän tyvimädän tunnistamiseen tuotanto-oloissa, mutta näillä menetelmillä voidaan kerätä aineistoa, joka mahdollistaa kenttäkelpoisen sovelluksen kehittämisen.
Puna-apilasäilörehun vaikutus lypsylehmien ravintoaineiden saantiin
Authors: Vanhatalo Aila , Kuoppala Kaisa , Ahvenjärvi Seppo , Rinne Marketta
Published: April 2019

Typensidontakykynsä vuoksi puna-apila on tärkeä säilörehun raaka-aine erityisesti luomumaidontuotannossa. Puna-apilapitoisen säilörehun tuotantovaikutuksesta heinäsäilörehuun verrattuna on olemassa aikaisempaa tutkimustietoa. Puna-apilan vaikutusmekanismeja selvittäviä fysiologisia tutkimuksia on kuitenkin tehty verrattain vähän. Tässä tutkimuksessa selvitettiin kasvilajin (heinäkasvi vs. puna-apila) ja kasvuasteen (aikainen vs. myöhäinen korjuu) vaikutusta lypsylehmien tuotosvasteisiin, pötsikäymiseen ja ravintoaineiden virtaukseen pötsistä sekä veriparametreihin.Vaikka käytännön ruokinnassa käytetään yleensä puna-apilan ja heinäkasvin seoksia, tässä kokeessa säilörehut tehtiin puhtaista apilakasvustoista, jotta voitaisiin selvittää juuri puna-apilan vaikutuksia ruokinnassa. Säilörehut tehtiin ensimmäisestä sadosta kahdessa eri kehitysvaiheessa olevasta timotei-nurminata- ja puna-apilakasvustosta. Timotei-nurminatasäilörehut korjattiin 17.6. (aikainen kasvuaste, Ha) ja 26.6. (myöhäinen kasvuaste, Hm) ja puna-apilasäilörehut 2.7. (aikainen, Aa) ja 16.7. (myöhäinen, Am). Säilörehuja syötettiin pötsifistelöidyille lypsylehmille 5 x 5 latinalaisen neliön mukaisessa fysiologisessa kokeessa. Viidentenä ruokintana oli Hm:n ja Aa:n 1:1 seos. Väkirehua kaikki lehmät saivat 9 kg päivässä. Koesäilörehujen pässeillä mitatut sulavan orgaanisen aineen pitoisuudet olivat 714 (Ha), 673 (Hm), 678 (Aa), ja 610 (Am) g/kg kuiva-ainetta.Heinäkasvirehuista poiketen lehmät söivät puhtaasta puna-apilasta tehtyä aikaisin korjattua säilörehua vähemmän kuin myöhemmin korjattua apilarehua. Eniten lehmät söivät Hm- ja Aa-rehujen seosta. Syöntieroista huolimatta lehmien maitotuotoksissa ei ollut merkitseviä eroja. Apilaruokinnat pienensivät kuitenkin selvästi maidon rasva- ja valkuaispitoisuuksia, ja nostivat maidon ureapitoisuuksia. Rasvapitoisuuden pieneneminen apilaruokinnoilla oli yhteydessä heinäkasviruokintoja pienempään voihapon osuuteen pötsissä muodostuvista haihtuvista rasvahapoista. Pötsistä virtaavan ei-ammoniakki- ja aminotypen määrä oli suurempi apila- kuin heinäkasviruokinnoilla johtuen lähinnä rehuperäisen typen suuremmasta virtauksesta. Myös välttämättömien aminohappojen ja urean pitoisuudet valtimoveren plasmassa olivat suurempia apila- kuin heinäkasviruokinnoilla.Kokeen tulokset viittaavat siihen, että nurmen kasvuasteen vaikutus säilörehun syöntiin ja ravintoaineiden saantiin apilalla ja heinäkasveilla ei ole samanlainen. Apilan kasvuasteen vaikutuksista lehmien tuotosvasteisiin tarvitaan lisätutkimuksia.Puna-apilan käyttö ruokinnassa lisää lypsylehmien aminohappojen saantia heinäkasviruokintoihin verrattuna. Puhdasta puna-apilaa käytettäessä rehuannoksen raakavalkuaispitoisuus voi kuitenkin nousta tarpeettoman suureksi, jolloin rehuvalkuaisen hyväksikäyttö väistämättä huononee.
Valkoapilan ja typpilannoituksen vaikutus laitumen kivennäiskoostumukseen ja karitsoiden kivennäisten saantiin
Authors: Nykänen-Kurki Päivi , Sormunen-Cristian Riitta , Jauhiainen Lauri , Nissinen Oiva
Published: April 2019

Valkoapilan vaikutusta laiduntavan eläimen kivennäisten saantiin on tutkittu huomattavasti vähemmän kuin sen vaikutusta rehun sulavuuteen ja valkuaispitoisuuteen. Karitsoiden valkoapila- ja heinälaidun-koetta jatkettiin analysoimalla laidunten kivennäiskoostumus ja karitsoiden kivennäisten saanti kol-men vuoden tutkimusjakson aikana. Heinälaitumia oli kolme. Ne saivat typpeä 0, 120 tai 250 kg ha-1 vuodessa. Valkoapilaheinälaitumia oli yksi ja sitä ei lannoitettu typellä. Karitsat laidunsivat kaksi kolmesta viiteen viikon jaksoa kaikkien tutkimuskesien aikana.Valkoapilalaitumen valkoapilapitoisuus oli ensimmäisellä laidunjaksolla keskimäärin 25 % ja toisella 42 %. Laidunrehun kivennäispitoisuus (Ca, Mg, P, K, Se ja N) ja laidunrehun nitraattipitoisuus määritettiin. Syönnin määrittämiseen käytettiin n-alkaaneja merkkiaineena, minkä pohjalta laskettiin karitsoiden kivennäisten saanti. Laitumen typpilannoituksen tehokkuutta arvioitiin kriittisen typpikäyrän avulla.Valkoapilalaitumen laidunrehun kuiva-aineen kalsiumpitoisuus (7,8 vs 4,7 g kg-1), magnesiumpitoisuus (2,1 vs 1,8 g kg-1) ja Ca/P suhde (1,9 vs 1,2) olivat kaikki korkeampia kuin heinälaitumien. K/(Ca+Mg) -ekvivalenttisuhde (1,7 vs 2,5) oli matalampi valkoapilalaitumessa kuin heinälaitumessa. Karitsoiden kalsiuminsaanti oli riittävä valkoapilalaitumella, mutta jäi 50 %:iin tarpeesta heinälaitu-milla. Kasvilaji ei vaikuttanut fosfori-, kalium- ja seleenipitoisuuksiin. Kaikilla laitumilla fosforinsaanti oli riittävä, kaliuminsaanti liian suuri ja seleeninsaanti liian pieni tarpeeseen nähden. Typpilan-noitus lisäsi sekä kaliumin- (33,5 vs 38,5 g kg-1) että seleeninottoa (0,08 vs 0,14 mg kg-1) heinälaitumilla.Kriittisen typpikäyrän avulla tarkasteltuna pääosassa laitumia typen niukkuus rajoitti laitumen kuiva-aineen tuotantoa. Muutamalla korkeimman typpilannoituksen saaneella heinälaitumella todettiin sadonmuodostuksen kannalta turhan korkea kasvuston typpipitoisuus. Tämä tarkoittaa, että kaikki kasvissa oleva typpi ei tule käytetyksi kuiva-aineen ja valkuaisentuotantoon vaan kasviin alkaa kerääntyä nitraatteja. Näillä ruuduilla mitattiinkin karitsoille liian korkeita nitraattipitoisuuksia (>10 000 mg kg-1). Lisäksi karitsoilla ilmeni terveysongelmia samoilla ruuduilla. Seleeniä lukuun ottamatta valkoapilalaitumen kivennäiskoostumus oli karitsan kannalta heinälaidunta tasapainoisempi.
Emolehmille rehua joka toinen päivä?
Authors: Manninen Merja , Jauhiainen Lauri , Suvitie Marjatta
Published: April 2019

Emolehmien ruokinta joka toinen päivä, eläinten hyvinvoinnista tinkimättä, voi tuoda emolehmätilalle kustannussäästöä. Tämä tutkimus selvitti, voidaanko täysikasvuiset emolehmät ruokkia joka toinen päivä tuotannon heikentymättä, kun ne saavat kahden päivän rehuannoksen kerta-annoksena. Tutkimus toimi esiselvityksenä hankkeessa ‘Laatulihaa tehokkaalla emolehmätuotannolla’ tehdylle kokeelle, jossa eläimet ruokittiin joka kolmas päivä.Kokeeseen otettiin 32 täysikasvuista hereford (hf)-emoa. Talven emot olivat kylmäpihaton neljässä karsinassa, jossa niillä oli mahdollisuus syödä samanaikaisesti. Emojen rehuna oli heinä. Eläimet ruokittiin lypsylehmien energiasuositusten mukaan. Rehuannosta nostettiin 60 pv ennen poikimista ja poikimisen jälkeen vastaamaan 10 kilon maitotuotosta. Emot ruokittiin joka päivä (K1) tai joka toinen päivä (K2). K2-emot saivat kahden päivän rehuannoksen kerta-annoksena. Rehun sulavuus määritettiin emoilla kokeen aikana kahdesti. Ennen vieroitusta vasikat eivät saaneet väkirehua laitumella. Emot ja vasikat punnittiin ja emot kuntoluokitettiin säännöllisesti. Poikimiset valvottiin ja arvosteltiin. Emot vasikoineen ja astutussonni laidunsivat yhtenä ryhmänä koko kesän. Laidunpinta-ala oli alkukesällä 0,58 ja loppukesällä 0,71 ha/emo-vasikkapari.Ajanjakso kokeen alusta poikimiseen kesti keskimäärin 151, poikimisesta laitumelle 58 ja laidunkausi 113 päivää. Yksi K1-emo poistettiin kokeesta vasikan kuoleman johdosta, muiden emojen ja vasikoiden terveys oli hyvä. Heinän D-arvo oli 61,1 % ja se sisälsi raakavalkuaista 106, ND-kuitua 694 ja OIV:sta 79 g/kg KA. K2-emot söivät heinää niukasti K1-emoja enemmän. Heinän orgaanisen aineen, raakavalkuaisen ja ND-kuidun sulavuus oli hieman huonompi K2-emoilla toisella keruujaksolla. Ruokinnan vaikutus eläinten elopainoon, kuntoon tai niissä tapahtuneisiin muutoksiin oli yhdenmukainen molemmilla käsittelyillä. Emojen hyvä kunto kokeen alussa ja lypsylehmien ruokintasuositusten mukainen ruokinta lienevät vaikuttaneet siihen, että käsittelyiden välille ei muodostunut eroja. Poikimiskausi oli 8.3.-23.4.2003. Poikimiset olivat helppoja lukuun ottamatta yhtä K2-emoa, jonka vasikka oli takaperin. Emän ruokinta ei vaikuttanut vasikan kehitykseen. Ennen laidunkautta vasikoiden kasvu oli keskimäärin 1063 g/pv. Kaikki laidunkauden aloittaneet 31 emoa tiinehtyivät keskimäärin 77 pv poikimisesta.K2-emot tottuivat nopeasti ruokintakäytäntöön. Laitumen mitoitus oli riittävä koko kesän ajan. Hyväkuntoiset, täysikasvuiset emolehmät voidaan ruokkia joka toinen päivä, kun ne silloin saavat kahden päivän rehuannoksen kerta-annoksena. Puhdasta vettä tulee olla tarjolla ja eläimillä mahdollisuus syödä yhtä aikaa ruokintapöydässä. Hyvästä hoidosta ja tarkkailusta tulee huolehtia päivittäin. Rehujen rehuarvo tulee tietää suunniteltaessa sisäruokintakauden ruokintastrategiaa. Tässä kokeessa mitatut muuttujat selittävät kuitenkin vain osittain ruokintakertojen harventamisesta aiheutuvia muutoksia eläimessä.
Kuinka vasikat oppivat käyttämään juottoautomaattia?
Authors: Hepola Helena , Hänninen Laura , Raussi Satu , Heinonen Sanni , Sariola Juha , Khalili Hannele , Saloniemi Hannu
Published: April 2019

Vasikoiden alkukasvatuksen vaikutuksesta juottoautomaatin käytön oppimiseen on vain vähän tietoa.Tiedetään, että emäänsä imeneet vasikat ovat oppineet paremmin imemään imettäjälehmää kuin tuttiämpäristäjuoneet. Ei ole tutkittua tietoa, kuinka varhainen imemiskokemus vaikuttaa vasikoidenjuottoautomaatin käytön oppimiseen. Emänsä kanssa olleet vasikat eivät ole tottuneet ihmisen käsittelyynniin kuin yksilökarsinaan juotetut vasikat. Tämä voi vaikeuttaa vasikoiden opettamista juottoautomaatinkäyttöön.Jokioisissa Minkiön tutkimusnavetassa tehtiin koe, jossa 41 vasikkaa blokitettiin syntymäjärjestyksessäja arvottiin satunnaisesti koeryhmiin. Neljän ensimmäisen poikimisen jälkeisen päivän ajan vasikatolivat joko emänsä kanssa poikimiskarsinassa (EMO) tai yksilökarsinoissa, joissa saivat ternimaidonjoko avoimesta ämpäristä (ÄMPÄRI) tai tuttiämpäristä (TUTTI). Ternimaitokauden jälkeisenäaamuna n. klo 7.30 (testipäivä 1) yksi vasikka jokaisesta koeryhmästä laitettiin juottoautomaattikarsinaan,jossa oli ennestään kuusi kokenutta vasikkaa (kaksi kustakin käsittelystä, ikä 21±2 pv). Josvasikat eivät olleet kertaakaan onnistuneesti juoneet itse juottoautomaatista, ne ohjattiin automaatilleklo 12.30. Seuraavan kerran vasikat ohjattiin automaatille tarvittaessa klo 17.30 ja seuraavana aamunaklo 7.30 jne.Juottoautomaatin antamista tiedoista laskettiin keskimääräisen juontikerran pituus ja juontimäärätneljän ensimmäisen päivän aikana. Juottoautomaattia videoitiin 48 ensimmäistä tuntia. Videoista rekisteröitiinvasikoiden viettämä aika juottoautomaatin ovensuulla, kun automaatti oli tyhjä tai siellä olitoinen vasikka/hoitaja (suhteessa ovella vietettyyn kokonaisaikaan). Lisäksi laskettiin opetuskertojenmäärät. Kolme vanhinta vasikkaa (yksi kustakin käsittelystä) siirrettiin pois karsinasta testipäivänä 4.Ryhmien väliset erot testattiin sekamallilla.Ensimmäisenä päivänä TUTTI -vasikat olivat juottoautomaatin ovensuussa enemmän kuin EMOtaiÄMPÄRI- vasikat silloin, kun hoitaja oli automaatissa opettamassa toisia vasikoita (16 ± 7 % ja 1 ±0.5 % tai 5 ± 3 %, p=0.009 ja p=0.05.). Toisena päivänä suurempi osuus EMO- vasikoista tarvitsiopetusta juottoautomaatin käyttöön kuin TUTTI- ja ÄMPÄRI – vasikoista (77 % ja 36 % tai 43 %,p=0.07). TUTTI -vasikat joivat kahtena ensimmäisenä päivänä nopeammin kuin muiden ryhmien vasikat.Maidonkulutuksessa ei havaittu eroja käsittelyjen välillä.Tuttiämpäristä juoneet vasikat käyttivät juottoautomaatin tuttia tehokkaammin kuin avoämpäristäjuoneet tai emosta imeneet vasikat. Maidon juominen imemällä oli yksilökarsinoiden vasikoille kentiespalkitsevampi kokemus kuin juominen avoämpäristä ja vasikat leimautuivat vahvemmin ihmiseen.Vieroitus emästä ja vähäinen ihmiskontakti lienee vaikeuttanut emon alla pidettyjen vasikoiden oppimista.
Ruokajärjestelmämalli lähiruoan kestävyyden monitieteiseen tutkimukseen
Authors: Helenius Juha , Aro-Heinilä Esa , Hietala-Koivu Reija , Ketomäki Hanna , Mikkola Minna , Risku-Norja Helmi , Seppänen Laura , Sinkkonen Marko , Vihma Antto , Virtanen Hanna
Published: April 2019

Paikallinen ruokajärjestelmä, lähiruoka, on erityisesti globaalistuvan ruokajärjestelmän vastakohtanakiinnostava tutkimuskohde. Ruokajärjestelmän paikallistamisella tavoitellaan ruoan tasaveroista jayhteisöllisesti omatoimista saavutettavuutta, taloudellista ruokaturvaa sekä vastuullisuutta ruoan tuotannonluonnonvaroista ja tuotantoympäristöstä. Nämä tavoitteet liittyvät läheisesti väestö-, talous-, ympäristö- jakulttuurisiin kysymyksiin analyysin mittakaavasta riippumatta.Olemme tutkineet ruokajärjestelmän paikallistamisen vaikutuksia ja siihen liittyviäoppimishaasteita kunta- ja maakuntatasolla Etelä-Savossa. Tämänkaltainen kansallista mittakaavaapaikallisempi lähiruoka-ajattelu ilmaantui etenkin maaseudun toimijoiden hankkeisiin 1990-luvunloppupuolella reaktiona maaseudun elinolojen ja -keinojen taantumiseen. Hankkeessa kehitimmemonitieteiseen kommunikointiin ja tieteiden-väliseen yhdistämiseen tähtäävän käsitteellisen LOFOjärjestelmämallin. Mallissa ruokajärjestelmän ajatellaan muodostuvan kolmesta osajärjestelmästä, jotkaolivat yhteiskunnallis-taloudellinen, biofysikaalinen sekä toiminnan osajärjestelmä.Yhteiskunnallis-taloudellinen osajärjestelmä sisältää normatiivisen ja taloudellisen 'ympäristön',samaan tapaan kuin biofysikaalinen osajärjestelmä sisältää fyysisen ja biologisen ympäristön. Näidenehdoilla, niihin sopeutuen ja niitä muuntaen kaikki toiminnan osajärjestelmän osakkaat tuottajasta ruoankuluttajaan toimivat ja tekevät ruokajärjestelmää koskevia päätöksiä. Teimme jokaista osajärjestelmääkoskien menetelmällisiä rajauksia ja valintoja, ja toteutimme osajärjestelmäkohtaiset osatutkimuksetmenetelmällisesti erillisinä tieteenalakohtaisina harjoitelmina. Näin ollen tuloksemme ovat ikäänkuinnäytteitä tai palasia systeemimallin tarjoamaan kokonaisvaltaisempaan palapeliin.Toiminnan osajärjestelmään sisältyy keskeisen tärkeänä ruokajärjestelmään osallisten 'voimaannuttaminen'sekä lisäksi prosessi, jossa paikalliset yhteisöt neovottelevat yhteisestä tulevaisuudestaan jatunnistavat sen mahdollisuuksia. Lisäksi tuloksemme tukevat ruoan 'valuma-alue' (foodshed) -ajattelua: onvälttämätöntä sisällyttää sekä maatilojen ja maaseudun ruoan 'lähde'- (source) että taajamien ja kaupunkienruoan 'kohde'- (sink) alueet paikallisen järjestelmän rajauksen sisään.
Mansikan mustalaikun säilyminen marjaviljelmän kasvillisuudessa
Authors: Parikka Päivi , Lemmetty Anne
Published: April 2019

Mansikan mustalaikku (Colletotrichum acutatum) on tehokas marjojen pilaaja, joka voi tuhota nopeasti marjasadon. C. acutatum oli vielä viime vuonna karanteenituhooja, jonka löytyminen suomalaiselta mansikkamaalta johti kasvuston hävittämiseen. Euroopan Unionin kasvinsuojelusäädöksiä on kuitenkin muutettu niin, että C. acutatum on ei ole enää karanteenitauti, vaan taimiaineistotuhooja, jota ei saa olla myytävissä taimissa.C.acutatum esiintyy monilla kasvilajeilla taudinaiheuttajana. Se säilyy piilevänä kasveissa pitkään ja voi siksi levitä helposti oireettomissa kasveissa. Mansikalta se voi siirtyä pellon rikkakasveihin ja muihin viljelykasveihin. Aikaisemmin Suomessa tehdyissä tutkimuksissa on todettu taudinaiheuttajan säilyvän saastuneessa mansikan kasvinjätteessä maassa ainakin talven yli, mahdollisesti pidempäänkin. Tämä asettaa vaatimuksia tiloilla noudatettavalle viljelykierrolle.Marjaviljelmillä esiintyvien rikkakasvien alttiutta C. acutatum-sienelle on selvitetty MTT kasvinsuojelun tutkimuksessa. Siemenestä lisätyt ja kasvihuoneessa tartutetut kasvit jäivät useimmiten oireettomiksi, mutta silti niistä voitiin osoittaa C. acutatum, myös tartutuksen jälkeen kasvaneista osista. Rikkakasvien lisäksi eräitä kesantokasveja oli mukana kokeissa. Niissä hunajakukka osoittautui araksi mustalaikkusienelle ja sille kehittyi versoihin laikkuja. Taudinaiheuttajan säilymistä talven ja kesän yli maassa ja maan pinnalla tutkittiin maahan upotetuissa ja maalla täytetyissä ruukuissa, joihin kasviainesta sijoitettiin pusseissa maan pinnalle ja 7-9 cm syvyyteen.Taudinaiheuttajan säilymistä tartutuskykyisenä tutkittiin käyttämällä pyydyskasveina nuoria mansikan taimia. C. acutatum-tartunnan selvittämiseksi näistä pyydyskasveista tehtiin sieniviljelmät sekä PCR määritykset Colletotrichum-spesifisiä alukkeita käyttäen.Lutukka, piharatamo, voikukka, maitohorsma sekä kesantokasveista kumina ja hunajakukka näyttävät säilyttävän tautia ainakin kesän yli kasvinjätteessä maan pinnalla. Talven yli säilyminen vaikuttaa olevan vähäisempää, vain voikukan, valkoapilan, pihatähtimön ja kuminan todettiin säilyttävän tautia. Kaksi- tai monivuotisilla rikoilla, kuten saunakukka ja rönsyleinikki, tauti voi säilyä talven yli kasveissa. Saunakukka, valkoapila, piharatamo, minttu ja rönsyleinikki pystyivät säilyttämään taudin talven yli ja tartuttamaan sen pyydyskasveihin.Rikkakasvit ovat potentiaalisia tartuntalähteitä, jos mustalaikkutartunta tulee kasvustoon ja mansikkaa viljellään jatkuvasti samalla lohkolla. Myös valkoapila voi säilyttää tautia kasveissa. Terveet taimet, rikkakasvien tehokas torjunta ja viljelykierto ovat avainasemassa mansikan mustalaikun torjunnassa. Kesantokasvien käyttöä on syytä tarkastella kriittisesti, sillä ne voivat olla uuden tartunnan lähteitä. Muista viljelykasveista kumina vaikuttaa olevan sopimaton mansikkatilan viljelykasviksi.
Eläinaineksen hankinta laajentavalla lypsykarjatilalla
Authors: Kärkkäinen Leena , Hilpelä-Lallukka Ritva , Kauppinen Risto , Viitala Hannu , Kämäräinen Hilkka , Kainulainen Petri
Published: April 2019

Maatalouden muuttuva toimintaympäristö on vaikuttamassa myös lypsykarjan eläinkauppaan. Aiemmintuotantoa laajennettaessa eläinmäärä vakiinnutettiin uudelle tasolle oman karjan eläimistä. Tuotannonkaksin- tai moninkertaistuessa ja investointien suurentuessa ei voida jäädä odottamaan eläinmääränkasvamista omasta aineksesta vaan eläinainesta on hankittava muilta tiloilta.Eläinaineksen hankintaa tutkittiin haastattelemalla laajentaneita lypsykarjatiloja. Kyselyssä selvitettiineläinaineksen hankintatapoja, -kanavia, eläinten hankintaikää ja karjanomistajien omia käsityksiäeläinaineksen hankinnan onnistumisesta. Kysely toteutettiin puhelinhaastatteluna 34 lypsykarjatilallevuoden 2008 aikana. Tilat olivat eri puolilta Suomea.Tämän tutkimuksen mukaan hiehon ostajat olivat merkittävästi tyytyväisempiä (P=0,002, Khiinneliö-testi) eläinten hankintatapaansa kuin vasikoiden ja lehmien ostajat. Suoraan tiloilta ostaneet olivatjonkin verran tyytyväisempiä (P=0,035, Khiin neliö-testi) eläinten hankintamenetelmäänsä kuinmuita kanavia käyttäneet. Tutkimuksessa muita kanavia olivat Faba Jalostuksen NautaNetti, teurastamonvasikkavälitys, lehti-ilmoitukset, meijereiden tiedotteet, Internetin keskustelupalstat sekä huutokaupat.Tässä tutkimuksessa selvitettiin lisäksi yhden esimerkkitilan avulla erilaisten hankintatapon tuotantokustannuksia.Kun ostettiin kolmen kuukauden ikäisiä vasikoita ja kasvatettiin ne vuokranavetassa,olivat tuotantokustannukset 2306 euroa eläintä kohti. Vasikoiden hankkiminen välityksestä ja kasvattaminenvuokranavetassa vähensi kustannuksia 235 euroa. Kasvatuskustannukset laskivat huomattavasti,kun vasikoiden kasvatus ulkoistetaan. Jos eläinten päivämaksu on 2,5 euroa, tulee tuotantokustannukseksi1480 euroa. Kolmen euron päivämaksulla tuotantokustannus on 1662 euroa. Hiehojenostaminen noin kolme kuukautta ennen poikimista, kuljettaminen ja kasvattaminen poikivaksi tekevättuotantokustannukseksi 1906 euroa. Lehmiä ostettaessa tuotantokustannus on 1452 euroa eläintä kohti.Tilan tuotanto-olosuhteilla ja yhteistyökumppaneilla on vaikutusta siihen, milloin laajentava tilaeläimiä hankkii. Aiemmat kokemukset ja laskelmat auttavat valitsemaan omalle tilalle sopivan tavan.Tämän tutkimuksen tarkoituksena on tuottaa tietoa laajentavien tilojen eläinten hankinnan tueksi jaFaba Jalostuksen eläinkaupan kehittämiseen.
Näkökulmia tautien ja tuholaisten priorisointiin
Authors: Heikkilä Jaakko
Published: April 2019

Yhteiskunnan käytössä olevat resurssit ovat niukat: valtiolla ei ole esimerkiksi varaa tuottaa täydellistäbioturvallisuutta. Tästä syystä resurssien käyttöä tulee kohdentaa ja priorisoida. Kohdentamista japriorisointia tapahtuu koko ajan kaikilla hallinnonaloilla: koska rahat eivät riitä kaikkeen, jollakintietyillä perusteilla valitaan mihin resurssit kohdistetaan. Priorisointi voi perustua kustannushyötylaskelmiinja riskinarviointiin, mutta useammin kuitenkin eri tahojen näkemyksiin siitä, mikä on tärkeää.Erilaisten ympäristöriskien rankkaaminen on lisääntynyt viime vuosina. Myös bioturvallisuuteenliittyen näyttäisi olevan poliittista tilausta priorisoinnille. Esimerkiksi Euroopan Unionissa on pyrkimyseläintautipolitiikan yhteydessä eläintautien ja niiden hallintakeinojen priorisointiin niiden terveydellistenja taloudellisten vaikutusten perusteella. Ongelma tällaisten mallien puuttuessa on se, ettäresurssien allokointi voi olla tehotonta. Koska jonkinlaista resurssien jakamista tehdään joka tapauksessa,jos se ei perustu riskinarviointiin, se perustuu johonkin muuhun. Esimerkiksi Australiassa liianmoni laji on julistettu rikkakasviksi verrattuna niiden hallintaan tai hävittämiseen käytettävissä oleviinresursseihin. Alueet ovat keskittyneet eri lajeihin eri syistä, mukaan lukien pitkä torjuntahistoria, suurinäkyvyys, poliittinen paine, oletetut vaikutukset, torjuntatoimenpiteisiin saatu apu, lajiin liittyvä tietotaitosekä maataloudellinen paine (Virtue 2007). Taloustieteeseen perustuva priorisointi ei juuri olevaikuttanut valintoihin. Myöskään eläintautien tapauksessa riski ei selitä kaikkia hallintaratkaisuja(Rosengren ja Heikkilä 2009).Akateemisessa kirjallisuudessa on useita malleja ja kehikkoja, joita on kehitetty tautien ja tuholaistenpriorisointiin. Näiden mallien avulla on mahdollista rankata biologisia vaaroja niiden aiheuttamanriskin mukaan. Tässä tutkimuksessa käydään läpi näitä malleja ja niiden ominaisuuksia. Tutkimuskäsittää kaikki bioturvallisuuden osa-alueet (ihmistaudit, eläintaudit, kasvintuhoojat ja –taudit sekävieraslajit) ja tehty kirjallisuuskatsaus kattaa yli 70 priorisointitutkimusta. Maantieteellisesti näistäsuurin osa sijoittui Pohjois-Amerikkaan, Eurooppaan sekä Australiaan ja Uuteen Seelantiin. Suurinosa tutkimuksista käsittelee ympäristön terveyttä, jonka jälkeen tulivat ihmisten terveys, kasvinterveysja eläinten terveys. Suurin osa tutkimuksista on julkaistu viimeisen viiden vuoden aikana.Kirjallisuuskatsauksen keinoin selvitetään mihin tekijöihin priorisointimalleissa tulee kiinnittäähuomioita. Tässä artikkelissa keskitytään seuraaviin: kysymysten lukumäärä, huomioon otetut tekijät,pisteskaalat, painotus, sekä kokonaispisteiden muodostus. Vaikka mallien tulokset ovat yleensä aikaanja paikkaan sidottuja, itse malleista voimme oppia paljon. Priorisointimallin avulla on mahdollistakäyttää ekologista ja taloudellista tutkimustietoa tukemaan biologisiin vaaroihin liittyvää päätöksentekoa.
Kivennäismaan kasvukauden aikaiset vesipitoisuusmuutokset ja niiden paikallinen pysyvyys
Authors: Hänninen Pekka , Ristolainen Antti , Alakukku Laura
Published: April 2019

Maa- ja elintarviketeollisuuden (MTT), Geologian tutkimuskeskuksen (GTK) jaHelsingin yliopiston (HY) yhteisissä hankkeissa Maaperäfysiikka ja sato I ja II tutkittiinpeltomaan geofysikaalisten ominaisuuksien paikallista ja ajallista vaihtelua. Hankkeidenyhtenä tavoitteena oli selvittää, voidaanko lohkon maan vesipitoisuuden muutosta ennustaayhden jatkuvatoimisen mittauspisteen tulosten perusteella, kun lohkon ominaisuuksienalueellinen jakauma tunnetaan.Hankkeissa perustettiin neljälle koealalle kiinteä mittausasema, jossa seurattiinjatkuvatoimisesti kolmen vuoden ajan maaperän lämpötilaa, vesipitoisuutta jasähkönjohtavuutta 30, 60 ja 90 senttimetrin syvyydessä. Kaksi mittausasemaa oli savipellolla(Jokioinen ja Vihti), yksi hietapellolla (Hausjärvi) ja yksi moreenipellolla (Juva). Savipelloillaseurattiin lisäksi salaojakaivon veden sähkönjohtavuutta ja lämpötilaa. Mittaustiheys olikolme tuntia. Edellä mainittujen asemien lisäksi tutkimuksen tausta-aineistona käytettiinYlistarossa olevaa, vanhalle peltoalueella perustettua, GTK:n maaperän lämpötila javesipitoisuusseuranta-aseman tuloksia. Peltoalueiden sähköiset ominaisuudet mitattiin kolmekertaa kasvukauden aikana 10*10 m mittausverkossa.Seuranta-asemien mittausten perusteella havaittiin, että ruokamultakerroksenalapuolella maan kosteuden muutokset olivat suhteellisen pieniä. Kasvukaudella 75 % kahdenviikon aikana tapahtuneista maan kosteuden muutoksista oli pienempiä kuin 5tilavuusprosenttiyksikköä. Voimakkaitten sateiden jälkeen peltomaassa voi tapahtua nopeastisuuria kosteuspitoisuuden muutoksia. Suurimmat maan kosteuden muutokset kahdessaviikossa havaittiin Jokioisten savipellolla, missä maa kuivui yhdessä prosentissa tapauksista20 (30 cm:ssä) ja vettyi 22 (60 cm:ssä) tilavuusprosenttiyksikköä kahdessa viikossa. Kun yli20 mm kesäsateet imeytyivät muokkauskerrosta syvemmälle, niiden vaikutukset voitiinhavaita 30 cm:n syvyydessä 10−14 vuorokauden ajan maalajista riippumatta.Kenttämittausten perusteella maan kosteuden muutokset olivat spatiaalisesti pysyviä jasiten hallittavia yhden seuranta-aseman tulosten perusteella. Tutkimuksessa luotiinyksinkertainen malli, jossa jatkuvasti mittaavan seuranta-aseman ja keväällä tehdynkertamittauksen perusteella kuvattiin kasvukauden aikana päivittäin peltoalueen vesitilaa jasen muutosta.Seurattujen maakerrosten pääsääntöisesti lähes yhtaikaiset vesipitoisuusmuutoksetosoittavat, että peltomaan veden liike riippuu pikemminkin oikovirtausreiteistä kuin maanmateriaaliominaisuuksista.
Lihasikalassa kiinnitettävä huomiota porsaserän laatuun ja sikalan tyhjennystapaan
Authors: Niemi Jarkko K. , Sevón-Aimonen Marja-Liisa
Published: April 2019

Teurastuksen ajoitus on tärkeä lihasikojen kasvatuksen kannattavuuteen vaikuttava tekijä. Liian aikaisinteurastettaessa osa sian kasvupotentiaalista jää käyttämättä ja liian myöhään teurastettaessa sian paras kasvupotentiaalion jo käytetty. Sikojen kasvukyvyssä ja siten teuraspainoissa voi kuitenkin olla suuria eroja,jolloin tuottajan ongelmana on valita koko kasvatuserän kannalta optimaalinen teurastusajankohta. Teurastuksenajoituksen taloudellista merkitystä lisää se, että teurastamot maksavat alempaa hintaa niin sanotunkärkipainovälin ylittävistä tai alittavista ruhoista. Ruhojen hinnoittelusta ja painovaihtelusta aiheutuvientulonmenetysten vähentämiseksi tuottaja voi lähettää siat teuraaksi joko yhdessä tai useammassa erässä.Tämän tutkimuksen tarkoituksena on selvittää, missä vaiheessa tuottajan kannattaa teurastaa sika,miten nopeasti kertatäyttöinen sikala kannattaa tyhjentää silloin, kun sikojen kasvukyky vaihtelee, ja mitenpaljon kertatäyttöisessä sikalassa on hyötyä teurastusten jaksottamisesta useaan erään. Tutkimuksessa verrattiinkahta erilaista sikalan tyhjennystapaa, joissa 1) kaikki siat lähetetään samana päivänä teuraaksi (kertatyhjenteinensikala) tai 2) siat voidaan lähettää teuraaksi enintään kymmenessä yhtä suuressa erässä (jaksotettuteurastus). Molemmissa vaihtoehdoissa uudet porsaat tuodaan vasta viimeisten sikojen lähdettyäteuraaksi. Tutkimuksessa kehitettiin stokastinen dynaaminen optimointimalli, joka maksimoi sikapaikantuoton. Tämä tavoite on tärkeä sikatalouden kilpailukyvyn kannalta, sillä tuotanto on pääomavaltaista. Mallissakasvatuserän porsaat tuodaan sikalaan yhdessä erässä. Kunkin sian kasvu kuvataan mekanistista kasvumalliahyödyntäen. Malli optimoi teurastuksen ajoituksen kullekin ryhmän sialle ottaen huomioon muidenkasvatuserän sikojen painon, kasvukyvyn ja teurastuksen ajoituksen.Tulosten mukaan kasvatuserän nopeimmin kasvavat siat kannattaa teurastaa, kun ne saavuttavatkärkipainovälin ylärajan. Sen sijaan kasvatusryhmän hitaimmin kasvavat siat kannattaa myydä teuraaksi joniiden ollessa kärkipainovälin alarajan tuntumassa. Tulos johtuu siitä, että hidaskasvuiset siat ovat muitasikoja heikompituottoisia ja siitä, että loppuja sikapaikkoja ei kannata makuuttaa tyhjillään muutaman hidaskasvuisensian vuoksi.Tulosten mukaan mahdollisuus jakaa teurastukset useaan erään nostaa sikapaikan tuottoa 4,6 - 8,5eurolla vuodessa, mikä esimerkiksi 500 sian sikalassa vastaa tuhansien eurojen lisätuottoa vuodessa. Matalasianlihan hinta, kapea kärkipainoväli ja sikatalouden tukien irrottaminen tuotannosta lisäävät teurastustenjaksottamisen kannattavuutta ja pidentävät sikalan tyhjennysaikaa. Myös tilalla käytetty eläinaines, kutenrotuyhdistelmä, vaikuttaa optimaaliseen teurastustapaan. Kun sikojen kasvukyvyn hajonta lisääntyy 15 %,sikapaikan tuotto laskee tulosten mukaan 3,2 euroa vuodessa. Tulokset viittaavatkin siihen, että lihasikalavoi parantaa kilpailukykyään, jos se kiinnittää huomiota porsaiden tasalaatuisuuteen ja teurastuksen ajoitukseen.
Vähentävätkö mansikan pöytäviljely ja kausihuonetuotanto harmaahometta ja härmää?
Authors: Hoppula Kalle , Hoppula Kati
Published: April 2019

Mansikan kausihuone- ja pöytäviljely ovat yleistyneet viime vuosina muualla Euroopassa.Kausihuonetuotannon etuina ovat sadon aikaistaminen ja sadon laadun varmistaminen, pöytäviljelynetuina maalevintäisten kasvitautien aiheuttamien ongelmien vähentyminen, viljelykiertotarpeenpoistuminen sekä nopeampi poiminta. MTT Sotkamon tutkimusasemalla tutkittiin kasvukaudella 2009näiden viljelymenetelmien vaikutusta mansikan härmän ja harmaahomeen esiintymiseen sadossa.Koe sisälsi neljä käsittelyä: 1) pöytäviljely kausihuoneessa, 2) pöytäviljely avomaalla, 3)kausihuoneviljely maassa ja 4) viljely avomaalla ilman kausihuonetta tai pöytiä. Lisäksi kaikkikäsittelyt toistettiin kahdella eri lajikkeella, jotka olivat Polka ja Honeoye. Maassa olleet taimet saivatkaksi homeruiskutusta ja yhden härmäruiskutuksen. Pöydillä olevat taimet eivät saaneetkasvinsuojelua, koska vieressä maassa olevat taimet tuottivat samanaikaisesti satoa pöytämansikoidenkukinnan kanssa.Tässä kokeessa kausihuoneviljely ei vähentänyt harmaahomeen ja härmän määrää sadossa.Käsittelyssä kausihuone+pöytäviljely harmaahomeen määrä kokonaissadosta oli pienempi, muttatoisaalta härmän määrä suurempi kuin muissa käsittelyissä. Kauppakelpoisen sadon suhteellinenmäärä ei siksi lisääntynyt kausihuonepöytäviljelyssä. Ruiskutusten vaikutuksia oli mahdotontaarvioida, sillä pöytäviljelyssä mansikkakasvusto kukki ja aloitti sadontuoton noin kuukauttamyöhemmin kuin avomaakasvustoissa. Ilmasto pöytäviljeltyjen marjojen kukkiessa ja kehittyessä olierilainen kuin ilmasto maassa viljeltyjen marjojen kukkiessa ja kehittyessä. Koe antaa kuitenkinsuuntaa-antavia tuloksia.
Genetic variability in the physiological responses of Andean lupin to drought stress
Authors: Lizarazo Clara , Stoddard Frederick , Mäkelä Pirjo , Santanen Arja
Published: April 2019

Drought is one of the most important abiotic stresses that causes significant reductions in crop yield, and thushinders the food security of the growing world population. In consequence, it is urgent to select crops able toresist drought, maintain high yield and have a good nutritive content. The purpose of this project was toevaluate the responses of different accessions of Andean lupin to drought stress, and identify if there aresignificant differences in their physiological responses.To identify germplasm for further investigation, thirty accessions of Lupinus mutabilis Sweet. and oneaccession of L. albococcineus Hort. were screened in two sets, A of 15 and B of 16 accessions. From thesesets, four lines were chosen on the basis of extreme values in the measurements, and this set of four wasinvestigated in depth (set C). Water stress consisted of controlled water loss from the soil (at 2% per day).The screening techniques used were: leaf temperature, stomatal conductance, relative water content, waterpotential, ion membrane leakage, and shoot dry weight were measured and transpiration efficiency wascalculated. In addition, carbon isotope discrimination, root length, root dry matter, proline content andsoluble sugar content were included in only set C.Based on the results from set A and set B, accessions PI 457981, PI 457972, and AC 2792 were consideredas being drought resistant and PI 510572 was considered as drought sensitive. However, the results from setC showed that accession PI 510572 is able to adapt its cell membrane to the drought stress so that its ionleakage is less than in the other accessions, and in addition it has the ability to accumulate higherconcentrations of osmoprotectants.Thus, this survey identified that some accessions of Andean lupin were able to avoid drought stress throughstomatal traits and root traits, and others that were able to tolerate drought through the accumulation ofosmotically active substances. Consequently, there are good prospects for breeding of Andean lupin toimprove its drought resistance.
Puna-apilan kehitysrytmi alku- ja loppukesällä
Authors: Kuoppala Kaisa , Rinne Marketta , Tuori Mikko , Pursiainen Pirjo , Vanhatalo Aila
Published: April 2019

Suomessa kasvukausi on lyhyt ja sen aikana nurmikasveissa tapahtuu suuria muutoksia: kevätkasvu on nopeaaja laatu huononee kasvukauden edetessä samalla, kun nurmesta saatava sato lisääntyy. Nurmirehun korjuunajoittaminen on tärkein sulavuuteen vaikuttava tekijä. Korjuuaikatutkimukset on tehty pääasiassa nurmiheinäkasveillakevätsadosta. Puna-apilaa, joka on Suomen oloissa tärkein nurmipalkokasvi, on tutkittupaljon vähemmän. Se poikkeaa kehitysrytmiltään selvästi nurmiheinistä.Kasvuston vanhetessa versojen morfologinen koostumus muuttuu eli varren osuus lisääntyy ja lehtienosuus vähenee, varsi kasvaa pituutta ja sen koostumus muuttuu. Varsi on huonommin sulavaa kuin lehdet,joten koko kasvin sulavuus huononee varren osuuden lisääntyessä. Tämän tutkimuksen tarkoituksena oliselvittää puna-apilakasvuston kehitystä ja koostumusta kasvun aikana ensimmäisessä ja toisessa sadossa.Tutkimuksen aineiston kasvustonäytteet kerättiin viikoittain Siuntiosta, Jokioisilta, Vihdistä ja Viikistäpuhtaista puna-apilakasvustoista vuosina 2002-2004. Näytteitä otettiin sekä ensikasvusta (4 kasvustoa, 36kpl) että jälkikasvusta (10 kasvustoa, 41 kpl) useita kertoja. Näytteistä määritettiin kuiva-ainepitoisuus jakemiallinen koostumus MTT:n ja HY:n laboratorioissa standardimenetelmin. Sulavuus määritettiin pepsiinisellulaasiliukoisuusmenetelmällä(OMS). Tuoreista kasvustonäytteistä tehtiin botaaninen ja morfologinenanalyysi.Tutkitut kasvustot sisälsivät keskimäärin 885 g/kg ka puna-apilaa eli olivat varsin puhtaita. NäytteidenD-arvo oli keskimäärin 668 g/kg ka ja kuiva-ainesato 3926 kg/ha. Varsien osuus apilasta oli keskimäärin510, lehtien 463 ja kukintojen 26 g/kg ka. Suurempi lehtien osuus ja pienempi varsien osuus olivat yhteydessäkorkeampaan D-arvoon. Vaihtelu kaikissa havainnoiduissa ominaisuuksissa oli suurta kasvustojen ominaisuuksienja kasvun etenemisen aiheuttamien muutosten takia.D-arvo laski 1. sadon näytteissä 3,3 g ja 2. sadossa 1,9 g päivässä eli D-arvon lasku oli hitaampaa 2.sadossa. Lämpösumman kertyminen selitti kasvustojen D-arvon muutosta paremmin kuin kasvun etenemisenkuvaaminen kalenteriajan perusteella eri sadoissa samoin kuin aiemmin on havaittu nurmiheinäkasvustoissa.Lämpösumma-astetta kohti D-arvo laski 1. sadossa 0,34 g/°Cvrk, joka on puolet siitä, mitä tyypillisesti nurmiheinillähavaitaan ja 2. sadossa 0,21 g/°Cvrk, joka on samalla tasolla kuin nurmiheinäkasvustoissa.Puna-apila kehittyy hitaammin ja sen sulavuus laskee hitaammin alkukesästä nurmiheinäkasvustoihinverrattuna. Ensimmäisen ja toisen sadon väliset erot eivät puna-apilan kohdalla ole yhtä selvät kuin nurmiheinien.Puna-apilakasvuston kukinta ei näyttäisi liittyvän kasvuston kehitysasteeseen tai sulavuuden alenemiseenkasvun edetessä samalla lailla kuin nurmiheinäkasvustojen.
Nurmen kalkitseminen – tuttu juttuko?
Authors: Suomela Raija , Joki-Tokola Erkki
Published: April 2019

MTT Ruukin tutkimusasemalla suoritetussa nurmikokeessa tulokset vahvistavat käsitystä pellonperuskunnostuksen tärkeydestä. Sadot olivat kokeissa suuret eikä kalkitseminen pystynyt niitälisäämään, mutta yksi merkittävimmistä tuloksista saatiin kalkitun nurmen typpitaloudesta:Kalkitseminen nosti kivennäismaalla nurmen typenottoa yleensä sitä enemmän, mitä enemmännurmea kalkittiin.Vaikka kokeet lannoitettiin perinteiseen tapaan 200 kg typpeä ha-1 kasvukauden aikana, nurmiotti yleensä aina myös maasta typpeä; kalkittuna parhaimmillaan 34 kg ha-1 hietamaalla ja jopa 88 kgha-1 multamaalla kesän aikana. Multamaalla kalkitseminen ei kuitenkaan tilastollisesti merkitsevästilisännyt nurmen typenottoa ja typpeä vapautui maasta nurmen käyttöön huomattavia määriä kaikillakoejäsenillä. Kivennäismaalla kalkitsematta jättäminen saattoi johtaa positiiviseen typpitaseeseen, elinurmi ei käyttänyt sadonmuodostukseen edes kaikkea lannoitetyppeä.Kalkitusaineista kalsiitin ja magnesiumpitoisen kalkin vaikutukset olivat samankaltaisia sekämaan viljavuuteen että rehun koostumukseen (maan pH nouseminen sekä kalsiumpitoisuudennouseminen ja magnesiumpitoisuuden ennallaan säilyminen sekä maassa että rehussa).Hidasliukoisemman dolomiitin vaikutus yleensä erottui nopeavaikutteisten kalsiitin jamagnesiumpitoisen kalkin vaikutuksista: Maan pH:n nouseminen oli hieman kalsiittia jamagnesiumpitoista kalkkia vähäisempää, ja toisin kuin kalsiitilla ja magnesiumpitoisella kalkilla,maan ja rehun magnesiumpitoisuus nousi voimakkaasti kalsiumpitoisuuden nousun ollessamaltillisempaa.Nurmi-Suomessa kalkitusta on tutkittu hyvin vähän, viljalla ja etelän savimailla hyvinkinpaljon. Seuraavia tutkimuskysymyksiä nurmentuotantoalueilla ovatkin mm: Voisiko kalkituksenavulla tehostaa nurmen väkilannoitteiden, karjanlannan ja maan orgaanisen typen käyttöä ja näin lisätäkarjatilojen valkuaisomavaraisuutta? Mikä olisi tällöin suositeltava kalkin levitysmäärä ja levityksenuusimisen ajankohta ympäristövaikutukset huomioiden (ravinteiden huuhtoutumisen ehkäiseminen)?Miten kalkitus vaikuttaa nurmen fosforitalouteen, jäi kokeessa avoimeksi suurtenfosforilannoitustasojen ja hyvin erikoisien kasvukausien vuoksi.
Timotein siemensadon korjuun varmistaminen
Authors: Niemeläinen Oiva , Niskanen Markku
Published: April 2019

Suomessa timotein siemensato korjataan suoralla leikkuupuinnilla. Tällöin osa siemensadosta menetetään varisemistappioina kun siemeniä alkaa varista tähkän latvasta ennen kuin tähkän tyviosa on tuleentunut leikkuupuintivalmiiksi. Tanskassa timotei korjataan niittämällä kasvusto ensin luo’olle, jonka jälkeen kuivunut luoko puidaan. Luo’olle niitetty kasvusto ”jälkituleentuu” ja se ei ole niin altis tuulen ja sateen varistamisvaikutukselle kuin pystyssä oleva kasvusto. Suomeenkin on hankittu ensimmäisiä luo’olle niittolaitteita. Ylistaron tutkimusasemalla toteutettiin vuosina 2006 ja 2007 koe, jossa selvitettiin luo’olle niiton vaikutusta timotein siemensadon korjuussa. Tutkimuksessa selvitettiin onko mahdollista kohottaa ja varmistaa timotein siementuotannossa hehtaarisatoja luo’olta puinnilla. Kokeessa oli viisi koejäsentä: 1) Aikainen leikkuupuinti (puinti ajankohtana 1), 2) Normaali leikkuupuintiajankohta (6 päivää edellisestä), 3) Niitto luo’olle ajankohtana 1 ja puinti sängeltä 3-6 päivän kuluttua, 4) Niitto luo’olle ajankohtana 1 ja puinti sängeltä 6-9 päivän kuluttua, 5) Puinti hellävaraisin säädöin ajankohtana 1 ja uudelleen puinti 6 päivää ensimmäisestä puinnista. Varhaisen puinnin/luo’olle niiton ajankohdat olivat 15.8.2006 ja 20.8.2007. Vuosien välillä oli huomattava satoero. Vuonna 2006 saatiin normaalilla leikkuupuinnilla 502 kg/ha ja vuonna 2007 274 kg/ha. Vuonna 2006 suurin sato saatiin aikaisella ankaralla leikkuupuinnilla 673 kg/ha. Se erosi tilastollisesti merkitsevästi muista koejäsenistä joiden sato vaihteli välillä 502 kg/ha ja 538 kg/ha. Vuonna 2007 koejäsenten 2, 3, ja 4 sadon määrä ei eronnut merkitsevästi tosistaan (274, 292 ja 240 kg /ha), mutta koejäsenten 1 ja 5 sato jäi merkitsevästi alhaisemmaksi 192 ja 164 kg/ha. Sekä aikaisessa että normaalin aikaan tehdyssä leikkuupuinnissa siemenkoko oli v. 2007 merkittävästi alhaisemmaksi kuin muissa koejäsenissä. Vuonna 2007 puintikosteus oli merkitsevästi alhaisempi kolme päivää luo’olla kuivatetussa kasvustossa 16,4 % kuin 2:ssa 24,0%, joka myös erosi merkitsevästi muiden koejäsenten puintikosteudesta 1 29,2%, 4 28,3% ja 5 27,8%. Korjuuajan sateisuus v. 2007 vaikutti tuloksiin. Tutkimus antoi viitteitä, että timotein siemenkasvuston luo’olle niitolla voidaan saavuttaa tietyissä olosuhteissa etua sadon määrässä ja kuivatustarpeessa normaaliin suoraan leikkuupuintiin verrattuna. Tutkimukset varsinaisella korjuukalustolla ja erilaisissa korjuuolosuhteissa ja kasvustoissa ovat tarpeen tarkempien ohjeistusten tekemiseksi. Myös normaali suora leikkuupuinti antoi tässä kokeessa hyvän tuloksen käytettyihin luo’olta puintikäsittelyihin verrattuna. Puinti kahteen kertaan ei lisännyt satoa tässä tutkimuksessa.
Gerberan karvasaineet suojaavat hyönteisherbivorialta
Authors: Anttila Ulla , Elomaa Paula , Hokkanen Heikki , Teeri Teemu
Published: April 2019

Gerbera hybrida (sädelatva) on suosittu koristekasvi. Terälehtien värit ovat peräisin vesiliukoisistaantosyaaneista, jotka ovat sekundäärimetabolian tuotteita. Tutkiessamme tätä metaboliareittiä, löysimmesen läheltä haaran, joka johtaa karvaan makuisiin yhdisteisiin, gerberiiniin ja parasorbosidiin.Näiden karvasaineiden merkitys gerberalle on ollut tuntematon.Gerberan karvasaineiden biosynteesiin vaikutettiin geenitekniikan keinoin hiljentämällä keskeisen2PS-geenin toiminta. Anti-2PS-linjojen siirtogeenisiin gerberoihin ei gerberiiniä ja parasorbosidiasynny, vaan ne maistuvat tavanomaiseen gerberaan verrattuna makealta. Epäily näiden makealta maistuvienkasvien herkkyydestä hyönteisherbivoriaan heräsi kasvihuonehavaintojemme perusteella.Teimme erilaisia syöttö- ja munintakokeita, joissa hyönteiset saivat valita karvasaineettoman jakarvasainetta sisältävän gerberan välillä. Karvasaineilla oli voimakas estävä vaikutus täplätupsukkaan(Orgyia antiqua) ja krysanteemiyökkösen (Spodoptera littoralis) herbivoriaa vastaan. Ansarijauhiasen(Trialeurodes vaporariorum) toukille karvasaineilla ei ollut merkitystä.Tutkimuksemme perusteella karvasaineilla on hyönteisherbivoriaa ehkäisevä vaikutus. Eri lajikkeillaon vaihtelua karvasaineiden määrän suhteen ja yhdisteiden pitoisuuksien mittaaminen onyksinkertainen keino uusien lajikkeiden hyönteiskestävyyden arvioimiseen jalostustyössä. Pitkällätähtäyksellä on myös mahdollista molekyylibiologisin keinoin siirtää koko karvasainereitti uusiinhyötykasvilajeihin, käytännössä koristekasveihin.
Maitotilojen menestyminen ja kehittämisstrategiat
Authors: Mäkinen Heikki
Published: April 2019

Tutkimuksen tavoitteena oli selvittää, millaisia yritystoiminnan kehittämisstrategioita maidontuottajillaon ja mistä komponenteista ne muodostuvat sekä tarkastella, millaisia ovat taloudelliset toimintaedellytykseteri kehittämisstrategioita suunnittelevilla tiloilla. Aineistona käytettiin MTT:n kannattavuuskirjanpitoonkuuluvia maitotilojen tilinpäätöksiä vuosilta 2000-2007 sekä kirjanpitokyselyä vuodelta2007. Aineistossa oli 125 tilaa ja sitä analysoitiin pääkomponentti- ryhmittely- ja varianssianalyyseillä.Tulosten perusteella maidontuottajat voidaan ryhmitellä erilaisten kehittämisaikomusten perusteellasäilyttäjien, toiminnan uudelleen suuntaajien, laajentamishakuisten ja voimakkaasti laajentamishakuistenryhmiin. Suurella osalla maidontuottajista näytti olevan edelleen halua laajentaa tuotantoaan.Laajentamishakuisuus oli yhteydessä jo aiemmin toteutuneeseen tilakoon kasvuun. Laajentamiseenliittyi myös halu kehittää yhteistyötä toisten tilojen ja muiden yhteistyökumppanien kanssa. Laajentamishakuisetyrittäjät ovat myös muita valmiimpia lisäämään vieraan pääoman käyttöä ja ottamaanriskejä. Kasvuhakuisten yrittäjien tilojen kannattavuus ja sen kehitys vuosina 2000 – 2007 ei ollutolennaisesti muista tiloista poikkeava. Tuotannon uudelleen suuntaaminen näytti olevan yhteydessätilan sukupolvenvaihdostilanteeseen.