МІКРОКРЕДИТУВАННЯ МАЛОГО БІЗНЕСУ В УКРАЇНІ
Authors: Тимошенко , Ж.П. Лозінська , Прокопенко Н.С. , Лавров Р.В. , Лозінська Ж.П. 
Published: May 2024

Означено, що мікрокредитування слід розглядати як механізм залучення позикових фінансових ресурсів, альтернативних класичному банківському кредитуванню. Встановлено, що
мікрокредитування не виключає участь комерційних банків як суб’єктів мікрокредитування:
дана категорія зводиться до видачі кредитів на порівняно невеликі суми тим суб’єктам малого
бізнесу, для яких стандартні банківські послуги є недоступними у зв’язку з тим, що потенційні
позичальники не відповідають вимогам традиційної фінансової системи.
Опрацьовано, що перевагами програм мікрокредитування є їх гнучкість щодо забезпечення
за кредитом, простота, швидкість та індивідуальний підхід; в більшості випадків мікрофінансові установи не зв’язані формальними вимогами до наявності та якості забезпечення, а тому
практикують нетрадиційні форми та методи гарантування кредитів. Виявлено, що основним
недоліком є вища, порівняно із банківським кредитуванням, ціна кредитних ресурсів, що обумовлено практикою індивідуальної оцінки кожного позичальника.
За результатами дослідження з’ясовано, що суб’єктами системи мікрокредитування можуть
бути державні фонди, кредитні кооперативи, недержавні фонди, комерційні банки. Водночас
враховуючи те, що на сьогодні комерційні банки є найбільш розвинутим фінансовим інститутом, оптимальним підходом при формуванні системи мікрокредитування в Україні є реалізація
систем мікрокредитування саме за участю банківських установ. Узагальнено, що при цьому
можливі декілька варіантів: пряме банківське мікрокредитування (основний недолік неспроможність дочірніх відділень банків повністю забезпечити потреби мікробізнесу, а також споживачів, що проживають в невеликих населених пунктах); передача програми мікрокредитування
до спеціально створеної банком дочірньої структури, що дозволить реалізувати спеціальний
підхід до оцінки кредитоспроможності малих підприємств, здешевити мікрокредити для позичальників за збереження достатнього високого рівня рентабельності програми для банку,
дозволить останньому створити власну філіальну мережу МФО за відносно невеликих витрат;
кредитування банками небанківських МФО, які, як правило, є основними фінансовими установами в малих населених пунктах.
Запропоновано організаційну модель надання кредитних гарантій малому бізнесу в Україні,
що передбачає три рівні гарантійних установ: загальнодержавний, місцевий (мезорівень) та
мікрорівень (товариства взаємного гарантування), з особливим акцентом на виділення мезорівня (рівня регіону), що дозволить «замкнути» фінансові ресурси на місцеве виробництво,
сприяючи зростанню реального сектору економіки в регіонах і одночасно зміцнюючи регіональну банківську систему.
Окреслено напрями реалізації альтернативних механізмів мікрокредитування в Україні,
що передбачають формування дворівневої системи мікрокредитування, а також можливість
групового мікрокредитування, яке, на відміну від наявного індивідуального підходу, мінімізує
проблему недостатності застави (забезпеченням виступає солідарна відповідальність позичальників), що, відповідно, забезпечує високий рівень охоплення суб’єктів малого бізнесу.