Dike failures in the Carpathian Basin
Authors: Nagy László 
Published: April 2022

Summary. The history of dike failures in the Carpathian Basin goes
back some four and a half centuries. It can be used to monitor changes in water
policy and the method of technical approach. The large number of dike failures
provides an opportunity for statistical evaluation and offers input data for the
application of a risk-based approach, as there are some technical-economic data
that cannot be obtained either by modelling or by conceptualisation. Although
not all data on all dike failures are available, data such as the distribution
of dike failures per year, within a year, per river or per river valley, provide
much scientific information. In this communication, only national and Carpathian
Basin level data are presented, but the slicing can be continued for river
valley data and individual rivers.

Összefoglalás. A Kárpát-medencei gátszakadások története mintegy
négy és fél évszázadra nyúlik vissza. Az építőmérnöki gyakorlatban ritka
lehetőség, hogy egy létesítményfajta tönkremenetelével kapcsolatban nagyszámú
adat álljon rendelkezésre. A Kárpát-medence területére összegyűjtött csaknem
háromezer gátszakadás lehetőséget nyújt nemcsak a gátszakadások különböző
adatainak statisztikai értékelésére, de egyfajta tönkremeneteli valószínűség
becslésére is. A történelmi adatok gyűjtése így hasznos többletinformációt nyújt
a gátszakadások és következményeik feltárásához, akkor is, ha nem minden
gátszakadáshoz áll rendelkezésre minden adat.

A gátszakadások nagy száma lehetőséget nyújt kockázatalapú megközelítés
alkalmazásához, ugyanis vannak olyan műszaki-gazdasági adatok, melyekhez sem
modellezéssel, sem gondolati úton nem lehet hozzájutni. Bár nem minden
gátszakadás minden adata áll rendelkezésre, mégis olyan adatok, mint például a
gátszakadás évenkénti megoszlása, éves megoszlása, napon belüli megoszlása sok
tudományos eredményt szolgáltat és bemenő adatot nyújt a kockázatszámításhoz.
Jelen közleményben csak országos és Kárpát-medence szintű adatok vannak
feltüntetve, de a szeletelés tovább folytatható a folyóvölgyi adatokra és az
egyes folyókra.

Magyarország legnagyobb természeti veszélyforrása az árvíz. A legfontosabb
konklúziók, amelyek leszűrhetők a történelmi adatokból a következők:

Az év bármelyik részében kialakulhat olyan árvíz, amelyik gátszakadáshoz
vezethet.

A gátszakadások számának csökkenése a XX. századra azt jelenti, hogy
Magyarországon az árvízvédelem meglehetősen magas szintet ért el, bár a
veszélyt még nem sikerült felszámolni.

Csökkenő tendenciát mutat a meghágás okozta gátszakadások aránya, és
inkább a kis vízhozamú folyókra korlátozódik.

Az altalajhoz kapcsolódó meghibásodások (buzgárok és hidraulikus
talajtörések) aránya a vízszintemelkedéssel, a gátakra ható terhelés
növekedésével valószínűleg nőni fog a jövőben.

Viszonylag kevés információ áll rendelkezésre a Maros, a Dráva és a Száva
árvizeiről, továbbá a jelenlegi határokon túli, 1921 utáni árvizekről.
További együttműködésre, további információcserére van szükség a
szomszédos országokkal.

Nem rendelkezünk olyan adatokkal a Kárpát-medencéről és a Duna felső
szakaszáról, hogy az árvízgeneráló tényezők hogyan változtak, változnak
meg a globális felmelegedés hatására. A történelmi adatok
feldolgozásából azonban egyértelműen látszik, hogy:

A jeges árvizek szerepe csökken. A XIX. század második felében az
évek 2/3-ában volt jeges árvíz a Duna völgyében. Ugyanakkor a
XX. században az utolsó jeges árvíz 1956-ban volt, amelyik
gátszakadást okozott, vagyis 65 éve.

A nyári és kora őszi esőzések szerepe nőtt az előző fél
évszázadban a Duna völgyében, a vízállásban egymás után
alakultak ki csúcsdöntő magasságú árvizek.

A Tisza középső és alsó szakaszán csaknem másfél méterrel
nőtt az ezredfordulón a legmagasabb árvíz szintje.

A kis folyókon, melyeknek betöltésezett alsó szakasza
van, a vízjárás szélsőségesebb ingadozása
mutatkozott.