bluuebunny/crossref_metadata_2025 huggingface dataset:
Increased Homotopic Connectivity in the Prefrontal Cortex Modulated by Olanzapine Predicts Therapeutic Efficacy in Patients with Schizophrenia
Authors: Shan Xiaoxiao , Liao Rongyuan , Ou Yangpan , Ding Yudan , Liu Feng , Chen Jindong , Zhao Jingping , He Yiqun , Guo Wenbin
Published: September 2021

Background. Previous studies have revealed the abnormalities in homotopic connectivity in schizophrenia. However, the relationship of these deficits to antipsychotic treatment in schizophrenia remains unclear. This study explored the effects of antipsychotic therapy on brain homotopic connectivity and whether the homotopic connectivity of these regions might predict individual treatment response in schizophrenic patients. Methods. A total of 21 schizophrenic patients and 20 healthy controls were scanned by the resting-state functional magnetic resonance imaging. The patients received olanzapine treatment and were scanned at two time points. Voxel-mirrored homotopic connectivity (VMHC) and pattern classification techniques were applied to analyze the imaging data. Results. Schizophrenic patients presented significantly decreased VMHC in the temporal and inferior frontal gyri, medial prefrontal cortex (MPFC), and motor and low-level sensory processing regions (including the fusiform gyrus and cerebellum lobule VI) relative to healthy controls. The VMHC in the superior/middle MPFC was significantly increased in the patients after eight weeks of treatment. Support vector regression (SVR) analyses revealed that VMHC in the superior/middle MPFC at baseline can predict the symptomatic improvement of the positive and negative syndrome scale after eight weeks of treatment. Conclusions. This study demonstrated that olanzapine treatment may normalize decreased homotopic connectivity in the superior/middle MPFC in schizophrenic patients. The VMHC in the superior/middle MPFC may predict individual response for antipsychotic therapy. The findings of this study conduce to the comprehension of the therapy effects of antipsychotic medications on homotopic connectivity in schizophrenia.
Fixed Point Theorems for

α
,
k
,
θ
,
φ

-Contraction Multivalued Mappings in
b
-Metric Space
Authors: Errai Youssef , Marhrani El Miloudi , Aamri Mohamed
Published: September 2021

We present the concept of

α
,
k
,
θ
,
φ

-contractive multivalued mappings in

b

-metric spaces and prove some fixed point results for these mappings in this study. Our results expand and refine some of the literature’s findings in fixed point theory.
A Certificate-Based Provable Data Possession Scheme in the Standard Model
Authors: Zhou Caixue
Published: September 2021

Certificate-based cryptosystem can not only resolve the private key escrow problem inherent in the identity-based cryptosystem but also reduce the cost of public key certificate management in the public key infrastructure-(PKI-) based cryptosystem. Provable data possession (PDP) can ensure the integrity of users’ data stored in the cloud at a very high probability. By combining these two concepts, we propose a certificate-based PDP scheme. We prove that our scheme is secure in the standard model assuming that the Squ-CDH problem is hard. Based on the index logic table, our scheme can be extended to support dynamic operations easily. Efficiency analysis shows that our scheme has high efficiency.
Fuzzy Least Squares Approximation Using Fuzzy Polynomial
Authors: Liu Kun , Guo Xiaobin
Published: September 2021

In this paper, the fuzzy polynomial is introduced and applied to investigate the least squares approximation problem based on LR fuzzy numbers. A new and simple approach to solve the original problem is constructed by using approximate fuzzy polynomial. Two numerical examples are given to illustrate the proposed method. Since a large number of data exist as an uncertain property and need a function relation to reflect the laws between different variables, our results enrich fuzzy numerical approximation theory.
A Histone Deacetylase Inhibitor, Panobinostat, Enhances Chimeric Antigen Receptor T-cell Antitumor Effect Against Pancreatic Cancer
Authors: Ali Aesha I. , Wang Minyu , von Scheidt Bianca , Dominguez Pilar M. , Harrison Aaron J. , Tantalo Daniela G.M. , Kang Jian , Oliver Amanda J. , Chan Jack D. , Du Xin , Bai Yuchen , Lee Belinda , Johnstone Ricky W. , Darcy Phillip K. , Kershaw Michael H. , Slaney Clare Y.
Published: September 2021

Purpose:

In this article, we describe a combination chimeric antigen receptor (CAR) T-cell therapy that eradicated the majority of tumors in two immunocompetent murine pancreatic cancer models and a human pancreatic cancer xenograft model.

Experimental Design:

We used a dual-specific murine CAR T cell that expresses a CAR against the Her2 tumor antigen, and a T-cell receptor (TCR) specific for gp100. As gp100 is also known as pMEL, the dual-specific CAR T cells are thus denoted as CARaMEL cells. A vaccine containing live vaccinia virus coding a gp100 minigene (VV-gp100) was administered to the recipient mice to stimulate CARaMEL cells. The treatment also included the histone deacetylase inhibitor panobinostat (Pano).

Results:

The combination treatment enabled significant suppression of Her2+ pancreatic cancers leading to the eradication of the majority of the tumors. Besides inducing cancer cell apoptosis, Pano enhanced CAR T-cell gene accessibility and promoted CAR T-cell differentiation into central memory cells. To test the translational potential of this approach, we established a method to transduce human T cells with an anti-Her2 CAR and a gp100-TCR. The exposure of the human T cells to Pano promoted a T-cell central memory phenotype and the combination treatment of human CARaMEL cells and Pano eradicated human pancreatic cancer xenografts in mice.

Conclusions:

We propose that patients with pancreatic cancer could be treated using a scheme that contains dual-specific CAR T cells, a vaccine that activates the dual-specific CAR T cells through their TCR, and the administration of Pano.
Platelet miR-107 Participates in Clopidogrel Resistance after PCI Treatment by Regulating P2Y12
Authors: Zhang Qi , Zhu Fan , Luo Yuyin , Liao Jun , Cao Jiancheng , Xue Tao
Published: September 2021

Introduction: High platelet reactivity (HPR) caused by clopidogrel tolerance is an adverse reaction of acute coronary syndrome (ACS) patients who receive clopidogrel antiplatelet therapy after percutaneous coronary intervention (PCI) surgery. Platelet microRNA (miRNA) is related to platelet reactivity. This study explored the mechanism of platelet miRNA in regulating platelet reactivity. Methods: We recruited 50 ACS/PCI patients and divided them into the HPR group (P2Y12 reaction units [PRU] ≥300) and the LPR group (PRU < 170) according to the PRU through the VerifyNow P2Y12 assay. P2Y12-related miRNAs were screened by TargetScan, miRWalk, and Gene Expression Omnibus. The expressions of P2Y12 and miRNAs in the HPR group and the LPR group were determined by quantitative reverse transcription polymerase chain reaction (qRT-PCR). Pearson correlation analysis was used to determine the correlation between P2Y12 and miRNAs. The interactions between P2Y12 and miR-107 were predicted by TargetScan and verified by dual-luciferase reporter assay. The regulation of miR-107 mimic or inhibitor on P2Y12 expression was detected by qRT-PCR and Western blot. Results: There were 22 patients in the LPR group and 28 patients in the HPR group. PY212 was highly expressed in the HPR group compared with the LPR group. We screened the P2Y12-related miRNAs (miR-145-5p, miR-4701-3p, miR-107, and miR-15b-5p), but only miR-107 and miR-15b-5p expressions were downregulated in the HPR group and were negatively correlated with PY212 expression. P2Y12 was the target gene of miR-107. PY212 expression was inhibited by miR-107 overexpression but suppressed by miR-107 silencing. Conclusion: Platelet miR-107 participated in clopidogrel resistance in ACS/PCI patients by regulating P2Y12 expression.
The Association of Pre-Kidney Transplant Dialysis Modality with de novo Posttransplant Heart Failure
Authors: Lenihan Colin R. , Liu Sai , Airy Medha , Walther Carl , Montez-Rath Maria E. , Winkelmayer Wolfgang C.
Published: September 2021

Background: Heart failure (HF) after kidney transplantation is a significant but understudied problem. Pretransplant dialysis modality could influence incident HF risk through differing cardiac stressors. However, whether pretransplant dialysis modality is associated with the development of posttransplant HF is unknown. Methods: We used the US Renal Data System to assemble a cohort of 27,701 patients who underwent their first kidney transplant in the USA between the years 2005 and 2012 and who had Medicare fee-for-service coverage for >6 months preceding their transplant date. Patients with any HF diagnosis prior to transplant were excluded. Detailed baseline patient characteristics and comorbidities were abstracted. The outcome of interest was de novo posttransplant HF. Pretransplant dialysis modality was defined as the dialysis modality used at the time of transplant. We conducted time-to-event analyses using Cox regression. Death was treated as a competing risk in the study’s primary analysis. Graft failure was included as a time-varying covariate. Results: Among eligible patients, 81% were treated with hemodialysis prior to transplant, and hemodialysis patients were more likely to be male, had a shorter dialysis vintage, and had more diabetes and vascular disease diagnoses. When adjusted for all available demographic and clinical data, pretransplant treatment with hemodialysis (vs. peritoneal dialysis) was associated with a 19% increased risk in de novo posttransplant HF, with sub-distribution HR 1.19 (95% CI: 1.09–1.29). Conclusions: Our results suggest that choice of pretransplant dialysis modality may impact the development of posttransplant HF.
ОСОБЛИВОСТІ ІМУНОЗАЛЕЖНИХ ПРОЯВІВ ПРИ COVID-19
Authors: Копча В. С.
Published: September 2021

Сьогодні імунні прояви у пацієнтів з COVID-19 загальновизнані. У літературі є повідомлення про близько 3 000 випадків, що стосувались понад 70 різних системних та органоспецифічних SARS-CoV-2-асоційованих розладів. Хоча запалення, спричинене SARS-CoV-2, переважно зосереджене на дихальній системі, у деяких пацієнтів може розвинутися аномальна запальна реакція із залученням позалегеневих тканин.

Симптоми, пов’язані з цією надмірною імунною реакцією, дуже різноманітні й можуть нагадувати деякі автоімунні або запальні захворювання. Причому клінічні фенотипні ознаки, ймовірно, зумовлені передусім віком, статтю та етнічною належністю хворого. Ступінь зазначених змін також дуже різноманітний – від доброякісних і самообмежувальних до небезпечних для життя системних синдромів.

Досі патогенез цих проявів вивчений украй недостатньо. Однак відомо, що деякі з них з’являються протягом перших 2 тиж від зараження SARS-CoV-2, тоді як інші виникають на пізній постінфекційній стадії або, навіть, у безсимптомних пацієнтів.

Оскільки сукупність доказів складається переважно із серій випадків і неконтрольованих досліджень, ухвалення діагностичних й терапевтичних рішень часто базується на незначному досвіді та думці експертів. Потрібні додаткові дослідження, аби дізнатися про механізми розвитку цих проявів і застосувати отримані знання для уможливлення ранньої діаг­ностики та оптимальної терапії.
ВПЛИВ ГЕРПЕСВІРУСНОЇ ІНФЕКЦІЇ НА ПОКАЗНИКИ ІМУННОЇ ВІДПОВІДІ ДІТЕЙ, ХВОРИХ НА РОТАВІРУСНИЙ ГАСТРОЕНТЕРИТ
Authors: Слєпченко М. Ю. , Кузнєцов С. В.
Published: September 2021

Мета роботи – встановити особливості структури кореляційних зв’язків між показниками імунної відповіді дітей, хворих на ротавірусну інфекцію (РВІ), на тлі інфікування їх герпесвірусами (ГВ) у різні періоди захворювання.

Матеріали і методи: Обстежено 104 дитини віком від одного до трьох років, які хворіли на ротавірусний гастроентерит середнього і тяжкого ступеня. Пацієнтів було розподілено на 2 групи: 1-а – 33 дитини, які не мали фонового інфікування герпесвірусами, 2-а – 71 дитина, яка переносила РВІ на тлі латентної герпесвірусної інфекції (ГВІ). Проведено порівняльний аналіз кореляції між показниками імунної відповіді хворих обох груп (CD3+, CD4+, CD8+, CD16+, CD22+, IgA, IgM, IgG, ІЛ 1β, 4, ФНП-α) у гострий період захворювання та в період ранньої реконвалесценції.

Результати. У гострий період РВІ в обох групах системоутворювальним показником, що має найбільшу кількість зв’язків з іншими ознаками, був відносний вміст CD4+ Т-лімфоцитів, але характер та сила кореляції між показниками дітей порівнюваних груп різні. У період реконвалесценції відмінними є не тільки характер зв’язків та їх сила, а й сама матриця кореляції та системоутворювальні показники. Так, у 1 групі дітей таким показником був відносний вміст CD8+ Т-лімфоцитів, 2 групи – ФНП-α.

Висновки. Отримані дані свідчать, що латентна герпесвірусна інфекція змінює матрицю кореляції між показниками імунної відповіді дітей, хворих на ротавірусний гастроентерит, протягом всього захворювання. Зазначене є підставою для подальшого поглибленого вивчення цього питання з метою пошуку шляхів відновлення більш фізіологічної структури зв’язків імунної відповіді на етапі реабілітації цих хворих.
ОСОБЛИВОСТІ ЯКОСТІ ЖИТТЯ КАРДІОХІРУРГІЧНИХ ПАЦІЄНТІВ, ЯКИМ ВИКОНАНО МІНІ-ІНВАЗИВНІ ДОСТУПИ
Authors: Теренда Н. О. , Стецюк І. О. , Тодуров М. Б. , Стецюк Л. Р.
Published: September 2021

Мета: визначити доцільність та ефективність проведення протезування аортального клапана з міні-доступу на основі аналізу якості життя пацієнтів через 12 місяців після операції.

Матеріали і методи. Опитали 50 хворих, яким виконано протезування аортального клапана у 2019 р. Усіх пацієнтів поділено на 2 групи. У 1-й групі – 25 осіб (20 чоловіків (80 %) та 5 жінок (10 %)) – протезування виконували із поздовжньої серединної стернотомії (ПСС), у 2-й групі – 25 осіб (20 чоловіків (80 %) та 5 жінок (10 %)) – з міні J-подібної стернотомії (МІД). Якість життя оцінювали через 12 місяців після операції за допомогою опитувальника Medical Outcomes Study Short Form 36 (MOS SF-36).

Результати. У 25 хворих, яким оперативне втручання проведено через J-подібну міні-інвазивну стернотомію, виявлено статистично значущу зміну оцінки якості життя при аналізі стану психологічного здоров’я ((73,6±1,71) %) порівняно з ПСС ((66,51±1,40) %) (р<0,05). Це говорить про поліпшення якості життя хворих даної групи.

У групі з МІД, порівняно з ПСС, ми спостерігали тенденцію до кращих показників фізичного функціонування – (83,60±2,05) % проти (79,80±2,23) %; рольового функціонування, зумовленого фізичним станом, – (74,00±4,45) % проти (68,00±3,67) %; інтенсивності болю – (92,80±3,36) % проти (85,28±2,97) %; загального стану здоров’я – (64,04±2,67) % проти (61,68±3,08) %; життєвої активності – (75,20±2,10) % проти (72,30±1,65) %; соціального функціонування – (90,00±4,01) % проти (83,83±2,50) %; рольового функціонування, зумовленого емоційним ста­ном, – (84,01±5,22) % проти (79,14±3,90) %.

Висновки. Пацієнти з міні-інвазивним доступом мають статистично краще психічне здоров’я після втручання, ніж пацієнти із серединною стернотомією. Як результат, у цих пацієнтів менший ризик розвитку депресії, тривоги, переживань, психічних розладів. Інші показники мали тенденцію до вищих результатів при МІД порівняно з ПСС.
СТРАТЕГІЯ ПЛАНУВАННЯ СОЦІАЛЬНИХ ПРОГРАМ У ГРОМАДСЬКОМУ ЗДОРОВ’Ї
Authors: Запорожан Л. П. , Кравець Н. О.
Published: September 2021

Мета: вивчити особливості програм у галузі громадського здоров’я, етапи їх розробки та розширення сфер їх застосування.

Матеріали і методи. У процесі дослідження використано загальнонаукові та спеціальні методи: теоретичного узагальнення, метод порівняльного аналізу, класифікації і групування, статистичного порівняння та узагальнення.

Результати. Ефективне функціонування галузі громадського здоров’я розроблено шляхом створення такої системи, яка містить сукупність процедур і заходів, що проводяться різними інституціями з метою пропаганди здорового способу життя, попередження захворювань, збільшення працездатного активного віку за допомогою спільних зусиль населення та суспільства. Соціальні програми у цій галузі покликані впроваджувати такі засоби на державному, регіональному та місцевому рівнях. Створення соціальних програм у громадському здоров’ї зазвичай має безсистемний характер. Розрізнені системи епідеміологічного моніторингу заважають ефективно контролювати ситуацію. Відсутня чітка стратегія дій щодо комплексного збереження здоров’я населення та епідеміологічної безпеки. У звʼязку з цим, збільшується важливість вивчення засад соціальних програм, практичних механізмів їх втілення, відповідно до умов сучасності.

Висновки. Аналіз на сьогодні існуючих соціальних програм у громадському здоров’ї показав наявність багатьох проблем, насамперед економічних та організаційних. Проте теоретичні, методологічні та правові завдання також потребують вирішення.

Фактичні дані підтверджують, що грошові вкладення в громадське здоров’я економічно вигідні, оскільки передбачено чотирикратне повернення вкладених коштів, а це безумовно вигідно для всієї галузі охорони здоров’я.

Для майбутнього успішного впровадження соціальних програм у громадському здоров’ї важливою є спроможність об’єднаних територіальних громад мати план розвитку в галузі охорони здоров’я. Проте на сьогодні дуже важливим є партнерство між гілками центральної та місцевої влади в інтересах забезпечення комфортного проживання населення. Особливу увагу варто приділити проблемі подолання пандемії COVІD-19, яка внесла суттєві зміни в ряд перебігу хронічних та гострих захворювань.
КЛІНІЧНИЙ ПОРТРЕТ ПАЦІЄНТІВ ІЗ ФІБРИЛЯЦІЄЮ ПЕРЕДСЕРДЬ: ДАНІ ВЛАСНИХ СПОСТЕРЕЖЕНЬ У КОГОРТІ ХВОРИХ ІЗ КОМОРБІДНИМИ АРТЕРІАЛЬНОЮ ГІПЕРТЕНЗІЄЮ ТА ЦУКРОВИМ ДІАБЕТОМ 2-ГО ТИПУ
Authors: Гребеник М. В. , Гончарук Ю. В.
Published: September 2021

Вступ. Фібриляція передсердь (ФП) є найбільш розповсюдженим порушенням ритму і наявна у 1–2 % осіб у світі. Передбачається, що до 2060 р. кількість осіб з ФП досягне 17,9 млн. Фремінгемське епідеміологічне дослідження показало, що АГ та ЦД є незалежними предикторами виникнення ФП. Тому попередження виникнення, прогнозування перебігу даної аритмії в осіб з вказаною супутньою патологією набуває особливої актуальності.
Мета – провести клініко-функціональне зіставлення розвитку та перебігу ФП в умовах коморбідних АГ і ЦД.
Матеріал і методи. Обстежено 186 пацієнтів віком від 20 до 74 років, в тому числі 55,9 % чоловіків і 44,1 % жінок. ФП виявлена у 80,1 % хворих (основна група), не виявлено порушень ритму у 13,4 % (контрольна група).
Результат. При обстеженні хворих із ФП виявлено такий розподіл за статтю: чоловіків було 61,7 %, жінок – 38,3 %, причому чоловіки виявились в середньому на 4 роки молодшими.
Виявлено, що таке ускладнення гіпертензивного серця як ФП найчастіше виникає через 10 років після виявлення АГ. При розвитку ЦД ФП виникає швидше, ніж при ізольованій АГ. Чим тривалішим був анамнез АГ і ЦД, тим більше хворих мали ФП.
Клінічно хворі з АГ та ЦД часто не відчували рецидиву пароксизмів аритмії, що, ймовірно, вплинуло на прогресування патології.
Виявилось, що тривале вживання алкоголю безпосередньо впливає на зміни показників ЕхоКГ і, як наслідок, на виникнення пароксизмів ФП. Поєднання АГ та ЦД також має вагомий вплив на ремоделювання серця та персистенцію ФП, а виражена ГЛШ у групі хворих із СР і АГ, ймовірно, пов’язана з гіршим медикаментозним контролем АГ.
Висновок. ФП у хворих з АГ і ЦД 2-го типу характеризується менш яскравою клінічною симптоматикою, прихованим початком, прогресуванням ремоделювання серця, схильністю до трансформації у постійну форму та гіршим прогнозом.
ОСОБЛИВОСТІ ВИНИКНЕННЯ ТА ПЕРЕБІГУ РЕКУРЕНТНОГО ДЕПРЕСИВНОГО РОЗЛАДУ: СУЧАСНИЙ СТАН ПИТАННЯ
Authors: Венгер О. П. , Герасим’юк І. Г.
Published: September 2021

Сьогодні рекурентний депресивний розлад розглядається як складний біологічний феномен, що включає дисрегуляцію нейро-ендокринно-імунологічних процесів, з явною спадковою схильністю, де генетичні фактори відіграють значну роль у формуванні, розвитку і клінічних проявах депресивних станів.

Мета – дослідити сучасні погляди на виникнення та клінічні прояви рекурентного депресивного розладу.

Матеріал і методи. Були використані бази даних PubMed, MedLine, EMBASE, CINAHL, PsycINFO, пошук включав публікації до 2019 року. Дослідження були включені за умови, що вони задовольняли всім наступним критеріям: дослідження за останні п’ять років, метою яких стало виокремлення факторів ризику розвитку депресивного розладу, чинників, що можуть ускладнити перебіг РДР та методів діагностики.

Результати. Отримані результати останніх досліджень дозволяють краще зрозуміти генетичну та нейрофізіологічну архітектуру даного захворювання, а також відкривають шлях для подальших досліджень біологічних механізмів виникнення і розвитку депресії, здатних стати терапевтичними мішенями для потенційно принципово нових антидепресантів.

Значимість раннього розвитку нервової системи як фактора ризику для психічних розладів стає все більш очевидною. Незважаючи на докази, що вказують на зв'язок між перинатальною депресією і збільшенням рівня розвитку психопатології у нащадків, є безліч факторів, які можуть пом'якшити або, навпаки, погіршити наслідки депресії у матері. Ці фактори впливають на плід від початку вагітності до раннього життя дитини, з широким діапазоном наслідків. Деякі з найбільш вивчених – такі як генетика, жорстоке поводження з матерями і використання антидепресантів під час вагітності, а також інші, менш вивчені фактори, – такі як роль батька, звички харчування і вплив тривалості і вираження психічних проблем батьків на дитину.

Висновки. Незважаючи на наявність обнадійливих результатів досліджень, включаючи генетичні та епігенетичні, дослідження експресії генів, поєднання біомаркерів у крові, нейрокогнітивні і нейровізуалізаційні дослідження, даний напрям потребує подальшого вивчення.
СУЧАСНІ ПОГЛЯДИ НА МОРФОЛОГІЧНУ ДІАГНОСТИКУ НАЙПОШИРЕНІШИХ СЕРЦЕВО-СУДИННИХ УСКЛАДНЕНЬ СOVID-19 ЗА ДАНИМИ ЛІТЕРАТУРНИХ ТА ВЛАСНИХ ГІСТОЛОГІЧНИХ ДОСЛІДЖЕНЬ
Authors: Коваль Д. Б. , Кошовська Д. О. , Головата Т. К. , Миколенко А. З. , Орел Ю. М.
Published: September 2021

Проблема вивчення патогенетичного впливу SARS-COV-2 на дихальну і серцево-судинну системи в організмі людини актуальна, оскільки ураження серця і коронарних судин є причиною численних летальних випадків і розвитку ускладнень, які значно погіршують якість життя.

Мета – дослідити патогенетичні та морфологічні особливості основних серцево-судинних ускладнень при COVID-19.

Матеріали і методи. Проведено аналіз наукової літератури та гістологічне дослідження серця 4-х пацієнтів, померлих від серцево-судинної недостатності в лікарнях Тернопільської області з лабораторно підтвердженою коронавірусною інфекцією.

Результати. Доведено, що серцево-судинні ускладнення COVID-19 пов’язані з ушкодженням ендотелію, гіперкоагуляцією (тромбоемболія легеневої артерії, інфаркт міокарда, інсульт) та системним запаленням (міокардит).

Висновки. Причинами розвитку гострої серцево-судинної недостатності при коронавірусній інфекції є альтеративно-запальні зміни паренхіматозного компонента міокарда, гіперкоагуляція і ушкодження ендотелію судин.
РОЛЬ CD МАРКЕРІВ У РОЗВИТКУ ЗАПАЛЕННЯ УВЕАЛЬНОГО ТРАКТУ
Authors: Курильців Н. Б. , Зборовська О. В. , Величко Л. М. , Богданова О. В.
Published: September 2021

В патогенезі увеїту великий інтерес представляє виявлення загальних та специфічних порушень системних показників Т-клітинного імунітету і фагоцитарної ланки імунітету. На поверхні всіх імунних клітин розташована величезна кількість білків – CD-маркерів. Визначення CD-маркерів є корисним як для діагностики, так і для лікування ряду захворювань. Існує обмаль робіт, які б стосувались визначення ролі конкретних CD-маркерів при запаленні увеального тракту.

Мета – вивчити рівень експресії маркера активації нейтрофілів СD15 та маркера апоптозу СD95 у хворих із середнім увеїтом.

Матеріал і методи. В дослідженні брали участь 26 практично здорових осіб та 26 пацієнтів із середнім увеїтом, у 15 з яких досліджували рівень експресії маркера апоптозу лімфоцитів CD15 (І група) та у 11 – рівень експресії маркера активації нейтрофілів СD95 в периферичній крові.

Результати. Встановлений високий рівень експресії молекулярного маркера апоптозу СD95 у хворих із середнім увеїтом. Цей показник склав у відсотковому відношенні (28,5±4,9) %, в абсолютному – (534,2±59,5) кл/мкл, (n=15). Водночас у здорових осіб ці показники були відповідно (18,9±3,1) % та (254,5±42,1) кл/мкл, (n=26), (р<0,05 за критерієм Манна – Уїтні). Також встановлений високий рівень експресії маркера СD15, а саме – (28,7±5,8) %, тобто (980,19±58,4) кл/мкл (n=11). У здорових осіб, відповідно, (14,2±3,1) % і (165,5±32,1) кл/мкл (n=26), (р<0,05 за критерієм Манна – Уїтні).

Висновки. Оцінка субпопуляційного складу лімфоцитів і функціональної активності нейтрофілів периферичної крові при увеїтах різної етіології є актуальною і необхідною через потребу фундаментального вивчення патогенезу запалення, а також з метою пошуку ефективних способів лікування та імунокорекції при різних формах увеїтів. Отримані результати наших досліджень та попередні дані з джерел літератури наштовхують нас на гіпотезу, що апоптоз лімфоцитів може сприяти розрішенню увеїту, проте нейтрофіли можуть бути відповідальними за пошкодження тканин. І от лікування, що спрямоване на імунокорекцію, а саме на пригнічення впливу нейтрофілів, може мати терапевтичну цінність. Але ці припущення, безумовно, потребують подальшого вивчення.
МОРФОЛОГІЧНІ ЗМІНИ СТРУКТУР СКРОНЕВО-НИЖНЬОЩЕЛЕПНИХ СУГЛОБІВ ПРИ ЕКСПЕРИМЕНТАЛЬНІЙ ГІПЕРГЛІКЕМІЇ
Authors: Рубас Л. В. , Гнатюк М. С.
Published: September 2021

Поширеність цукрового діабету, його ускладнень, а також захворювань скронево-нижньощелепних суглобів невпинно зростає. Однак немає даних про зміни структури цього диартрозу при вказаній ендокринній патології.
Мета – встановити особливості структурних змін скронево-нижньощелепного суглоба при гіперглікемії.
Матеріал і методи. Експериментально вивчено скронево-нижньощелепні суглоби 60 білих статевозрілих щурів-самців, яких поділили на 4 групи. Тваринам 1 та 2 груп моделювали стрептозотоцин-індукований цукровий діабет. Самців 3 та 4 груп використовували у якості контролю. Евтаназію щурів здійснювали через 30 та 60 діб від початку експерименту шляхом кровопускання в умовах тіопенталового наркозу. Гістологічні зрізи із скронево-нижньощелепних суглобів готували за загальноприйнятою методикою, розміщували на предметних скельцях, фарбували гематоксиліном-еозином та вивчали світлооптично.
Результати. Товщина перихондрію дещо стоншувалась, переважно у клітинному шарі. В прилеглих судинах наростало повнокров’я. Частина великих клітин із ексцентрично розташованими більш чіткими ядрами локалізувалась переважно по периферії, синтезуючи навколо себе матрикс. По краю трабекул візуалізувалась помірна кількість остеобластів. У внутрішньосуглобовому диску спостерігався помірний мукоїдний набряк. Його волокна дещо потовщувались, зростала кількість клітинного інфільтрату між ними, з переважанням фібробластів, макрофагів та опасистих клітин. У синовіальній оболонці наростала вогнищева гіперплазія клітин та посилювався синтез синовіальної рідини. Серед товстих волокон еластину зв’язкового апарату збільшувалась кількість тонких колагенових волокон із набряком та помірною клітинною реакцією.
В оточуючій тканині візуалізувались пучки колагенових волокон, між якими накопичувались фіброцити, а також ознаки осифікації. Зростання кількості остеобластів у волокнистій структурі та деструктивні зміни хондроцитів свідчили про ознаки руйнування хрящової тканини. Серед волокон кісткових трабекул спостерігалась вогнищева гіперплазія клітин гемопоетичного ряду. В трабекулах візуалізувалась велика кількість капілярних петель. Кровонаповнення судин знижувалось. Дозрівання хондроцитів, їхнє перетворення з клітин першого в клітини другого типу призводило до зростання базофілії міжклітинної речовини. У внутрішній поверхні суглоба між клітинами фібробластичного ряду візуалізувались остеобласти.
Висновки. Експериментальний стрептозотоцин-індукований цукровий діабет призводив до виражених деструктивних процесів у скронево-нижньощелепних суглобах. Встановлені морфологічні зміни структурних елементів даного суглоба свідчать про порушення процесів остео- та хондросинтезу через 2 місяці від початку експериментального моделювання гіперглікемії.
РОЛЬ УЛЬТРАЗВУКОВОЇ ЕЛАСТОГРАФІЇ ПРИ ОЦІНЦІ ЗАХВОРЮВАНЬ ЩИТОПОДІБНОЇ ЗАЛОЗИ
Authors: Скрипник Н. В. , Рибчак Л. В. , Казьмірук В. М. , Лаврук Х. З. , Братина А. З. , Власюк Т. І.
Published: September 2021

В статті зроблено огляд літератури та наведені дані, отримані нами в результаті спостереження за 1549 пацієнтами з патологією щитоподібної залози (ЩЗ) за допомогою зсувнохвильової еластографії на клінічній базі Івано-Франківського національного медичного університету в Лікувально-діагностичному центрі Святого Луки Івано-Франківського Архієпархіального Управління УГКЦ.

Мета – аналіз даних зсувнохвильової еластографії для удосконалення диференційної діагностики патологій ЩЗ.

Матеріал і методи. Ультразвукове обстеження проводили на апаратах Siemens Acuson S3000 та Siemens Acuson S2000 з використанням лінійного датчика (з частотою 9 МГц) у В-режимі, режимі кольорової доплерографії та зсувнохвильової еластографії.

Результати. Еластографія відіграє важливу роль у діагностиці та спостереженні за захворюваннями ЩЗ. У статті наведені клінічні випадки ехографічних характеристик та зсувнохвильової еластографічної картини доброякісних та злоякісних вузлів, автоімунного тиреоїдиту, дифузного токсичного зоба.

Висновки. Зсувнохвильова еластографія – це новий метод, що розвивається в клінічній практиці, який дозволяє розрізнити доброякісні та злоякісні вузлові утворення ЩЗ, є корисним доповненням для прогнозування злоякісного захворювання, незалежним прогностичним фактором для діагностики раку ЩЗ.
ВИЗНАЧЕННЯ ОСОБЛИВОСТЕЙ ПСИХОПАТОЛОГІЧНОЇ СТРУКТУРИ ПОСТТРАВМАТИЧНОГО СТРЕСОВОГО РОЗЛАДУ, КОМОРБІДНОГО З ЧЕРЕПНО-МОЗКОВОЮ ТРАВМОЮ, ЗА ДОПОМОГОЮ ШКАЛИ CAPS-5
Authors: Смашна О. Є.
Published: September 2021

Питання діагностичних і лікувальних алгоритмів при коморбідності посттравматичного стресового розладу (ПТСР) та черепно-мозкової травми (ЧМТ) є досить суперечливими, оскільки симптоми, властиві для ПТСР, не є специфічними та можуть зустрічатися в рамках інших психогенних розладів.

Мета – вивчення наявності ключових клініко-психопатологічних розбіжностей симптоматичної структури психічного статусу пацієнтів, які страждали на ПТСР, та тих, у яких ПТСР поєднувався з ЧМТ, для розробки системи фокусованих психотерапевтичних заходів.

Матеріал і методи. Матеріал дослідження – 329 військовослужбовців, які брали участь у бойових діях: 1 група – 109 осіб із ПТСР; 2 група – 112 осіб із наслідками ЧМТ; 3 група – 108 осіб з ПТСР та коморбідними наслідками ЧМТ.

Результати. При порівнянні показників шкал у респондентів груп ПТСР та ЧМТ було встановлено, що у групі ПТСР були значуще (р≤3E-07) більші показники за усіма шкалами тесту: за комплексним критерієм «Е» така перевага була більш ніж у 4 рази, за критеріями «С» та «G» – більш ніж у 5 разів, за критерієм «В» – більш ніж у 18 разів. При порівнянні результатів, отриманих при обстеженні груп ПТСР та КЧМТ, було встановлено, що усі шкали кластерів «В», «С», «Е», загальний показник кластеру «G», шкала G3 та інтегральний показник «savCAPS», як і у випадку з групою ЧМТ, мали більш високі показники у представників групи ПТСР (р≤0,05), то між показниками шкал кластерів «D», «dCAPS», а також шкал G1 та G2 у респондентів груп ПТСР та КЧСМ статистично значущих розбіжностей не було (р≥0,1).

Висновки. Методика CAPS-5 виявила високу чутливість не тільки відносно діагностики ПТСР, а й щодо вивчення особливостей психопатологічної структури коморбідних станів. При цьому значущих відмінностей, які свідчать про перевагу в клінічній картині якоїсь окремої групи психопатологічних симптомів, немає.
ВПЛИВ АВТОІМУННОГО ТИРЕОЇДИТУ НА СЕРЦЕВО-СУДИННУ СИСТЕМУ (огляд літератури та власні дані)
Authors: Шідловський В. О. , Шідловський О. В. , Кравців В. В. , Гаплик Г. П. , Нецюк О. Г.
Published: September 2021

Зниження гормональної функції ЩЗ – гіпотиреоз – є одним із основних і небезпечних для організму ускладнень автоімунного тиреоїдиту (АІТ). Одним із провідних негативних впливів гіпотиреозу на організм є високий ризик серцево-судинних захворювань.

Мета – вивчити вплив АІТ із незміненою функцією ЩЗ та у випадках гіпотиреозу середньої тяжкості на показники артеріального тиску та структуру серця.

Матеріал і методи. Обстежено 78 хворих на АІТ та 27 здорових осіб у якості контролю. Вивчали гормональну функцію щитоподібної залози, анатомічні особливості та функцію серцевого м᾽яза за даними ехокардіоскопії та показники артеріального тиску.

Результати. У хворих на АІТ визначається діастолічний тиск достовірно вищий, ніж у групі контролю. Встановлені виражені і достовірні зміни структури і функції лівого шлуночка, які, з урахуванням показників артеріального тиску, можна розцінювати як прояви діастолічної гіпертензії. На її прояви вказують збільшення м᾽язової маси та індексу м᾽язової маси лівого шлуночка, товщини міжшлуночкової перегородки. При цьому відмічається зменшення показників фракції викиду.

Висновки. У хворих на АІТ, порівняно зі здоровими, структура і функція лівого шлуночка порушені. Ці зміни є достовірними в усіх випадках АІТ, проте більш виражені і вагомі в разі АІТ з гіпотирезом середньої тяжкості.

Питання впливу АІТ на серце і ССС до кінця не вивчені. Заслуговують на увагу механізми розвитку діастолічної гіпертензії при АІТ, її запобігання і лікування, особливо у випадках еутиреоїдної функції ЩЗ.
ДИНАМІКА ПОКАЗНИКІВ ЕНДОГЕННОЇ ІНТОКСИКАЦІЇ ЗА УМОВ ЕКСПЕРИМЕНТАЛЬНОГО СИНДРОМУ ТРИВАЛОГО СТИСНЕННЯ
Authors: Юрик Я. І. , Боднар Я. Я. , Сверстюк А. С. , Юрик І. І.
Published: September 2021

Розвиток генералізованої токсемії є однією з ключових ланок патогенезу синдрому тривалого стиснення.

Мета – вивчити динаміку змін показників ендогенної інтоксикації у крові та серці білих лабораторних щурів за умов експериментального синдрому тривалого стиснення.

Матеріал і методи. Дослідження проведено на 68 білих лабораторних щурах вагою 240–270 грам, яких поділили на такі групи: 1 – інтактні тварини (14 особин); 2 – 1-ша доба спостереження (14 особин); 3 – 3-тя доба спостереження (12 особин); 4 – 7-ма доба спостереження (16 особин) та 5 – 14-та доба спостереження (12 особин). Евтаназію щурів здійснювали кровопусканням в умовах тіопенталового наркозу через 1, 3, 7 та 14 діб дослідження. Токсичність крові оцінювали за еритроцитарним індексом інтоксикації та за вмістом молекул середньої маси. У гомогенаті тканини серця та крові визначали концентрації малонового діальдегіду. Кількісні показники обробляли статистично.

Результати. При проведенні досліджень установлено, що за умов експериментального СТС зростають показники ендогенної інтоксикації. Вміст МСМ зростав через 24 години спостереження і набував максимальних значень через три доби, з наступним зменшенням через 7 та 14 діб. Еритроцитарний індекс інтоксикації зростав з першої доби дослідження у 2,7 раза й утримувався на такому ж рівні через три доби з наступним зменшенням через 7 та 14 діб. При зіставленні динаміки змін вмісту малонового діальдегіду в крові та тканині серця встановлено, що максимальних значень вони набувають у ранньому посткомпресійному періоді з переважанням у тканині серця через 24 години, а через три доби і до закінчення експерименту цей показник був вищим у сироватці крові.

Висновки. У посткомпресійному періоді СТС розвивається ендотоксикоз, що підтверджує значне зростання вмісту МСМ та ЕІІ у період між першою та третьою добами експерименту з максимумом на третю добу, що відповідає ранньому посткомпресійному періоді. Компресійна травма м’язів за умов СТС призводить до активації пероксидного окиснення ліпідів, маркером якого є зростання рівня МДА в сироватці крові та тканині серця.
ДОСЛІДЖЕННЯ ЗМІН ПОКАЗНИКІВ ВАРІАБЕЛЬНОСТІ РИТМУ СЕРЦЯ У ДІТЕЙ З ДЕФІЦИТОМ ЙОДУ ВПРОДОВЖ НАВЧАЛЬНОГО РОКУ
Authors: Юрчишин О. М.
Published: September 2021

Оцінка функціонального стану серцево-судинної системи дозволяє оцінити стан адаптації дитячого організму та спрогнозувати можливості розвитку патології, у тому числі щитоподібної залози, на донозологічному етапі, що є актуальними та необхідними для профілактики.

Мета – вивчення впродовж навчального року функціонального стану автономної нервової системи у дітей молодшого шкільного віку з йододефіцитом.

Матеріал і методи. Обстежено 239 дітей віком 6–10 років. Визначали йод в сечі та варіабельність серцевого ритму.

Результати. Встановлено, що у кінці навчального року, порівняно із початком, у дітей 1-го класу, забезпечених йодом, спостерігалося зниження показника адекватності процесів регуляції – на 11 % (p<0,05), відношення індексу напруження в пробі до індексу напруження в фоновій пробі – на 38 % (p<0,05). У дітей 2-го класу з йододефіцитом спостерігалося підвищення амплітуди моди ‑ на 21 % (p<0,05), показника адекватності процесів регуляції – на 26 % (p<0,05), індексу напруження – на 56 % (p<0,05). У четвертокласників спостерігали підвищення показників індексу напруження на 28 % (p<0,05) та зниження середньоквадратичного відхилення на 37 % (p<0,05).

Висновки. Встановлено, що у дітей із дефіцитом йоду переважає симпатиний вплив автономної системи.
ВПЛИВ ГОСТРОЇ КРОВОВТРАТИ, УСКЛАДНЕНОЇ ІШЕМІЄЮ-РЕПЕРФУЗІЄЮ КІНЦІВКИ, НА ДИНАМІКУ ПОКАЗНИКІВ ЕНЗИМНОЇ ЛАНКИ АНТИОКСИДАНТНОГО ЗАХИСТУ В СЕЛЕЗІНЦІ ТА ЙОГО КОРЕКЦІЯ КАРБАЦЕТАМОМ
Authors: Яворська І. В.
Published: September 2021

Порушення ензимної ланки антиоксидантного захисту належить до одного з ключових патогенних механізмів ураження внутрішніх органів за умов гострої крововтрати та ішемічно-реперфузійного синдрому. Однак порушення активності супероксиддисмутази (СОД) та каталази за умов гострої крововтрати та її ускладнення ішемією-реперфузією кінцівки в селезінці практично не досліджені. Немає даних про ефективність за цих умов карбацетаму, який має антиоксидантну і тканинопротекторну активність.

Мета – зʼясувати особливості порушень показників ензимної ланки антиоксидантної системи в селезінці щурів після гострої крововтрати, ускладненої ішемією-реперфузією кінцівки, та ефективність її корекції карбацетамом.

Матеріал і методи. В експериментах використано 108 нелінійних щурів-самців масою 200–220 г. Усі експерименти виконані під тіопентало-натрієвим наркозом. У тварин моделювали ішемію-реперфузію кінцівки, гостру крововтрату та поєднували ці ушкодження. В окремій групі проводили корекцію виявлених порушень карбацетамом. Через 1 і 2 години, а також через 1, 7 і 14 діб у селезінці піддослідних тварин визначали активність СОД та каталази.

Результати. Моделювання гострої крововтрати, ускладненої ішемією-реперфузією кінцівки, в селезінці сприяє найбільшому виснаженню СОД і каталази. Починаючи з 1 год експерименту активність цих ферментів стає істотно меншою, порівняно з тваринами дослідної групи, в якій моделювали лише гостру крововтрату. Застосування карбацетаму суттєво знижувало порушення активності СОД і каталази в селезінці вже після 7-денного застосування. Показники були ще більшими після введення карбацетаму протягом 14 діб, що вказує на виражений протективний вплив препарату на досліджувані чинники антиоксидантного захисту селезінки і є перспективним засобом системної корекції.

Висновки. 1. Двогодинна ішемія кінцівки внаслідок застосування кровоспинного джгута за умов гострої крововтрати сприяє істотним зниженням активності СОД і каталази в селезінці з максимумом через 1 добу, величина якої не повертається до рівня контролю через 14 діб. Уведення карбацетаму протягом 7–14 діб супроводжується вираженим протекторним впливом на стан ензимної ланки антиоксидантного захисту селезінки.
Лікування хворих із донорськими ранами, що тривалий час не загоюються
Authors: Нагайчук В. І. , Чорнопищук Р. М. , Хіміч С. Д. , Назарчук О. А.
Published: September 2021

Мета роботи: обґрунтувати ефективність ін’єкційного застосування плазми, збагаченої тромбоцитами при лікуванні ран донорської поверхні, що тривалий час не загоюються у хворих із глибокими термічними опіками.
Матеріали і методи. У дослідженні взяли участь 15 пацієнтів з опіками полум’ям ІІб–ІІІ ступеня, площею 10–15 % поверхні тіла. Від початку з (27,3±0,1) доби після отримання травми залежно від обраного місцевого лікування пацієнтів поділили на дві групи. У 5 пацієнтів основної групи перев’язки, окрім обробки ранової поверхні 0,02 % розчином декаметоксину, передбачали щоденне впродовж 6–7 діб ін’єкційне введення автологічної плазми, збагаченої тромбоцитами, по периферії та безпосередньо в ділянку донорських ран. Залишок препарату аплікаційно наносили на рановий дефект, який покривали двошаровою марлевою серветкою, просякнутою однойменним антисептиком і полівінілхлоридною плівкою з фіксацією лейкопластерними стрічками, марлевою пов’язкою. У 10 пацієнтів групи порівняння місцеве лікування донорських ран обмежувалось перев’язками з використанням цього ж антисептичного розчину.
Обстеження хворих передбачало візуальний огляд ушкодженої ділянки, визначення площі ранового дефекту, мікробіологічне та цитологічне дослідження ранового вмісту.
Результати досліджень та їх обговорення. Результати дослідження показали позитивний ефект застосування автологічної плазми, збагаченої тромбоцитами, уже на 3 добу спостереження, що проявлялось зміною кольору, структури грануляційної тканини в кращий бік, активним перебігом процесів епітелізації у вигляді появи острівців на поверхні рани та росту з країв, наближенням цитологічної картини до запально-регенераторного типу. В подальшому в пацієнтів основної групи визначали стрімке зменшення розмірів ранового дефекту, поява юних клітинних форм із майже повним його загоєнням на (9,3±1,2) добу після початку введення плазми. Лікування хворих групи порівняння традиційним способом завершувалось виконанням автодермопластики.
Особливості ензимної ланки антиоксидантного захисту в ранній період краніоскелетної травми, ускладненої крововтратою, у щурів із різною резистентністю до гіпоксії
Authors: Сікіринська Д. О. , Гудима А. А. , Походун К. А.
Published: September 2021

Мета роботи: встановити активність ензимної ланки антиоксидантного захисту в динаміці раннього періоду краніоскелетної травми, ускладненої крововтратою, у щурів з різною резистентністю до гіпоксії.
Матеріали і методи. Експерименти виконано на 148 нелінійних білих щурах-самцях масою 180–200 г, які знаходилися на стандартному раціоні віварію. Попередньо у щурів визначили індивідуальну стійкість до гіпоксії й виділили дві групи: високо- і низькостійких (ВС, НС). У тварин моделювали краніоскелетну травму та поєднували її з гострою крововтратою. Через 1, 3 і 7 діб у печінці різностійких до гіпоксії тварин визначали супероксиддисмутазну (СОД-) та каталазну активність.
Результати досліджень та їх обговорення. Характерною особливістю ВС тварин порівняно з НС тваринами контрольної групи був вищий рівень СОД- та каталазної активності печінки. У відповідь на краніоскелетну травму активність досліджуваних ензимів у печінці НС і ВС тварин знижувалася з максимумом через 3 доби й залишалася на такому ж рівні до 7 доби. Проте у ВС тварин після нанесення краніоскелетної травми відмічали менший ступінь зниження досліджуваного показника. За умов моделювання додаткової крововтрати порушення ензимної ланки антиоксидантного захисту в печінці були більшими й зростали з 1 до 7 діб. Однак у ВС тварин порушення СОД-активності у всі терміни посттравматичного періоду було меншим. Каталазна активність у відповідь на модельовані травми у ВС тварин через 3 і 7 діб посттравматичного періоду була меншою як за умов моделювання лише краніоскелетної травми, так і її поєднання з гострою крововтратою. Отримані результати націлюють на необхідність врахування індивідуальної стійкості до гіпоксії у розробці стратегій діагностики та корекції травматичної хвороби за умов політравми та диференційованого застосування речовин з антиоксидантними властивостями, що вимагає свого подальшого поглибленого дослідження.
Результати хірургічного лікування пацієнтів із хронічною венозною недостатністю в стадії С6 та С6R
Authors: Суходоля А. І. , Коломієць О. В.
Published: September 2021

Мета роботи: покращити результати хірургічного лікування пацієнтів із хронічною венозною недостатністю в стадії С6 та С6r шляхом прискорення загоєння активних трофічних ран.

Матеріали і методи. Оцінено результати лікування 97 пацієнтів з хронічною венозною недостатністю з С6 (відкрита трофічна рана) та С6r (рецидив відкритої трофічної рани) класом (CEAP класифікація). Пацієнтів для достовірної оцінки отриманих результатів розділили на дві дослідні групи: ретроспективну – 50 (51,55 %) пацієнтів, яким проводили класичне хірургічне лікування (перев’язування перфорантних вен за Кокет, флебектомія за Наратом) та проспективну – 47 (48,45 %) пацієнтів, яким застосовували класичне хірургічне втручання (кроектомія+флебектомія за Бебкоком та/чи Наратом) у комбінації з розробленим способом лікування трофічних ран. Обов’язковим було проведення картографування патологічно змінених ділянок та маркування для проведення операційного лікування. Післяопераційний моніторинг проводили через 1 місяць та 1 рік після проведеного хірургічного лікування. Результат оцінювали при зіставленні з шкалами VCSS, VDS, VSDS.

Результати досліджень та їх обговорення. Середня оцінка клінічної тяжкості до операції (VCSS) в проспективній групі склала – (18,03 ± 1,42) бала, анатомічний рахунок (VSDS – сегментарний рахунок рефлюксу) становив (3,25 ± 0,14) бала, фізичної активності (VDS) – (1,75 ± 0,10) бала. Середня тяжкість захворювання склала (VSS) (23,03 ± 2,06) бала. За показниками середньої тяжкості захворювання (VСSS) впродовж року спостереження встановлено його значне зменшення вже через 1 місяць після проведеного хірургічного лікування за власною методикою. Так, встановлено, що вже через 3 місяці даний показник зменшився в даній групі в 2,62 раза, через півроку – 3,54 раза та через 1 рік після операції – в 5,68 раза (р≤0,001). В обох дослідних групах середнє значення “кількість активних ран” до операційного лікування становило (1,89 ± 0,06) бала в проспективні групі та (1,92 ± 0,08) бала в ретроспективній, відповідно, що свідчило про наявність в середньому майже двох активних ран в одного пацієнта. Після проведеного лікування в проспективній групі спостерігали швидку динаміку загоєння ранових поверхонь вже після 1–3 місяці післяопераційного лікування.