bluuebunny/crossref_metadata_2025 huggingface dataset:
Palkokasvit nurmitilan kierrossa
Authors: Nykänen Arja , Hannukkala Asko , Rinne Marketta , Salo Tapio
Published: April 2019

Palkokasvien käyttö on viime aikoina lisääntynyt väkilannoitteiden ja väkirehujen hintojen äkillisten vaihteluiden myötä. Vaikka palkokasvien viljely ei ongelmatonta olekaan, katsotaan riskien kuitenkin monesti olevan pienempiä ja ainakin helpommin hallittavia kuin esimerkiksi maailman markkinahinnat. Nurmitilalla palkokasvien käyttö on helpointa aloittaa apilan lisäämisestä nurmiseoksiin, mutta nurmen välikasvina voidaan viljellä palkoviljoja kuten hernettä, härkäpapua ja jopa lupiinia viljojen kanssa seoksena. Sato voidaan korjata joko puiden tai säilörehuksi. Palkokasvit hyödyntävät karjanlannan ravinteet tehokkaasti ja lisäväkilannoitusta ei välttämättä juurikaan tarvita. Puna-apila on nurmiemme yleisin palkokasvi, mutta myös alsike- ja valkoapilaa käytetään varsinkin vaihtelevilla lohkoilla. Valkoapila kestää myös laidunnusta ja sinimailasta voi kokeilla hyvärakenteisille vähemmän happamille maille. Palkokasvit tuovat nurmen korjuuaikaan joustoa, koska niiden sulavuus laskee heiniä hitaammin. Palkokasvien biologinen typensidonta toimii tavallaan pellon ja tilan omana typpitehtaana. Tämä tehdas toimii tehokkaimmin, kun palkokasvit viljellään seoksina typpeä sitomattomien kasvien kanssa, typpilannoitus pidetään kohtuullisena ja nurmisato korjataan pois pellolta. Näin palkokasvien viljely ei myöskään lisää typen huuhtoutumista, jota usein pelätään. Apilan säilyminen nurmissa on koettu jonkin verran ongelmalliseksi. Tähän auttavat nurmen maltillinen lannoitus, uudet satoisat ja hyvin talvehtivat lajikkeet, oikea korjuuajankohta, pellon muotoilut ja toimiva salaojitus, tallausvaurioiden minimoiminen ja apilattomien vuosien pitäminen viljelykierrossa. Nurmea ei pitäisi viljellä ns. nurmesta nurmeen, koska maa ”väsyy”, kasvitaudit ja monivuotiset rikkakasvit yleistyvät ja sitä kautta satotasot laskevat. Kaura ja rypsi ovat hyviä välikasveja apilanurmen viljelyssä, koska niillä sanotaan olevan puhdistava vaikutus apilan tauteja vastaan. Perinteisen herne-kauran voi viljellä kokoviljasäilörehuksi ja herneeksi kannattaa valita reheväkasvuinen vihantarehuherne, joka tuottaa runsaasti biomassaa ja valkuaista ja on sulavuudeltaan erinomaista. Rypsin viljely nurmen suojakasvina onnistuu hyvin lisäten samalla rapsikuoriaisen luontaisia vihollisia pienentäen näin rypsin viljelyn riskejä. Rehunurmen apilapitoisuudeksi voidaan suositella 40−50 % kuiva-aineesta. Tällöin pellon typpitase on tasapainossa, rehun raakavalkuaispitoisuus on noin 14 % ja syönti-indeksikään ei enää nouse tuon osuuden jälkeen. Nämä typpeen liittyvät tulokset on saatu luomunurmista, joita on lannoitettu karjanlannalla pääasiassa nurmen perustamisvaiheessa. Laskelmiin vaikuttavat oleellisesti heinien ja apiloiden typpipitoisuudet, jotka voivat vaihdella suurestikin. Nurmen apilapitoisuutta voi arvioida ottamalla itse näytteitä ja määrittämällä apilapitoisuuden, vertaamalla peltoaan Artturi® –verkkopalvelusta löytyviin valokuviin tai sieltä löytyvällä rehun kalsiumpitoisuuslaskurilla.
Ympäristöindeksi kertoo viljelyn ympäristötehokkuuden
Authors: Laurinen Jaakko
Published: April 2019

Elintarvikkeiden hiilidioksidipäästöistä merkittävä osa syntyy jo niiden raaka-aineiden tuotannossa maataloudessa. MTT:n elinkaarianalyysin perusteella esimerkiksi Raisio Oyj:n valmistamien Elovena -kaurahiutaleiden tuotannon hiilidioksidipäästöistä jopa yli 60 % syntyy kauran viljelyssä. On selvää, että ruoan tuotannon ilmastovaikutuskeskustelussa syntyy painetta nimenomaan maataloutta kohtaan. Tästä syystä tarvitaan myös menetelmiä viljelyn ympäristövaikutusten mittaamiseen ja parantamiskohteiden hakemiseen. Viljanviljelyn ympäristövaikutusten vertailuun Raisio on kehittänyt ympäristöindeksin, jolle on haettu patenttia. Esityksessä kerrotaan indeksin periaatteita, tuloksia ja tulkintoja. Kyseessä on käytännön sovellutus, jolla viljelijä voi mitata oman toimintansa ympäristötehokkuutta ja arvioida keinoja ympäristötehokkuuden parantamiseen. Aineistona ovat esinäytekyselystä saatavat viljelytiedot sekä viljan esinäytteestä laboratoriossa määritetty laatu. Aineisto kuvaa nimenomaan Raision tuotantolaitoksissa käytettävää viljaa. Tiedot saadaan vuosittain yli 2000:sta esinäytteestä. Indeksin avulla eri tavoin tuotetun viljan tuotannon ympäristötehokkuuden vertailu on helppoa ja yhteismitallista. Käytännöllistä ja helppokäyttöistä menetelmää tullaan viljelyneuvonnan lisäksi hyödyntämään myös kuluttajainformaatiossa ja tuotekehityksessä. Menetelmässä lasketaan indeksi sadon tuottamiseen kulutetun energian suhteesta jyväsadossa olevan energiaan. Samasta aineistosta voidaan laskea myös indeksi sadon tuottamisesta syntyvien hiilidioksidipäästöjen ja jyväsadon sitoman hiilidioksidin suhde. Aineistosta voidaan laskea myös perinteinen ravinnetase. Sadon sitoman hiilidioksidin ja sadon tuottaman energian laskemiseen käytetään seuraavia parametreja: sato kg/ha, valkuaispitoisuus, tärkkelyspitoisuus, öljy- ja rasvapitoisuus sekä tuhka. Sadon tuottamisessa syntyvien hiilidioksidipäästöjen ja käytetyn energian laskemiseen käytetään seuraavia parametreja: lannoitus, kalkitus, kasvinsuojelu, konetyö viljelyssä sekä sadon käsittely. Tuloksena saadaan tunnusluku, joka kuvaa viljelijän onnistumista omassa viljelyssään ympäristön kannalta. Viljelijälle tärkeintä tietoa on energian käytön mittaaminen suhteessa satoon. Varsinkin energiahintojen noustua on hyvä verrata omaa energiatehokkuuttaan suhteessa muihin. Viljelijä voi verrata omaa indeksilukuaan parhaaseen ja huonoimpaan neljännekseen, sillä tulokset ovat nähtävillä sopimusviljelijöille tarkoitetuilla extranet -sivuilla. Kuluttaja on puolestaan kiinnostuneempi viljelyn aiheuttamista hiilidioksidipäästöistä saatuun tulokseen nähden. Johdonmukaisesti mittaustapa näyttää esimerkiksi sen, että satotason kasvaessa viljely tulee useimmiten ympäristöystävällisemmäksi. Hyvä sato on parasta ympäristönsuojelua.
Kananmunan kuoren kestävyyden parantaminen
Authors: Tuiskula-Haavisto M. , Honkatukia M. , Wei W. , Dann I. , Preisinger R. , Vilkki J.
Published: April 2019

SABRE-hankkeessa tutkimuspopulaatio koostuu Lohmann Tierzucht jalostusyhtiön kahden eri ruskean linjan risteytyksestä. Noin 2000 kanasta koostuva tutkimussukupolvi oli koko tuotantokauden (elinviikot 18 - 60) tuotannontarkkailussa. Munan laatua tutkittiin Canadian Egg Shell Tester laitteella, jolla saadaan selville munankuoren jousto ja kesto. Kuorenpaino mitattiin kerran 42 viikon iässä. Vuoden 2007 loppuun mennessä tehtiin alustava ominaisuuksiin vaikuttavien kromosomialueiden kartoitus tutkimuspopulaation 668 eläimestä. Kaikista tutkimusukupolven eläimistä ja niiden vanhemmista ja isovanhemmista otettiin verinäyte, josta eristettiin DNA. DNA- merkkeinä käytettiin selkeästi tunnistettavia DNA-jaksoja, joiden paikka kromosomissa on tarkalleen jo määritetty. Näillä merkeillä ei itse ole vaikutusta tutkittavaan ominaisuuteen. Mitä lähempänä tiettyä geenimerkkiä ominaisuuteen vaikuttava geeni sijaitsee, sitä useammin geenimerkki ja geeni periytyvät yhdessä. Tätä tietoa käytetään hyväksi kun tilastotieteen menetelmillä analysoidaan minkä geenimerkin läheisyydessä tutkittavaan ominaisuuteen vaikuttava geeni sijaitsee. Tutkimus käsitti 160 DNA-merkkiä 26 kromosomissa. Tutkimuksessa testattiin erilaisia tilastollisia analyysimalleja sekä geenien yhdysvaikutuksia kuoren laatuominaisuuksiin yhteistyössä Roslin Instituutin kanssa. Kanan genomista löytyi useita kuoren laatuun vaikuttavia kromosomialueita, joista lupaavimmat valittiin jatkotutkimuksiin. Kuoren kestävyyteen ja joustoon sekä alku- että loppumunintakaudella vaikuttavia alueita löytyi kromosomeista 2, 3, 6, 14, ja Z. Jatkokartoituksessa keskitytään näiden alueiden tarkempaan analysointiin koko 2000 eläimen populaatiossa käyttäen lähekkäin sijaitsevia DNA-merkkejä. MTT:ssä keskitytään kromosomeissa 14 ja Z oleviin alueisiin.
Maatilan riskien tunnistaminen ja jäsentäminen
Authors: Leppälä Jarkko , Rautiainen Risto
Published: April 2019

Maatilan, kuten muunkin yrityksen johtamisessa keskeistä on hallita yrityksen riskejä. Maatalouden toimialalla yrittäjät tekevät itse suurelta osin sekä strategiseen päätöksentekoon että operatiiviseen taloudenhallintaan ja niiden tekniseen toteutukseen liittyvät tehtävät. He joutuvat tällöin myös tunnistamaan ja hallitsemaan näihin osa-alueisiin kuuluvia riskejä, mikä on monipuolista taitoa vaativa tehtävä toimialasta riippumatta. Muilla toimialoilla johtamistoimen hallintajärjestelmät ovat usein perustuneet hallinnon osa-alueiden jakamiseen eri henkilöille. Maatiloilla yksi henkilö (tai perhe) vastaa usein kaikista osa-alueista. Johtamistoimen organisoinnin helpottamiseksi tarvittaisiin integroituja järjestelmiä, jotka helpottavat riskien tunnistamista ja korjaustoimenpiteiden jäsentämistä osa-alueittain. Tässä MTT:n ’Huomisen maatila – tutkimusohjelmaan kuuluvassa hankkeessa tutkitaan ja kehitetään maatilojen johtamista ja riskienhallintaa. Hankkeen taustalla on vuosina 2005-2007 toteutettu Maatilojen turvallisuusjohtaminen - hanke (Maaturva- hanke), jossa MTT ja VTT kehittivät nk. Maatila- RH- välineet maatilojen riskienhallinnan avuksi. Riskien tunnistamiseen kehitettiin maatilan riskikartta, jonka suunnittelussa käytettiin hyväksi maatilayrityksille suunnattuja kyselytutkimuksia, asiantuntijatyöpajoja, ja case - tutkimuksia. Maatilan riskienhallintaa käsittelevistä tutkimuksista tehtiin systemaattinen haku joka rajattiin vuosina 1990 - 2008 julkaistuihin artikkeleihin. Haku tuotti 555 artikkeliviitettä joista tarkasteluun valittiin 107 kriteerit täyttävää artikkelia. Nämä tutkimukset jaettiin maatilan riskien osa-alueisiin: henkilöiden terveys ja työturvallisuus – (28 viitettä), tuotanto ja tuotteet – (25 viitettä), talous – (22 viitettä), omaisuus – (18 viitettä) ja ympäristöriskit (18 viitettä). Artikkeleista saadut havainnot jäsenneltiin aihe alueittain riskilähteen tai riskiksi määritellyn kohteen mukaan. Usein artikkeleissa oli myös määritelty, miten kyseisiä riskejä voisi hallita. Toisinaan samassa tutkimuksessa käsiteltiin useampia maatilan toimintaan liittyviä riskejä ja niiden yhteyksiä. Yrittäjät joutuvatkin toiminnassaan kohtaamaan ja ottamaan huomioon useita riskejä ja riskitekijöitä samanaikaisesti. Tärkeimpiä tilan osa-alueita kartoittava kokonaisvaltainen riskienhallinta voi olla hyödyllinen työväline maatilojen johtamisessa, kun se tukee tilan toiminnan päämääriä ja tavoitteita. Riskienhallinta ja sen tutkimus on yhä monitieteisempää, mikä on tutkimukselle haasteellista mutta tuottaa samalla mahdollisuuksia löytää uusia keinoja torjua riskejä ja soveltaa tutkimusta käytäntöön.
Ekologisen kestävyyden arvioiminen yleistetyn kestävyysarvon avulla
Authors: Kuosmanen Natalia , Kuosmanen Timo , Sipiläinen Timo
Published: April 2019

Tässä artikkelissa ehdotetaan yksinkertaista mutta systemaattista tapaa aggregoida yrityskohtainen yleistetty kestävyysarvon (GSV – generalized sustainability value) mittari sektoritasolle. Yleistetyn kestävyysarvon laskenta voidaan laajentaa mihin erityiseen sektoriin, alueeseen tai ryhmään tahansa, kunhan voidaan olettaa, että yritykset toimivat yhteisen tuotantoteknologian puitteissa. Toinen keskeinen oletus on, että yritykset kohtaavat samat tuote- ja panoshinnat. Vaikka jälkimmäinen oletus vaikuttaa rajoittavalta, käytännössä tämä oletus on usein tehtävä, koska tilakohtaisia hintatietoja ei yleensä ole käytettävissä. Siten tuottoja ja kustannuksia joudutaan käyttämään tuotosten ja panosten määriä kuvaavina muuttujina. GSV voidaan määrittää useilla eri menetelmillä, joista tässä sovelletaan ei-parametrista DEA –menetelmää panos-tuotossuhteiden kuvaamiseen. Ehdotetussa mallissa kestävyysarvon aggregointi voidaan tehdä teoreettisesti yhtäpitävällä tavalla edustavan/keskiarvoyrityksen avulla. Tämä yksinkertaistaa arvon laskentaa huomattavasti. Lisäksi jos otosaineiston edustavuus tiedetään, otoksen perusteella laskettu GSV voidaan yleistää koko perusjoukon tasolle. Empiirisessä esimerkissä GSV-aggregointia sovelletaan sektoritasolla kahteen FADN-aineistoon pohjautuvaan esimerkkiaineistoon. Nämä koostuvat 332 suomalaisesta maitotilasta ja 141 viljatilasta. Tulosten mukaan tehokkaasti toimiviin tiloihin suhteutettuna aggregoitu menetys voi olla merkittävä. On huomattava, että kestävyysarvo on tehokkaisiin tiloihin perustuva suhteellinen mitta. Se ei kykene kuvaamaan absoluuttista kestävyyden tasoa.
Kolmiulotteisen kiihtyvyysanturin ja älykkäiden laskentamenetelmien käyttö lypsylehmien käyttäytymisen mallintamisessa
Authors: Martiskainen Paula , Skön Jukka-Pekka , Järvinen Mikko , Tiirikainen Jarkko , Kolehmainen Mikko , Mononen Jaakko
Published: April 2019

Karjakokojen kasvaessa on pakko turvautua yhä useammin eläintuotannon pitkälle menevään automatisointiin. Kiihtyvyysantureiden avulla voi olla mahdollista seurata tarkasti myös eläinten käyttäytymistä ja siten tehdä arvioita eläinten hyvinvoinnin tasosta. Tutkimme kiihtyvyysanturin käyttömahdollisuuksia lypsylehmien käyttäytymisen mittaamisessa. Tutkimuksessa käytettiin kolmiulotteista kiihtyvyysanturia (ADXL330, Analog Devices), joka kiinnitettiin 30 lypsylehmän kaulapannan niskapuolelle. Kiihtyvyyttä mitattiin 10 Hz taajuudella. Kiihtyvyysarvojen tulkitsemista varten lehmien käyttäytymistoiminnoista tehtiin havaintoja suoraan navetassa sekä videolta. Analysoitavia käyttäytymistoimintoja olivat seisominen (havaintojen lukumäärä 1356; havainnoitujen lehmien lukumäärä 30), makaaminen (1150; 30), makuulla märehtiminen (1411; 30), säilörehun syöminen (1017; 30), käveleminen normaalisti (568; 6), ontuminen (571; 9), makuulle laskeutuminen (63; 18) ja ylös nouseminen (101; 18). Käyttäytymishavaintojen kanssa samanaikaisesti kerätyistä kiihtyvyysmittauksista laskettiin 28 piirrettä (keskiarvo, keskihajonta, vinous, huipukkuus, maksimiarvo, minimiarvo ja energia kullekin kiihtyvyysanturin kolmelle akselille; akselien kiihtyvyysarvojen väliset korrelaatiot ja vektorin pituus) käyttäen laskennassa 10 sekunnin aikaikkunaa. Piirrevektorien saamat arvot skaalattiin nollan ja yhden välille. Aineisto luokiteltiin tukivektorikoneella (Support vector machine) yhdistämällä kahdeksan kaksiluokkaista luokittelijaa. Luokittelijan opetuksessa käytettiin 70 % ja testauksessa 30 % aineistosta. Luokittelumallien ulkoinen tarkkuus (accuracy) oli kaikilla malleilla hyvä (87–99 %). Luokittelun onnistumista tarkasteltiin sisäisen tarkkuuden (precision) avulla, joka kertoo, kuinka suuren osuuden esimerkiksi havaituista seisomistapauksista malli myös luokittelee seisomiseksi. Luokittelumalli tunnisti käyttäytymistoiminnoista parhaiten makuulla märehtimisen (tehdyistä havainnoista 86 % luokiteltiin oikein), makaamisen (83 %), säilörehun syömisen (81 %) ja normaalisti kävelemisen (79 %). Hiukan heikommin tunnistettiin ontuminen (66 %) ja seisominen (65 %). Makuulle laskeutumisen (0 %) ja ylös nousemisen (29 %) tunnistaminen aineistosta ei onnistunut mallintamiseen käytettyjen havaintojen vähäisen lukumäärän vuoksi. Käyttämämme luokittelumalli ei näytä sellaisenaan sopivan lyhytkestoisten käyttäytymistoimintojen mallintamiseen. Käytetyt luokittelumallit vaativatkin vielä kehittämistä luotettavampien tulosten saavuttamiseksi. Kiihtyvyysanturin hyödyntäminen lypsylehmien käyttäytymisen seurannassa on tulostemme perusteella kuitenkin mahdollista.
Kestävät ja kauniit perennat käyttöön
Authors: Tuhkanen Eeva-Maria , Suojala-Ahlfors Terhi , Lehtinen Mia , Juhanoja Sirkka
Published: April 2019

MTT:n Puutarhatuotannolla Piikkiössä käynnistettiin vuonna 2005 hanke, joka tähtää perennojen eli monivuotisten kukkakasvien käytön laajentamiseen julkisessa viherrakentamisessa ja etsii tähän käyttötarkoitukseen sopivia perennalajeja ja hoitokäytäntöjä. Hankkeen kantavertailukokeissa vertaillaan 19 perennasuvun eri alkuperää olevien kantojen ominaisuuksia ja pyritään löytämään näistä Suomen oloihin kestävimmät ja koristearvoltaan parhaat.Kantavertailukokeiden päämääränä on selvittää valittujen perennasukujen nimistöä, ja vertailla perennakantojen ominaisuuksia, kuten peittävyyttä, kukkimista ja koristearvoa ja taudin- ja talvenkestävyyttä parhaiden kantojen löytämiseksi ja tuotantoon saattamiseksi. Kantavertailukokeisiin valittiin sukuja, joiden ominaisuuksissa on ilmennyt kantojen välistä vaihtelua ja joiden nimistö on ollut epäselvää ja epäyhtenäistä eri taimitarhoilla. Sukujen valintaan vaikutti myös niiden mahdollinen soveltuvuus julkisille viheralueille. Kokeissa on yhteensä noin 380 kantaa kasvisuvuista Aconitum (ukonhatut), Aconogonon (röyhytattaret), Asarum (taponlehdet), Aster (asterit), Astilbe (jaloangervot), Astrantia (tähtiputket), Dicentra (pikkusydämet), Doronicum (vuohenjuuret), Eupatorium (punalatvat), Fallopia (kiertotattaret), Hosta (kuunliljat), Iris (kurjenmiekat), Nepeta (kissanmintut), Salvia (salviat) ja Thymus (ajuruohot) sekä lajeista Campanula glomerata (peurankellot), Delphinium elatum (ritarinkannukset), Geum coccineum (tulikellukat) ja Monarda didyma (punavärimintut). Kasvimateriaali hankittiin suomalaisilta perennataimistoilta, kasvitieteellisistä puutarhoista ja yksityisiltä henkilöiltä sekä siementoimittajilta. Kokeisiin saatiin siis laaja aineisto vanhoja kotimaisia kantoja, mutta myös vähän aikaa Suomessa kasvatettuja ja ulkomaisia kantoja. Vuosina 2005 – 2006 perustettiin kenttäkokeet etelään Piikkiöön ja pohjoiseen Ruukkiin, sekä Espooseen. Näissä kokeissa havainnoidaan kantojen kasvuun, kukintaan, tauteihin, tuholaisiin, koristearvoon, fenologiaan ja talvehtimiseen liittyviä ominaisuuksia. Huomiota kiinnitetään myös lajien leviämistaipumuksiin rönsyillä tai siementaimilla. Nimistön selvittämistä tehdään paitsi kasvitieteellisten ja kasvuominaisuuksien avulla, niin myös vuonna 2009 aloitettujen DNA-sormenjälkitunnistusten avulla.Riittävän pitkäkestoiset kenttäkokeet ovat välttämättömiä, jotta viherrakennuskasvien kasvu- ja kestävyysominaisuudet saadaan luotettavasti esiin. Ainoastaan monivuotisissa kenttäkokeissa kasvit joutuvat alttiiksi riittävän vaihteleville sääoloille, ja kasvuston maksimikorkeus, leviämistaipumus tai uusimis- ja jakamistarve saadaan selville. Perennahankkeen tähänastisten tulosten perusteella jokaisesta suvusta pystytään jo erottamaan parhaat kannat talvenkestävyyden, kasvuominaisuuksien, kukinnan, tauti- ja tuholaisalttiuden tai koristearvojen suhteen. Kenttäkokeet jatkuvat vielä kasvukauden 2010, jonka jälkeen tehdään lisäykseen saatettavien kantojen lopulliset valinnat.
Bioenergian tuotannon talous-, työllisyys-, ja ympäristövaikutukset aluetasolla – yleisen tasapainon mallinnustarkastelu
Authors: Simola Antti , Kinnunen Jouko , Törmä Hannu , Kola Jukka
Published: April 2019

Bioenergian tuotannolle on julkisessa keskustelussa asetettu useita toiveita. Kansallisella tasolla sen toivotaan auttavan kasvihuonekaasupäästöjen torjunnassa ja ilmastonmuutoksen ehkäisyssä. Lisäksi bioenergian tuotannon toivotaan synnyttävän uutta taloudellista toimintaa maaseutualueille ja tehostavan luonnonvarojen hyödyntämistä. Kansallisessa pitkän aikavälin ilmasto- ja energiastrategiassa on asetettu selkeät tavoitteet bioenergian käytön lisäämiselle. Bioenergian tuotannon vaikutuksia eri alueiden tasolla ei ole kuitenkaan tätä ennen kattavasti selvitetty. Tämä tutkimus pyrkiikin tuomaan lisävalaistusta bioenergian tuotannon lisäämisen aluetaloudellisiin vaikutuksiin. Käytimme analyysissämme rekursiivisesti dynaamista yleisen tasapainon aluemallia RegFin-DynBio. Mallissa on mukana 20 Suomen maakuntaa, yhteensä 38 toimialaa ja bioenergian sisältävä energian tuotantorakenne. Hyödyntäen maa- ja metsätalouden bioenergiapotentiaaliaineistoja selvitimme mallin avulla kuinka bioenergian tuotannon lisääminen vaikuttaa talouden eri indikaattoreihin. Tutkimme bioenergian tuotannon lisäämistä kolmella eri suuruusluokalla: 1) varovainen lisäys, 2) ilmasto- ja energiastrategian mukainen lisäys, sekä 3) koko teknis-taloudellisen bioenergiapotentiaalin hyödyntäminen. Rajoitimme tarkastelumme koskemaan maa- ja metsätalouden sivutuote- ja jätevirtojen hyödyntämistä sähkön- ja lämmöntuotannossa. Tällä tavalla pystyimme rajaamaan tarkastelumme ulkopuolelle kysymykset elintarvikkeiden ja puumateriaalin poistumisesta markkinoilta sekä myös valtaosan biopolttoaineiden tuotantoon liitetyistä ympäristöhaitoista. Johtopäätöksenä toteamme, että bioenergian tuotanto aiheuttaa melko lieviä kustannuksia koko kansantalouden tasolla sekä talouskasvulle että työllisyydelle. Tulos johtuu siitä, että bioenergialla korvattava olemassa oleva tuotanto on nykyisellä hintatasolla kannattavampaa kuin markkinoille syötettävä bioenergia. Suurimmat menetykset koituivat energian tuotannoltaan kapea-alaisille maakunnille, joissa teollisuuden osuus kokonaistuotannosta oli suhteellisesti suurin. Parhaiten pärjäsivät eteläisen Suomen palveluvaltaisemmat maakunnat, joissa oli mahdollisuuksia kasvattaa maakaasun käyttöä energian tuotannossa. Kaiken kaikkiaan vaikutukset jakautuivat eri maakuntien välillä varsin epätasaisesti. Merkittävä poikkeus on Etelä-Pohjanmaan maakunta, jossa bioenergian teknis-taloudellinen potentiaali on verrattain suuri omaan energiankulutukseen verrattuna. Koko potentiaalin hyödyntäminen tuottaa maakunnalle vientituloja ja vaikuttaa positiivisesti sekä BKT:hen että työllisyyteen. Eniten bioenergian voimakkaasta hyödyntämisestä kärsivät rakennekehityksessä jo ahtaalla oleva Kainuu sekä Itä-Uusimaa, jossa on paljon öljynjalostusteollisuutta maakunnan koko taloudelliseen toimintaan suhteutettuna. Loppupäätelmänä voidaan joka tapauksessa todeta, että bioenergian vaikutukset aluepolitiikan kannalta eivät näyttäisi olevan niin suotuisia kuin on toivottu.
Peltomaiden kartoitus geofysiikan mittalaitteilla
Authors: Ristolainen Antti , Hänninen Pekka , Alakukku Laura
Published: April 2019

Täsmäviljelyn yleistyminen asettaa myös maaperätutkimuksen uusien haasteiden eteen. Viljelypanosten kohdentamisen tueksi tarvittaisiin tietoa maan sadontuottokykyyn vaikuttavista tekijöistä ja keinoja mitata näitä ominaisuuksia aluemittakaavassa. Toistaiseksi viljelijöillä on käytettävissä ravinneanalyysin lisäksi vain vähän muuta tietoa maan ominaisuuksista Geofysiikan mittausmenetelmien soveltaminen peltomaille on herättänyt maailmalla suurta mielenkiintoa. Kehityskulultaan pisimmällä olevista sähkönjohtavuuskartoituksista on tullut jo käytännön kaupallista toimintaa suurilla tuotantoalueilla ja niiden uskotaan rantautuvan Suomeenkin lähivuosina. Maaperäfysiikka ja Sato – yhteistutkimuksessa MTT, GTK ja HY tukivat Suomessa yleisesti olevien peltomaiden sähköisten ominaisuuksien vaihtelua. Koealueiden maaperän pintaosan sähköisten ominaisuuksien kartoittamiseen käytettiin GTK:ssa kehitettyä johtavuustalikkoa ja eestiläistä Adek Oy:n Percometria. Välikerroksen 30 – 100 cm sähkönjohtavuus kartoitettiin kanadalaisen Geonics ltd:n EM-38:llä ja pohjamaa saman yhtiön EM-31:llä. Lisäksi koealueiden perusrakenne selvitettiin maatutkaluotaamalla. Tulosten perusteella sähkönjohtavuus- ja dielektrisyysmittauksilla voidaan olettaa olevan suuri potentiaali maan ominaisuuksien kartoituksessa. Jos tarkastellaan epäsuorille mittauksille asetettuja vaatimuksia, niin käytännön mittausten kannalta kummatkin suureet olivat riittävän stabiileja ajallisesti ja voidaan olettaa oikein ajoitetun kertamittauksen olevan riittävä maan sähköisten ominaisuuksien kartoittamiseen. Spatiaaliset rakenteet säilyivät läpi kasvukauden ja niille oli löydettävissä selvästi maan fysikaalisiin ominaisuuksiin liittyvä selittäjä. Tarkasteltaessa maaperän sähkönjohtavuutta ja dielektrisyyttä (~vesipitoisuus) savet ml. hiesut, hiedat ja moreeni erottuivat sähköisiltä ominaisuuksiltaan omiksi ryhmikseen. Niiden keskinäinen järjestys noudatti eroja maan hienoaines ja orgaanisen aineksen pitoisuudessa. Tämän lisäksi orgaaniset maat käyttäytyivät sähköisesti mineraalimaista poikkeavasti, tyypillisesti hyvinkin korkeaksi nouseva tilavuusvesipitoisuus nostaa dielektrisyyttä, mutta sähkönjohtavuutta vain varsin maltillisesti verrattuna mineraalimaihin. Sähkönjohtavuusmittaukset olivat ensisijaisesti herkkiä eri maalajien vedenpidätyskyvylle ja toissijaisesti niille tyypilliselle vesipitoisuus-sähkönjohtavuussuhteelle. Maalajien luokittelu perustuu tästä johtuen eroihin maalajien vedenpidätyskyvyssä ja sitä kautta tyypilliseen kosteustilaan mittaushetkellä. Mittausten suuren ajallisen vaihtelun ja pintamaan ominaisuuksien voimakkaan hajonnan takia epäsuorien mittausten tueksi tarvittaneen kuitenkin harvahkoa näytteenottoa.
Öljykasvien GM-lajikkeiden jääntikasviriskit
Authors: Pahkala Katri , Peltonen-Sainio Pirjo , Mustonen Leo , Mikkola Hannu
Published: April 2019

Useilla kasveilla osa kylvetyistä siemenistä voi jäädä lepotilaan tai osa korjattavasta sadosta jää tappioina peltoon. Tällainen jääntimateriaali voi säilyä talven yli elinkykyisenä ja tuottaa lisääntymiskykyisiä kasveja seuraavina vuosina, jos olosuhteet ovat suotuisat. Erityisesti tämä ominaisuus liitetään rypsiin ja rapsiin, joiden on havaittu ilmaantuvan pelloille jääntikasveina useiden vuosien ajan niiden viljelyn loppumisen jälkeen. MTT:n kasvintuotannon tutkimuksessa selvitettiin jääntikasveista aiheutuvien riskien todennäköisyyttä Suomen kasvuoloissa rapsilla, rypsillä ja perunalla. Tutkimus kuului osana isompaan tutkimuskokonaisuuteen ”GM-lajikkeiden geeniaineksen siirtyminen Suomen kasvuoloissa: menetelmät todentamiseen ja riskien hallintaan”. Tutkimus toteutettiin kenttäkokeina 2004 – 2007 välisenä aikana Jokioisilla käyttäen kaupallisia, perinteisellä tavalla jalostettuja lajikkeita. Öljykasvitutkimuksissa keskityttiin pääasiassa rapsiin. Tutkimuskohteina olivat alkutuotannon vaiheet, joissa ei-toivotun geeniaineksen siirtyminen siemenen välityksellä olisi mahdollista eli kylvö, siemenen kypsyminen ja puinti. Jääntisiementen elinvoimaa selvitettiin kolmen vuoden ajan kesannolla, suorakylvössä ja perinteisessä kyntöviljelyssä Lisäksi tutkittiin jääntisiementen säilymistä maassa ja jääntikasvien kemiallista hävittämistä. Kylvön yhteydessä keväällä osa rapsin siemenistä jäi taimettumatta. Maanpinnalle jääneistä siemenistä vain 40 % taimettui. Ongelmana olivat myös syvemmälle kuin 5 cm:iin joutuvat siemenet, joista osa jäi lepotilaan ja taimettui myöhemmin. Puintitappiot olivat öljykasveilla merkittävin jääntikasvien lähde. Puinnin yhteydessä rapsinsiementä joutui peltoon pelkästään kela-, kohlin- ja seulastotappioina noin 3 % ja rypsinsiementä 2,6 % puidusta sadosta. Pöytätappiot mukaan lukien korjuutappion koko määrä oli rapsilla 5,2 % (119 kg) ja rypsillä 4,5 % (86 kg) siemensadosta. Verrattaessa eri viljelymenetelmiä jääntikasveja löytyi vähiten tavanomaisessa kyntöviljelyssä. Rypsin ja rapsin jääntikasvit voitiin hävittää viljasta nykyisillä herbisibivalmisteilla. Edellytyksenä oli, että mahdolliset jääntikasvit olivat jo taimettuneet käsittelyhetkellä. Vahva viljakasvusto ja tuholaiset heikensivät myös öljykasvitaimia käsittelemättömissä kasvustoissa. Herbisidikäsittelyn uusiminen myöhäisemmässä vaiheessa voi varmistaa myöhään itävien öljykasvien tuhoutumisen. Rapsin ja rypsin siementen variseminen puinnin yhteydessä, säilyminen maassa itävänä useita vuosia ja lajikkeiden dormanssiherkkyys voivat johtaa ei-toivotun geeniaineksen siirtymiseen, jos GM-lajikkeita aletaan viljellä rypsin pääviljelyalueilla.
Perunan GM-lajikkeiden jääntimukulat - riski geeniaineksen siirtymisestä
Authors: Mustonen Leo , Peltonen-Sainio Pirjo , Pahkala Katri
Published: April 2019

Peruna on rapsin rinnalla todennäköisin geenimuunneltu viljelykasvimme. Kun perunan tuotanto on alueellisesti keskittynyt Satakuntaan ja Pohjanmaan rannikkoalueille, muuntogeenistä perunaa joudutaan tulevaisuudessa viljelemään rinnakkain tavanomaisen perunan kanssa. Perunan muuntogeenisiä lajikkeita viljeltäessä on otettava huomioon tavanomaisten ja geenimuunneltujen lajikkeiden rinnakkaiselo. Muunneltua geeniainesta ei saa siirtyä tavanomaiseen perunan viljelyyn. Lajikkeiden sekoittuminen voi tapahtua siemeneriä siirreltäessä tai koneiden mukana. Toinen merkittävä riski ovat perunan korjuussa maahan jäävät mukulat ja niistä kasvavat jääntikasvit, joiden mukulat voivat sekoittua tavanomaisesti viljeltyyn perunaan. Maahan jäävä mukulamäärä voi olla suuri, jopa 20 000-40 000 kpl/ha. Mahdollinen riskitekijä geeniaineksen siirtymisessä on myös perunan botaaninen siemen. Perunan sukulaiskasvit mustakoiso (Solanum nigrum) ja punakoiso (Solanum dulcamara) eivät risteydy perunan kanssa eikä muuntogeenien leviäminen rikkakasvien kautta ole mahdollista. Gm-perunan viljely Euroopassa tullaan aloittamaan muuntogeenisten tärkkelysperunalajikkeiden viljelyllä. EU:ssa on parhaillaan käsiteltävänä hakemus Ruotsissa jalostetun muuntogeenisen Amflora-lajikkeen hyväksymiseksi viljelyyn. Lajike on entinen Prevalent-lajike, josta on kehitetty geenimuuntelun avulla tärkkelyksen koostumukselta poikkeava amylopektiinimuoto. Suomessa on kokeissa kotimaisia korkean tärkkelyspitoisuuden omaavia koelinjoja. Muualla kuin EU-alueella viljellään pienessä mitassa koloradokuoriaisenkestävää geenimuunneltua perunaa. Korjuussa maahan jäävät perunat tuhoutuvat talven aikana, jos lämpötila laskee useiden kuukausien ajaksi -1,0 oC alemmaksi. Pitkä kylmyysjakso lähellä jäätymisrajaa kuluttaa perunan liukoiset sokerit ja peruna tuhoutuu. Erillisissä kylmänkestävyyskokeissa kolmasosa mukuloista tuhoutui, kun lämpötila oli kahden vuorokauden ajan -2,0 - -2,5 oC. Kun lämpötila pidettiin 3-4 vuorokauden ajan -3,0 - -3,5 oC perunat tuhoutuivat täydellisesti. Lajikkeista Asterix osoittautui suuremman sokeripitoisuutensa ansiosta selvästi Saturnaa kestävämmäksi. Samasta syystä myös pieni mukulakoko (30 mm) oli suurta mukulakokoa (50 mm) kestävämpi. Perunan tärkeimmällä viljelyalueella Pohjanlahden rannikolla lumikerros jää useimpina talvina ohueksi ja jääntimukulat tuhoutuvat maan routaantuessa. Riski jääntimukuloiden säilymisestä lisääntyy, kun pysyvä lumipeite tulee ennen maan routaantumista. Botaaninen siemen ja siitä kasvava peruna eivät ole merkittävä riskitekijä tavanomaisen ja geenimuunnellun perunan rinnakkaiselossa. Muuntogeenisen lajikkeen siementen muodostuminen voidaan estää jalostamalla muuntogeenisistä lajikkeista koirassteriilejä. Jääntiperunan säilyminen maassa on mahdollista mallintaa maan lämpötilan perusteella ja laatia talven ilmastotietojen perusteella ennuste gm-perunan säilymisriskeistä eri osissa maata.
Lehmien ajankäyttö ja lepokäyttäytymisen yhtäaikaisuus tavanomaisessa sekä automaattilypsyosastossa
Authors: Raussi Satu , Saastamoinen Seija , Kaihilahti Jutta , Eriksson Christian , Jauhiainen Lauri , Hepola Helena
Published: April 2019

Automaattiset lypsyjärjestelmät ovat lisänneet suosiotaan Suomen maitotiloilla. Automaattilypsynavetassa lehmän toivotaan toimivan lypsyn, ruokailun ja levon suhteen itsenäisesti. Optimaalisessa tilanteessa lehmät käyvät robottilypsyllä ympäri vuorokauden ilman ruuhkia. Nautojen käyttäytymiselle on tyypillistä, että eläimet lepäävät ja ruokailevat yhtäaikaisesti. Automaattilypsyjärjestelmissä yhtäaikaisen käyttäytymisen ylläpito voi olla vaikeaa, mikä voi osaltaan muuttaa lehmien ajankäyttöä. Tässä työssä verrattiin lehmien käyttäytymistä ja levon yhtäaikaisuutta saman navetan tavanomaisen ja automaattisen lypsyn osastoissa. Työ tehtiin Helsingin yliopiston Suitian opetus ja koetilalla 28.10. - 18.11.2002 välisenä aikana. Navetassa oli kaksi osastoa, joista toisessa oli automaattinen lypsyjärjestelmä ja toisessa lehmät lypsettiin tavanomaisesti kaksi kertaa päivässä kalanruotoasemalla. Molemmista osastoista tarkkailtiin 17 lehmää. Tarkkailu tehtiin kuuden tunnin jaksoissa: kello 00 - 06, 06 - 12, 12 - 18 sekä 18 - 00. Kaikkia ajanjaksoja tarkkailtiin kolme kertaa peräkkäisinä viikkoina. Käyttäytyminen koodattiin viiden minuutin välein (seisoo, makaa, syö karkearehua, on väkirehukioskissa, juo, odottaa pääsyä lypsylle tai on lypsyllä). Lisäksi 5 min välein laskettiin kaikki makuulla olevat lehmät niitä yksilöimättä. Kaikki havaitut kahden lehmän väliset agonistiset yhteenotot (spontaani väistäminen, pakeneminen, uhkaaminen, puskeminen ja taisteleminen) ja nuolemiskäyttäytyminen kirjattiin. Käyttäytymisfrekvenssiaineisto analysoitiin SAS tilasto-ohjelman sekamallilla ja tulokset esitetään prosentteina havainnoista. Yhtä-aikaista lepokäyttäytymistä kuvattiin ylihajontaparametrein, jotka laskettiin SAS tilasto-ohjelman logistic -proseduurin avulla. Automaattilypsyosaston lehmät seisoivat kaikkiaan enemmän (26 vs. 15 %) ja makasivat vähemmän kello 06 - 12 (53 vs. 61 %) ja kello 18 - 00 (40 vs. 61 %) kuin tavanomaisen osaston lehmät (P≤0,01). Ne söivät kaikkiaan useammin väkirehua (4,9 vs. 4,0 %), mutta harvemmin karkearehua kello 06 - 12 (17 vs. 21 %) (P≤0,05). Lepokäyttäytymisen yhtäaikaisuudessa ei ollut eroa osastojen välillä, myös automaattilypsyosaston lehmät lepäsivät yhtäaikaisesti. Nuolemiskäyttäytyminen näytti olevan yleisempää automaattilypsyosastossa tavanomaiseen osastoon verrattuna (177 vs. 62 havaintoa). Lehmien käyttäytymisen erot osastojen välillä eivät johdu pelkästään lypsyjärjestelmän erilaisuudesta, vaan myös osastojen rakenteellisista eroista: makuuparsien pituudesta, kulkukäytävien leveydestä sekä syöntipaikkojen määrästä ja sijainnista. Lehmät näyttävät pitävän kiinni lepokäyttäytymisen yhtäaikaisuudesta lypsyjärjestelmästä huolimatta. Lehmien hyvinvoinnille onkin tärkeää, että kaikissa pihattonavetoissa on jokaiselle lehmälle vähintään yksi makuuparsi.
Rehun rasvahappojen biohydrogenaatio pötsinesteessä in vitro
Authors: Tuomisto Anne
Published: April 2019

Biohydrogenaatiota  tutkitaan,  koska  pötsissä  tapahtuva  rehun  rasvahappojen  biohydrogenaatio vaikuttaa maidon rasvapitoisuuteen ja rasvahappokoostumukseen. Biohydrogenaation seurauksena märehtijän maito ja liha sisältävät runsaasti tyydyttyneitä rasvahappoja sekä jonkin verran trans­rasvahappoja.Pötsissä  tapahtuvaa  rehun  rasvahappojen  biohydrogenaatiota  on  kuitenkin  mahdollista säädellä ruokinnallisin keinoin niin, että maitoon erittyy konjugoidun linolihapon (CLA) isomeerejä, joiden on todettu ehkäisevän mm. syöpää, sydän­ ja verisuonitauteja sekä rasvan kertymistä kudoksiin. Biohydrogenaatiota säätelemällä on mahdollista vaikuttaa myös maidon rasvapitoisuuteen, pötsissä muodostuvien ja maitoon erittyvien trans-­rasvahappojen määrään sekä metaanin tuotantoon pötsissä.Biohydrogenaatiossa  pötsin  mikrobit  pelkistävät  rehun  tyydyttymättömät  rasvahapot entsymaattisesti välituotteiden kautta tyydyttyneiksi rasvahapoiksi. Välituotteet sisältävät rasvahappoja, joissa on trans­kaksoissidoksia. Myös CLA:t ovat biohydrogenaation välituotteita. Lopputuotteena on yleensä tyydyttynyt rasvahappo. Kaikkia biohydrogenaation välituotteita ja niiden muodostumismekanismeja ei kuitenkaan vielä täysin tunneta. Tämän tutkimuksen tavoitteena oli kehittää panostoiminen in vitro –menetelmä, jolla pystytään tutkimaan pötsin rasvahappojen biohydrogenaatiota välivaiheineen. Lisäksi tavoitteena on tutkia linolihapon biohydrogenaatiota neljällä eri annostasolla (1 mg, 2,5 mg, 5 mg ja 10 mg linolihappoa).Työn  tuloksena  saatiin  rasvahappojen  biohydrogenaation  kuvaamiseen,  välituotteiden tunnistamiseen ja niiden muodostumismekanismien tutkimiseen soveltuva in vitro –panosviljelmämenetelmä. Menetelmällä aikaansaadussa optimaalisessa linolihapon biohydrogenaatioprofiilissa linolihappo pelkistyy nopeasti. Välituotteena kertyy CLA:ta, ei­konjugoituja C18:2­rasvahappoja ja C18:1 ­rasvahappoja, jotka pelkistyvät edelleen steariinihapoksi. Annostason nostaminen hidastaa linolihapon biohydrogenaatiota ja estää lopputuotteena olevan steariinihapon muodostumista. Panostoimista in vitro –menetelmää käytettäessä on etsittävä rasvahapon sopiva annostaso.Menetelmää  on  mahdollista  käyttää  myös  tutkimuksissa,  joissa  biohydrogenaatiota  halutaan säädellä esimerkiksi estämällä biohydrogenaatiota etenemästä loppuun, jolloin maitoon erittyy CLA:ta tai muuttamalla biohydrogenaatioreittiä siten, että pötsissä muodostuu biohydrogenaation välituotetta, joka esimerkiksi alentaa maidon rasvapitoisuutta. Tuloksia voidaan hyödyntää kehitettäessä eläinten ruokintamenetelmiä, joiden avulla maidon rasvapitoisuutta ja rasvahappokoostumusta pyritään muuttamaan  ihmisravitsemuksen kannalta suotuisammaksi.
Rypsirehujen vaikutus maidon rasvahappokoostumukseen
Authors: Kairenius Piia , Toivonen Vesa , Ahvenjärvi Seppo , Vanhatalo Aila , Shingfield Kevin J.
Published: April 2019

Maitorasvan rasvahappokoostumusta voidaan muuttaa varsin tehokkaasti lehmien ruokintaa muuttamalla. Lisäämällä rehuun kasvirasvaa vähennetään lyhytketjuisten, tyydyttyneiden rasvahappojen (C12:0, C14:0 ja C16:0) pitoisuutta maidossa ja lisätään pitkäketjuisten, kerta (MUFA)- ja monityydyttymättömien (PUFA) rasvahappojen osuutta. Lisättäessä rehuun suuria annoksia rasvaa, esimerkiksi öljynä, rehun monityydyttymättömät rasvahapot pelkistyvät pötsissä epätäydellisesti ja pötsiin kertyy erilaisia reaktiovälituotteita, kuten trans-rasvahappoja. Öljykasvinsiemenien kuoret suojaavat monityydyttymättömiä rasvahappoja pötsimikrobien toiminnalta ja saattavat siten ehkäistä myös trans-rasvahappojen muodostusta pötsissä. Tämän tutkimuksen tavoitteena oli selvittää kuinka hyvin rypsinsiemenen kuori suojaa rypsin monityydyttymättömiä rasvahappoja pelkistykseltä pötsissä ja mikä on kokonaisten öljykasvinsiemenien vaikutus maidon rasvahappokoostumukseen. Koe suoritettiin 4 x 4 latinalaisen neliön koemallin mukaan. Koekäsittelyn mukaan (kontrolli, ei rasvalisää; C) lehmien rehuseokseen sekoitettiin rypsiöljyä (RO), kokonaisia rypsinsiemeniä (WR) tai murskattuja rypsinsiemeniä (MR) siten, että rehuseokset sisälsivät rasvaa noin 50 g/kg KA. Rypsirasvojen lisäys ei vaikuttanut merkitsevästi kokonaiskuiva-aineen syöntiin (19.3, 18.8, 21.8 ja 20.5 kg/pv koekäsittelyissä C, RO, WR ja MR vastaavasti), eikä lehmien maitotuotokseen (28.5, 28.0, 28.3 ja 26.9 kg/pv), valkuais- (31.3, 31.0, 31.1 ja 30.5 g/kg), rasva- (41.2, 42.2, 43.0 ja 43.0 g/kg) ja laktoosipitoisuuksiin (48.9, 49.0, 49.6 ja 48.6 g/kg). Rypsirasvojen lisäys muutti maitorasvan koostumusta merkitsevästi. Tyydyttyneiden rasvahappojen osuus maidon kokonaisrasvahapoista väheni (72.1, 58.1, 65.3 ja 61.1 g/100g rasvahappoja; RA) ja kertatyydyttymättömien lisääntyi (26.4, 39.9, 33.2 ja 37.4 g/100g RA) rypsirasvoja lisättäessä. Tyydyttyneiden rasvahappojen osuuden väheneminen johtui erityisesti maitorauhasen de novo-synteesissä muodostuvien lyhytketjuisten rasvahappojen määrän vähentymisestä. Öljyhappopitoisuuden lisääntyminen (18.4, 30.2, 25.5 ja 29.4 g/100g RA) selittää lähes yksinomaan kertatyydyttymättömien rasvahappojen kokonaismäärän lisääntymisen maidon kokonaisrasvapoista. Rypsiöljylisäys nosti merkitsevästi maidon trans-rasvahappojen pitoisuutta muihin rypsirasvoihin verrattuna (3.91, 7.12, 4.51 ja 5.08 g/100g RA). Linolihapon (C18:2n-6) pitoisuus pieneni merkitsevästi (1.11, 0.98, 0.98 ja 0.92 g/100g RA). Cis-9, trans-11 CLA (engl. conjugated linoleic acid) oli maidon pääasiallisin CLA-isomeeri ja sen pitoisuus oli suurimmillaan lisättäessä rypsiöljyä lehmien rehuun (351, 597, 285 ja 346 mg/100g RA). Vaikka kaikki rasvalisät vähensivät maitorasvan tyydyttyneiden rasvahappojen pitoisuutta ja lisäsivät MUFA:n ja PUFA:n osuutta kontrolliruokintaan verrattuna, ravitsemuksellisesti paras muutos maidon rasvahappokoostumukseen saatiin lisättäessä lehmien rehuun murskattuja rypsinsiemeniä.
Tulevaisuuden maitorasva – meijeriteollisuuden näkökulma
Authors: Nousiainen Juha
Published: April 2019

Maitorasva on tällä hetkellä huomattavasti maitovalkuaista alemmaksi arvotettu maidon komponentti. Sekä raakamaidon että meijerituotteiden rasvapitoisuus on laskenut merkittävästi viimeisten kymmenen vuoden aikana. Eläinjalostuksen ja ruokinnan muutosten johdosta raakamaidon kuiva-ainepitoisuuden trendi on laskeva. Koska veden tuottaminen kalliilla rehustuksella ei ole mielekästä, tuleekin rasvan ja valkuaisen arvosuhteen muuttamista pohtia kriittisesti meijeriteollisuudessa. Maitorasva on ominaisuuksiltaan kovaa eläinrasvaa, jossa tyydyttyneiden rasvahappojen osuus on vallitseva. Tällä on sekä negatiivisia vaikutuksia sekä meijeriteknologian että ravitsemuksen näkökulmasta. Aiemmin vallinnut kesä- ja talvimaitorasvan välinen kovuusero on kaventunut lähinnä säilörehuruokinnan ja väkirehujen monipuolistumisen ansiosta. Maitorasvaa voidaan pehmentää ja sen ravitsemuksellisia ominaisuuksia muuttaa edullisemmiksi syöttämällä lehmille vapaata kasviöljyä tai kasviöljyä sisältäviä öljykasvien siemenpuristeita. Rypsiöljy ja –puriste ovat käytetyimmät menetelmät rasvan ruokinnallisessa muuntamisessa. Kasviöljyjen tyydyttymättömien rasvahappojen siirtymätehokkuus maitoon on varsin huono niiden pötsihydrauksen johdosta. Kuitenkin tavanomaisellakin keinoilla maitorasvan pehmentäminen nykytasosta on vielä mahdollista, mutta rajoitukset asettaa öljymäärä minkä lehmille voi syöttää ilman epäedullisia vaikutuksia ruoansulatuksessa ja aineenvaihdunnassa. Konjugoitu linolihappo, CLA (C18:2cis-9-trans-11), on tutkituin maidon komponentti viimeisen 10-15 vuoden aikana. Sillä on osoitettu olevan lukuisia potentiaalisesti edullisia vaikutuksia ravitsemuksessa. Kun tuotetaan CLA-rikastettua maitorasvaa syntyy oheistuotteena trans-rasvahappoja ja pieniä määriä muita CLA isomeereja. Näillä voi olla negatiivisia vaikutuksia ravitsemuksessa, ja mm. tästä syystä CLA:lla ei ole vielä ollut kaupallista merkitystä laajassa mitassa maitotuotemarkkinoilla.Viimeisimpien tutkimustulosten mukaan apilalla voidaan tehostaa monityydyttymättömien rasvahappojen siirtymää maitorasvaan. Tämä avaa uusia ja mielenkiintoisia kehitysnäkymiä maitorasvan ravitsemukselliselle muuntelulle.
Rapsi korvaa rypsin jo lähivuosikymmeninä ilmastonmuutoksen edetessä
Authors: Peltonen-Sainio Pirjo , Hakala Kaija , Jauhiainen Lauri , Ruosteenoja Kimmo
Published: April 2019

Rypsi on Suomessa edelleen tärkein öljykasvilaji. Rypsin rinnalla myös rapsin viljelyalojen kasvattamiselle on ollut suurta kiinnostusta. Viime vuosina rapsin viljelyalat ovatkin kasvaneet merkittävästi. Kun vielä 1990-luvulla rapsin osuus öljykasvialasta oli vain noin yhden prosentin luokkaa, nousi ala kasvukaudella 2007 ensimmäisen kerran yli 10 prosentin ollen historialliset 12 %. Rapsin merkitys suhteessa rypsiin saattaa edelleen kasvaa ratkaisevasti ilmaston lämmetessä. Ilmastonmuutos ja kasvukauden piteneminen antavat myös lisäpontta satoisuuden parantamiselle kasvinjalostuksen keinoin. Laskimme MTT:n pitkäaikaisten, virallisten lajikekoeaineistojen (1976-2006) ja Ilmatieteen laitoksella tuotettujen erityisaineistojen (1971-2000) perusteella todennäköisyyksiä, joiden avulla arvioimme rypsin ja rapsin alueellisia tuotantoriskejä. Tarkastelu käynnistyi nykytilanteen kartoituksella ja jatkui keskittyen vain uusimpiin rypsi- ja rapsilajikkeisiin. Tämän jälkeen otimme tarkastelukohteeksi tulevaisuuden, tavoitteena arvioida niin ilmaston lämpenemisen kuin öljykasvien lajikekehityksen mahdollisia vaikutuksia rypsin ja rapsin tuotantovarmuuksiin ja edelleen sadon arvoihin (käyttäen nykyisiä hinnoitteluperusteita vertailun mahdollistamiseksi). Rypsin ja rapsin tulevaisuuden tuotantovarmuusarviot tehtiin ristiintaulukoimalla kasvinjalostuksen ja ilmastonmuutoksen skenaariot. Käytimme neljää, MTT:n virallisten lajikekoeaineistojen pohjalta tuotettua tulevaisuuden kasvinjalostusskenaariota: 1) jalostus ei onnistu tuottamaan nykyistä parempia rypsi- ja rapsilajikkeita, 2) jalostus tuottaa yhä parempia lajikkeita, mutta saavutukset puolittuvat aikaisempaan nähden, 3) jalostus tuottaa yhä parempia lajikkeita ja samalla nopeudella kuin aiemmin ja 4) jalostuksen aikaansaannokset kaksinkertaistuvat ilmaston muutoksen myötävaikutuksesta. Vastaavasti käytössämme oli neljä ilmastonmuutoksen skenaariota, jotka oli laskettu 19 ilmastonmallin konsensuksena: 1) B1-päästöskenaario ilman, että kasvukausi pidentyisi, 2) B1-skenaario sekä kasvukauden pidentyminen kahdella viikolla, 3) A2-päästöskenaario ilman kasvukauden pidentymistä ja edelleen 4) A2-skenaario pidentyneellä kasvukaudella. Tuloksemme paljastivat, että rapsin asema on omiaan vahvistumaan rypsin kustannuksella jo aivan lähivuosikymmeninä. Muutos toteutuu nopeasti, vaikka ilmastonmuutos etenisi oletettua hitaammin ja kasvinjalostus tuottaisi tulosta hitaammin kuin tähän asti. Se, että rapsi valtaa tulevina parina vuosikymmenenä merkittävästi tuotantoalaa rypsiltä, lieneekin ensimmäinen odotettavissa oleva, merkittävä ilmastonmuutoksen mukanaan tuoma sopeutumistoimi peltokasvintuotannossamme.
Päätoimisten maatilayrittäjien henkinen hyvinvointi
Authors: Kallioniemi Marja , Simola Ahti , Kymäläinen Hanna-Riitta , Vesala Hannu , Louhelainen Kyösti
Published: April 2019

Työterveyslaitos toteutti vuonna 2004 seurantatutkimuksen päätoimisten maatiloilla työskentelevien henkilöiden työterveydestä. Puhelinkyselyyn osallistui 1182 henkilöä, joista 77 % oli miehiä ja 23 % naisia. Tuloksia verrattiin edelliseen, vuoden 1992 seurantatutkimukseen ja koko suomalaiseen työssäkäyvään väestöön kohdistuvan ”Työ ja terveys 2003” –tutkimuksen tuloksiin. Kolmannes (34 %) kyselyyn vastanneista arvioi tuntevansa stressiä. Psyykkisen toimintakyvyn heikkenemistä esiintyi 36 %:lla vastaajista. Neljänneksellä (26 %) vastaajista oli masennusoireita. Kaikkien oireiden esiintyvyys oli naisilla yleisempää kuin miehillä. Suurimmat erot olivat psyykkisen toimintakyvyn heikkenemisessä, jota koki 40 % kyselyyn vastanneista naisista ja 33 % miehistä, sekä masentuneisuudessa, jota koki 32 % naisista ja 25 % miehistä. Psyykkinen oireilu oli yleisempää eronneilla ja asumuserossa olevilla kuin muilla siviilisääty-ryhmillä. Myös nuoret viljelijät oireilivat enemmän kuin ikääntyneet siten, että ikäryhmässä 35–45-vuotiaat stressin ja yleisen psyykkisen oireilevuuden esiintyminen oli yleisintä. Opisto- tai korkeakoulutuksen omaavilla stressiä esiintyi enemmän (41 %) kuin keskimäärin aineistossa. Vertailu edellisen seurantatutkimuksen tuloksiin henkisen hyvinvoinnin osalta osoittaa, että psyykkistä oireilua esiintyi vuosien 1992 ja 2004 kyselyissä jotakuinkin yhtä paljon. Poikkeuksena tästä on masentuneisuus, joka oli yleisempää vuoden 2004 tuloksissa (26 %) kuin vuonna 1992 (20 %), ero oli tilastollisesti merkitsevä. Etenkin naisten keskuudessa masennusoireet olivat tilastollisesti merkitsevästi yleisempiä vuoden 2004 aineistossa (32 %) kuin vuonna 1992 toteutetussa seurantatutkimuksessa, jossa masennusoireita oli 22 %:lla kyselyyn vastanneista naisista. Suomalaiseen työssäkäyvään väestöön tehdyn vertailun mukaan päätoimisesti maatiloilla työskentelevillä oli vähemmän psyykkisiä oireita kuin työssäkäyvillä keskimäärin. Maatilayrittäjillä oli myös vähemmän stressiä (34 %) kuin työssäkäyvillä keskimäärin (44 %). Henkisen hyvinvoinnin tulosten tarkastelussa on otettava huomioon viimeisten vuosien aikana toteutunut raju rakennemuutos: vuosien 1992 ja 2004 välillä maatilojen määrä on laskenut 41 % ja maatiloilla työskentelevien henkilöiden määrä on laskenut 45 %. Erot maatalousyrittäjien henkisen hyvinvoinnin tasossa edellä mainittuina ajankohtina ovat kuitenkin suhteellisen vähäiset. Yksi selitysmahdollisuus on, että maatalouden harjoittajiksi ovat valikoituneet suhteellisen muutosvalmiit ja psyykkisiä voimavaroja omaavat henkilöt. Huomiota herättävää on kuitenkin masentuneisuuden lisääntyminen 12 vuoden tarkastelujakson aikana. Maatilayrittäjien parissa työskentelevien tulee ottaa huomioon alan nopean toimintaympäristön muuttumisen aikaansaamat paineet. Maatilataloudessa työskentelevät tarvitsevat tukea muutosten keskellä.