bluuebunny/crossref_metadata_2025 huggingface dataset:
Dvi „Meistro ir Margaritos“ realybės (Kasdienybės sociologijos įvadas)
Authors: Joninas Leonidas
Published: January 2019

Straipsnyje mėginama interpretuoti M. Bulgakovo romano „Meistras ir Margarita“ vieną liniją kasdienybės sociologijos požiūriu. Kartu siekiama, pasiremiant literatūrinės medžiagos analize, iškelti kasdienį gyvenimą kaip svarbią sociologinę problemą. Romano struktūroje skiriamos trys pagrindinės linijos: istorija apie Jėzaus Kristaus ir Poncijaus Piloto tarpusavio santykius, romantiška Meistro ir Margaritos meilė ir Volando vizitas į Maskvą, arba pasakojimas apie Volando ir jo palydovų susidurimą su maskvietiškos kasdienybės faktais ir struktūromis. Romano kasdienybės, kaip uždaros prasmės sferos, varianto skiriamasis bruožas yra kasdienio gyvenimo uždarumas, atsiribojimas nuo transcendentinių sferų. Aptariamas mokslo ir kasdienio gyvenimo santykis. Volandas įkūnija idealų, tobulą ir užbaigtą mokslą, kurį straipsnio autorius palygina su K. R. Popperio trečiojo pasaulio koncepcija. Volando realybė apibūdinama kaip aukščiausia realybė, griežto determinizmo karalystė, nepaklūstanti laikui, joje viskas suvokiama aprioriškai, žinojimas neskirstomas į relevantišką ir nerelevantišką. Romane socialiniai kasdienio gyvenimo mechanizmai nukreipti į transcendentiškumo redukciją ir eliminaciją.
Antikinės filosofijos ištakos
Authors: Jankauskas Skirmantas
Published: January 2019

Straipsnyje kalbama apie antikinės filosofijos ištakas ir jos svarbiausius bruožus. Teigiama, kad antikinė filosofija – tai ypatingo žmogaus – išminčiaus stebėtojo – mąstymas. Filosofu laikomas tas laisvasis pilietis, kurio, kitaip negu vergo, netraukia nei nauda, nei šlovė, ir kuris ateina į šį pasaulį vien stebėti. Tokį žmogų suformavo vergovė – istoriškai susiklostęs gamybos būdas. Atsiskiriant fizinei veiklai nuo dvasinės, suskilo ligi tol buvusi daugiau ar mažiau vienalytė visuomenė. Praktiškai veikiantis žmogus stebėjo pasaulį pro praktinių interesų prizmę, mąstė pasaulį savanaudiškai, kaip tiesiogiai ar netiesiogiai jam skirtą. Antikos žmogus – laisvasis pilietis surado tą kitą kryptį, vertybę, lemiančią jo savitą, nepraktinį požiūrį. Ta vertybė buvo grožis. Pirmojo prado problema žymėjo pirmosios teorinio mąstymo formos – antikinės filosofijos – pradžią. Subjektyviai ši filosofija buvo išminčiaus stebėtojo estetinės savirealizacijos būdas. Tai nulėmė pradinę antikos filosofijos probleminę orientaciją: ji turėjo būti būties mąstymas, arba ontologija. Pirmasis pradas iš pradžių galėjo būti suprastas tik daiktiškai. Objektyviai antikos filosofija buvo suskilusios visuomenės mąstymas.
Žinojimo pagrindo problema Platono filosofijoje
Authors: Valevičius Vytautas
Published: January 2019

Straipsnyje analizuojamas žinojimo pagrindimas Platono filosofijoje. Platonas remiasi Parmenido, Sokrato, Pitagoro ir kitų mąstytojų idėjomis ir teiginiais. Parmenidas pripažįsta idėjos ir minties sutapimą su būtimi: mintis visada yra mintis apie kažką, daiktą, minties objektą. Pažinimo procese visada egzistuoja pažinimo objektas, kuris, ankstyvųjų graikų filosofų nuomone, yra už žmogaus ir nuo jo nepriklausomas. Platonas idėjos terminą sieja ne su formos, o greičiau su rūšies, vaizdo, figūros žymėjimu. Demokrito teorijoje idėja nepažįstama jutimais dėl atomų mažumo, o Platono idėjos suvokiamos tik protu. Pažinimo problema formuluojama kaip nuomonės ir žinojimo priešprieša, o tai labai primena naujųjų amžių racionalizmo ir empirizmo ginčą. Teigiama, kad beveik visi Platono kūriniai vienaip ar kitaip sprendžia pažinimo problemą. Aptariamas sielų ir idėjų pasaulio santykis: sielos struktūra susieja realų žmogiškąjį pažinimą su mokymu apie idėjas. Platonas pateikia keturias sielų būsenas (mąstymas, nuovoka, tikėjimas, spėjimas), kurių pirmosios dvi sudaro mąstymą, o paskutiniosios – nuomonę. Žinojimas nukreiptas į tai, kas yra, o nežinojimas – į tai, ko nėra.
Katalikiškojo modernizmo filosofijos kritinė apybraiža
Authors: Jekentaitė Leonarda
Published: January 2019

1984 m. lapkričio 13 d. Filosofijos, sociologijos ir teisės instituto specializuotoje taryboje vyr. mokslinis bendradarbis doc. B. Kuzmickas apgynė filosofijos mokslų daktaro disertaciją „Katalikiškojo modernizmo filosofinės koncepcijos“. Oficialieji oponentai: prof. J. Babosovas, filos. dr. L. Mitrochinas, prof. J. Minkevičius. Disertacija skirta katalikiškojo modernizmo filosofinių koncepcijų kritinei analizei. Teigiama, kad dabartiniu metu katalikybė išgyvena prieštaringą idėjinio atsinaujinimo ir persiorientavimo laikotarpį. Modernistai siekia netradiciniu būdu interpretuoti krikščioniškąją pasaulėžiūrą.
Meno kūrybos subjekto analizė
Authors: Mureika J.
Published: January 2019

1984 m. gruodžio 21 d. Maskvos M. Lomonosovo valstybiniame universitete VISI Estetikos katedros vedėjas doc. A. Gaižutis apgynė filosofijos mokslų daktaro disertaciją „Dvasinis kūrybinis menininko potencialas“. Oficialieji oponentai: prof. S. Rapoportas, doc. M. Afasiževas, prof. V. Mazepa. Disertacijoje nagrinėjamos menininko profesijos atsiradimo socialinės kultūrinės prielaidos, nemarksistinės estetikos atstovų mėginimai atskleisti meninės veiklos prigimtį, analizuojama menininko psichinės pusiausvyros problema, kūrybos tikslo sąveika su įkvėpimu, vaizduote, mąstymu, emocijomis ir atmintimi (estetiniu patyrimu). Daug dėmesio skiriama kritiškumo analizei.
Apie intencionalinius santykius, intensionalinius kontekstus ir E. Huserlio fenomenologiją
Authors: Norkus Zenonas
Published: January 2019

Intencionalinės sąmonės koncepcijos intencionalumą traktuoja kaip subjekto santykius su pasauliu, kurie turi dvi ypatybes – priklausomybę nuo tų santykių suvokimo būdo ir nepriklausymą nuo realaus objekto egzistavimo. Pastaroji savybė yra sunkiausia problema, su kuria susiduria intencionalinė sąmonės koncepcija. Tipiški intencionalumo problemos sprendimai ir galimos loginės-semantinės intensionalinių (propozicinių nuostatų) kontekstų interpretacijos vieni kitus eksplicitiškai arba implicitiškai suponuoja. E. Husserlio intencionalumo samprata yra suderinama su J. Hintikkos galimų pasaulių propozicinėms nuostatoms semantika. Loginėje-semantinėje subjektyvių kontekstų interpretacijoje, besiremiančioje E. Husserlio idėjomis apie intencionalumą, turėtų būti atspindėta singuliarinių terminų referentai juose – tai subjektų, apie kuriuos kalbama, subjektyvūs referentai. Semantinės kalbos išraiškų savybės gali atlikti analogo arba modelio funkciją, konceptualizuojant subjektyvius išgyvenimus kaip ypatingą realybę.
Būties problema ikisokratikų filosofijoje
Authors: Jankauskas Skirmantas
Published: January 2019

Straipsnyje analizuojama tikrovės apmąstymo prielaidos ir ypatybės antikos filosofijoje – pirmųjų filosofų ikisokratikų pažiūrose. Teigiama, kad tikrovės mąstymas arba teorinis jos pažinimas pasidarė išreikšto antikos žmogaus – išminčiaus-stebėtojo egzistenciniu interesu. Žiūrėdamas į tikrovę kaip grožį, šis išminčius pirmiausia mėgino nustatyti jos kaip grožio apibrėžtumus. Kosmo pirmojo prado problema antikos filosofus domino kaip kosmo estetinę pajautą organizuojantis principas. Jis turėjo patenkinti antikos žmogaus praktinį interesą ir būti praktinio tikrumo požymių išraiška. Kūniškumas kaip praktinio tikrumo įvaizdis sukonkretino archės paieškų kryptį: kosmo pirmasis pradas turėjo būti kūniškos prigimties. Estetinė nuostata lėmė ir patį mąstymo pobūdį, todėl pirmieji antikos filosofų veikalai buvo poemos, o jų mąstymas išliko vaizdinis. Nusivylęs regimojo kosmo tikrumu (nes šis neturėjo loginio principo pastovumo), išminčius-stebėtojas išmąstė esant tik būtį, už kurią nebuvo nieko tikresnio.
A. Šiuco fenomenologinė sociologija
Authors: Nesavas Antanas
Published: January 2019

Straipsnyje glaustai pristatoma austrų sociologo ir filosofo Alfredo Schützo (1899–1959) biografija ir kūryba. A. Schützo manymu, socialinių mokslų tikslas yra pažinti socialinę tikrovę kaip sociokultūrinio pasaulio objektų ir įvykių visumą, kurią suvokia sveikas protas žmonių, gyvenančių kasdienį gyvenimą ir susijusių įvairiausiais tarpusavio ryšiais. A. Schützas rėmėsi E. Husserlio natūraliosios nuostatos pasaulio samprata, kurią šis vėlyvoje kūryboje vadino gyvenimo pasauliu. Sociologas išeities tašku turi pasirinkti ne gamtos mokslų konstituojamą universumą, o gyvenimo pasaulį, kuris nereikalauja įrodymo. Remiantis tipizacijos procesu, galima atskleisti visuomenių arba konkrečių visuomenės grupių skirtumus. A. Schützas atskleidė, kad socialinės tikrovės charakteristikos turi įtakos pačios tikrovės aiškinimui. Kadangi socialinis veikėjas nuolat aiškina savo ir kitų veiksmus, tai norint suprasti bet kokį jo veiksmą, pirmiausia reikia suvokti paties veikėjo motyvus. A. Schützas ieškojo universalių apriorinių gyvenimo pasaulio struktūrų, tačiau susidūrė su problema, kaip paaiškinti įvairius visuomenės ir istorijos periodus.
Socialinė teorija – dėsningas istorijos kūrinys
Authors: Gasiūnas A. , Gendrolis Edmundas , Radvilavičius V.
Published: January 2019

Recenzuojama Albino Lozuraičio knyga „Metodologiniai marksistinės socialinės filosofijos bruožai“. Knygoje nagrinėjami visuomenės, kaip pažinimo objekto, ypatumai, jos materialinės ir dvasinės raidos, socialinių institutų kaitos istorinis sąlygotumas, ideologinis procesas ir dvasinis visuomenės gyvenimas. Parodoma, kaip visuomenės ir individo ideologinio susvetimėjimo formos susijusios su realia jų būtimi, su socialinių jėgų viešpatavimu žmonėms. Autorius parodo, kad socialiniam susvetimėjimui įveikti vien mokslo nepakanka, kad pačioje visuomenės raidoje turi atsirasti jį įveikti suinteresuotos jėgos, kurioms mokslas gali tik padėti įsisąmoninti savo padėtį ir iš jos išplaukiančius tikslus.
Mokslo pažangos kriterijų problema I. Lakato filosofijoje
Authors: Plėšnys Albinas
Published: January 2019

Straipsnyje analizuojama I. Lakatoso mokslo pažangos koncepcija. Teigiama, kad jis vienas pirmųjų atkreipė dėmesį į vertybinį normatyvumo aspektą. Pasak I. Lakatoso, mokslo pažangos rodiklis yra mokslo turiningumo didėjimas. Vertinamasis vienetas yra ištisa teorijų grupė – vadinamoji mokslo tyrimų programa. Jos pagrindą nuo kritinių persvarstymų apsaugo negatyvi euristika – taisyklės, nurodančios, kokių metodų, būdų ar hipotezių tyrinėtojas turi vengti. Pozityvi euristika lemia tolesnę programos plėtotę. Hipotezės, taip pat ir mokslo tyrimų programos informatyvumas yra svarbiausias jų priimtinumo kriterijus. Skiriami priimtinumo laipsniai: pirmasis yra progresyvus teorinis programos poslinkis; antrasis – progresyvus empirinis problemos poslinkis; trečiasis – indukcijos principas: prielaida, kad hipotezė, kurios patvirtintas empirinis turinys didesnis nei konkurentės, labiau priartėja prie tikrojo pasaulėvaizdžio. Mokslo raida yra ilga metodologinių programų konkurencija. Tyrimų programa yra progresyvi, kai jos teorinis augimas viršija empirinį, kai ji sėkmingai gali numatyti naujus faktus. I. Lakatoso tyrimo programų metodologija siekia apginti normatyvinės mokslo filosofijos pozicijas.
Studija apie humanizmą
Authors: Gaižutis Algirdas
Published: January 2019

J. Morkūnienės knygos „Filosofinės humanizmo problemos“ recenzija. Knygoje aptariama marksistinė humanizmo samprata, siekiama patikslinti šią sąvoką, skiriamas mokslinis-teorinis ir vertybinis jos aspektas. Aptariamos humanizmo istorinės prielaidos, didžiausias dėmesys skiriamas žmogiškojo gyvenimo humanizacijai, tikslingam gamtos procesų tvarkymui ir planingam visuomeninių procesų valdymui, o tai užtikrina subjekto realios veiklos plėtotę ir jos turtėjimą. Viena didžiausių knygos teigiamybių recenzentas laiko jos informatyvumą, trūkumu – per ilgą J.-P. Sartre’o koncepcijos nagrinėjimą.
Vydūnas ir Indijos filosofija
Authors: Šaulauskas Marius Povilas
Published: January 2019

Straipsnyje siekiama glaustai apibūdinti lietuvių mąstytojo Vydūno pasaulėžiūrą, konstatuoti jo filosofinės sistemos ir tradicinės Indijos filosofijos konceptualinius ir kompozicinius ryšiai, aptarti pagrindines nagrinėjamo autoriaus mąstysenos linkmes. Indijos ir Vydūno filosofijų architektonika yra vieninga: abiem būdinga tie patys mąstymo principai (ontologiniai, gnoseologiniai) ir vienodas (keturlypis) problematikos dėstymas. Tematinių grupių (bendrosios ontologinės problemos, sprendžiančios būties sandarą; specialiosios ontologinės problemos, nusakančios ontologinių parametrų įtaką bei svarbą žmogui; gnoseologinės ir soteriologinio pobūdžio problemos) išsidėstymas nėra chaotiškas, bet susietas prasminio priežastingumo ryšiais. Straipsnio pabaigoje schematiškai pateikiamas bendras Vydūno filosofijos metodologinis karkasas. Egzistuoja būties įvairovę siejanti savybė, kuri yra imanentinė visoms esamybės apraiškoms. Žmoguje ji reiškiasi sąmonės pavidalu, kitur – sąmoningumo užuomazga (suvokiamumu, judėjimu ir kt.). Medžiaga, kuri nėra sąmoningumas, neegzistuoja, todėl pasaulis yra tik įvairių sąmonės lygmenų junginys.
Dvi estetikos disertacijos
Authors: Gaižutis Algirdas
Published: January 2019

1986 m. balandžio 8 d. Lietuvos MA Filosofijos, sociologijos ir teisės institute Pillė Veljataga apgynė filosofijos kandidato disertaciją „Meno santykio su tikrove problema lietuvių estetikoje (1900–1940 m.)“. Moksliniai vadovai – prof. J. Barzdaitis ir doc. G. Vaitkūnas, oficialieji oponentai: prof. J. Mureika ir doc. V. Salejevas. 1985 m. gegužės 31 d. J. Nickutė apgynė filosofijos kandidato disertaciją „Šiuolaikinės taikomosios-dekoratyvinės dailės estetinės problemos (remiantis Lietuvos TSR taikomąja-dekoratyvine daile)“. Mokslinis vadovas – prof. J. Jakovlevas, oficialieji oponentai: prof. S. Rapoportas ir prof. A. Gaižutis.
Žinojimo sociologija ir ideologijos teorija
Authors: Nesavas Antanas
Published: January 2019

Straipsnyje analizuojamas klasikinės žinojimo sociologijos ir marksistinės ideologijos teorijos santykis. Nagrinėjama K. Mannheimo koncepcija, siekianti pagrįsti šių teorijų atskyrimo būtinybę. Pasak šios koncepcijos, nors žinojimo sociologija glaudžiai siejasi su ideologijos teorija, bet ją domina ne tiek iškreiptos sąmonės reiškinys, kiek klausimas, iš kur kyla skirtingą padėtį socialinėje istorinėje sferoje užimančių subjektų sąmonės struktūros skirtumai. Aptariami K. Mannheimo gauti epistemologinio reliatyvizmo problemos sprendimo rezultatai. Jis priėjo išvadą, kad visos tiesos yra reliacionistinės, t. y. pažinimas yra galimas tik iš tam tikros perspektyvos. K. Mannheimas siekė sukurti antifundamentalistiniais ir hermeneutiniais metodais pagrįstą socialinių mokslų metodologiją, naujo tipo socialinę epistemologiją, kuri atsižvelgtų į kokybinį, egzistenciškai sąlygotą žinojimą. Supažindinama su Frankfurto socialinės mokyklos atstovų pateikta K. Mannheimo ideologijos koncepcijos kritika: jie kritikavo neaiškiai apibrėžtą socialinės būties sąvoką, tiesos sampratą – atsisakė skirti K. Mannheimo reliacionistinę poziciją nuo reliatyvizmo.
Formalioji loginė ir metodologinė mokslo teorijų kontrolė
Authors: Meškauskas Eugenijus
Published: January 2019

Straipsnyje analizuojama formalioji loginė ir metodologinė mokslo teorijų turinio kontrolė. Teigiama, kad mokslo teorijų loginės kontrolės efektyvumas daug priklauso nuo jų teiginių ir vartojamųjų sąvokų turinio apibrėžtumo, tačiau pažinimo proceso istoriškumas ir pati tikrovės procesų prigimtis teleidžia operuoti tik santykiniu apibrėžtumu – dėl to loginė kontrolė gali būti tik iš dalies efektyvi. Formalioji loginė analizė yra teorijų vidinės kontrolės, o ne jų kūrimo įrankis, ji leidžia kontroliuoti teorijas tik jų diskretinio funkcionavimo aspektu. Būdama bendra vystymosi proceso teorija, dialektika atlieka ir mokslo teorijų metodologinės kontrolės funkcijas. Ji padeda išsiaiškinti, kokiu mastu tos teorijos apima vystymosi požiūrio taikymo tiriamiesiems objektams problematiką ir pagal tai nustatyti, kokio pobūdžio problemos dar spręstinos, toliau tuos objektus tyrinėjant. Metodologinė mokslo teorijų kontrolė ne tik neprieštarauja formaliajai loginei, bet ir yra su ja susijusi. Mokslo teorijų turinio santykinis apibrėžtumas ir atvirumas tolesniems tyrimams sudaro mokslo pažangos specifiką.
Ideologinė ir sociologinė dvasinių darinių interpretacija
Authors: Mannheim Karl
Published: January 2019

Publikacijoje nagrinėjamas idėjos ir ideologijos santykis, sociologinės interpretacijos problema, išskiriami jos tipai. Teigiama, kad sociologinis požiūris į dvasinius turinius yra ypatingas idėjų išorinio nagrinėjimo būdas. Dvasinio turinio funkcionalizacija už jo esančios būties struktūros prasmių požiūriu suteikia šiai dvasinei struktūrai naują prasmę. Skirtumas tarp idėjos ir ideologijos yra pasirenkamų fundamentaliai skirtingų nagrinėjimo būdų arba nuostatų tų pačių dvasinių turinių atžvilgiu rezultatas. Pateikiama interpretacijų tipologija: skiriamos vidiniu nagrinėjimu pagrįstos (ideologinės) ir išoriniu nagrinėjimu pagrįstos interpretacijos. Pirmosios skirstomos į subjektyviai numanomos prasmės, objektyvias interpretacijas, interpretacijas kitos sistemos požiūriu, prasmės genezės, idėjų istorines, dokumentines interpretacijas, racionalizuojančias visumos rekonstrukcijas, interpretacijas, pagrįstas imanentine ideologine visuma, antrosios – į priežastinių aiškinimų tipus, idealistines, pozityvistines, individualios ir kolektyvinės supratumo psichologijos, interpretacijas, pagrįstas prasmę turinčia būties visuma ir kt.
Grynoji sąmonė be „Aš“ A. Gurvičiaus fenomenologijoje
Authors: Norkus Zenonas
Published: January 2019

Straipsnyje analizuojama amerikiečių fenomenologo Aarono Gurwitschiaus grynosios sąmonės ir intencionalumo koncepcijos. A. Gurwitschius derino E. Husserlio ir geštaltpsichologijos atstovų idėjas. E. Husserlis teigė, kad išgyvenimas yra mažiausiai keturvietis santykis, kurį sudaro subjektas, interpretanda (tai, kas interpretuojama, įprasminama), prasmė (noema) ir objektas. A. Gurwitschius teigia dvivietį intencionalinį santykį (subjektas – objekto dalis). Jis siūlė pašalinti ego-polių iš transcendentalinės grynosios sąmonės sudėties ir palikti subjekto vietą intencionaliniame akte tuščią. Sąmonės vienovę A. Gurwitschiaus fenomenologijoje užtikrina sąmonės lauko periferija, kurią sudaro intencionaliniai aktai, buvę prieš aktualiai išgyvenamą, tam tikras jutiminio pasaulio segmentas ir nuosavas kūnas. Aptariamos objektų konstitucijos sąmonėje, tematinio lauko, egzistavimo tvarkų sampratos. Straipsnio autorius teigia, kad amerikiečių fenomenologo pateikta sąmonės lauko sandaros analizė yra originaliausia ir vertingiausia jo koncepcijos dalis.
Laisvės problema (II)
Authors: Sezemanas Vosylius
Published: January 2019

Nagrinėjant laisvės problemą įvairiais aspektais aptariami fizinio ir psichinio priežastingumo, determinizmo, laisvės galimybės sąlygų, laisvės jausmo, atsakomybės, kaltės ir kiti klausimai. Teigiama, kad psichinio reiškinio priklausomybė nuo kito kiekio atžvilgiu negali būti tiksliai nustatyta. Psichinis priežastingumas apima aktyvumo momentą ir tuo skiriasi nuo fizinio priežastingumo. Prasmingas teleologinis ryšys apibūdina laisvą ir sąmoningą subjekto apsisprendimą, kiekvieną laisvą valios aktą. Laisvės realumą liudija laisvės ir kaltumo jausmai, subjekto atsakingumas. Atsakingumas yra tam tikras moralinis subjekto nusistatymas, kuriame pasireiškia vidinis subjekto aktyvumas. Kaltumo jausmas kyla iš atsakingumo, iš žmogaus gebėjimo apsispręsti. Formalioji laisvė yra grynai neigiama ir todėl negali būti reguliatyvus gyvenimo principas, ji nesavarankiška, nulemiama to, ką neigia, ji yra tvarkos ir dėsningumo principo neigimas. Laisvė kaip nepriklausomybė vertinga tik tiek, kiek ji kartu yra sugebėjimas ką nors įvykdyti.
Žmogus naujųjų amžių filosofijoje
Authors: Subatavičiūtė Angelė
Published: January 2019

Straipsnyje apžvelgiami asmenybės problemos sprendimo būdai naujųjų laikų filosofijoje. R. Descartes’o koncepcijoje žmogus praranda savo vientisumą suskildamas į kūniškąją ir dvasinę substanciją. B. Spinoza pasisakė prieš šį dualizmą: žmogų jis apibrėžė kaip vientisą gamtos dalį, kartu apribodamas ir žmogaus laisvą valią. XVIII a. materialistai žmogų laikė gamtos reiškiniu, todėl jo prigimčiai tirti taikė gamtos mokslų metodus. Prancūzų švietėjai manė, kad žmonių elgesys priklauso nuo jų asmeninių interesų, todėl dorovės klestėjimo visuomenėje svarbiausioji sąlyga yra asmeninių interesų sutapimas su visuomeniniais. Tokioje etikoje teisingi įstatymai remiasi žmonių dorybėmis, o jos – teisingais įstatymais. Pati gamta nurodo ryšį tarp naudos ir dorybės. Dorovė aiškinama kaip gamtos reiškinių tarpusavio sąveikos rezultatas, tai tokiai etikai daugiau būdingas fatalizmo, o ne valios laisvės teigimas. Daroma išvada, kad XVIII a. materialistų filosofija negalėjo būti asmenybės problemos sprendimo pagrindu. Jos sprendimas yra labiau pagrįstas R. Descarteso bei B. Spinozos filosofijoje.
Gnoseologijos pagrindų problema: R. Dekarto ir I. Kanto tradicija
Authors: Skersytė Jūratė
Published: January 2019

Straipsnyje analizuojamas R. Descartes'o ir I. Kanto ontologijos gnoseologinės kritikos metodologinis turinys. R. Descartes'o filosofijoje gnoseologijos pagrindų problema siejama su žmogaus proto ribotumu, kurį žmogus siekia įveikti, ši problema keliama kaip būties mąstymą generuojančio faktoriaus problema – jame remiamasi ne vidinės struktūrinės, o išorinės genetinės mąstymo determinacijos sąlygomis. I. Kantas nustatė, kad būties sąvoka iš principo negali tarnauti filosofavimo pamatu. Kiekvienas bandymas remtis filosofijoje būties sąvoka reiškia atvirą jos dogminimą. Ši sąvoka filosofijoje gali funkcionuoti tik kaip proto galios struktūrinės analizės rezultatas. I. Kanto filosofijoje gnoseologijos pagrindų problema iš ontologijos, kaip objektyviosios būties teorijos, perkeliama į transcendentalinio subjektyvumo sferą, bet ji nėra deontologinama. Ontologinė prielaida funkcionuoja kaip transcendentalinio proto taikymo sisteminio vienumo principas, išreiškiantis struktūriškai nustatomą proto poreikį ir atliekantis mąstymo procese reguliatyvinę funkciją. Gnoseologija organiškai apima tam tikrą būties, kaip pažinimo objekto, sampratą, kurios pagrindai glūdi genetinėse būties mąstymo sąlygose.
L. Memfordas: kultūros krizės problema cikliškumo teorijos ir technologinio determinizmo sandūroje
Authors: Donskis Leonidas
Published: January 2019

Straipsnyje pristatoma amerikiečių filosofo, meno istoriko, urbanistikos sociologo L. Mumfordo kūrybos svarbiausi bruožai. Jis savitai plėtojo O. Spenglerio ir A. Toynbee‘io teorinę tradiciją: cikliškumo teoriją sujungė su savo mokytojo P. Geddeso urbanistiniais tyrinėjimais. L. Mumfordas kultūrą apibrėžė kaip žmonių adaptacijos pasaulyje ir jų kolektyvinės veiklos technologiją. Kultūros krizė virsta miesto krizės problema. Miestas – tai ypatingas kultūros fenomenas, kultūros formų, ženklų ir simbolių saugykla, paties kultūros proceso simbolis ir instrumentas. L. Mumfordo miesto kultūros koncepcijoje mechaniškumo triumfo ir neorganiškumo (mašininės ir technologinės civilizacijos) alternatyva tampa gyvenimo kultūra. Jo siūloma kultūros krizės įveikimo programa įgyja miesto gelbėjimo programos pobūdį: tai regioninės kultūros ugdymas, miestų augimo apribojimas bei reguliavimas, nauji visuomenės institutai ir bendra žemės nuosavybė. Megamašina – kolektyvinė visuomenės egzistavimo būdo apraiška – L. Mumfordo koncepcijoje yra kultūros dėsnis, jos lemtis ir pabaiga. Su megamašina tiesiogiai siejasi L. Mumfordo technikos ir mokslo bei jo vaidmens kultūroje nuvertinimas.
Megalopolio iškilimas ir smukimas
Authors: Memford Lewis
Published: January 2019

Publikuojamas L. Mumfordo veikalo „Miestų kultūra“ fragmento vertimas. Jame autorius pateikia savo miesto raidos schemą – miesto vystymosi ir žlugimo ciklą. Skiriamos ir aptariamos šios raidos šešios pakopos. Pirmoji – eopolis – yra kaimo bendruomenės pradžia. Kaimas, susiformavęs greičiausiai neolitinėje kultūroje, išlieka patvariausia kolektyvo forma, jo gyvavimas sukuria pagrindą visoms vėlesnėms civilizacijos transformacijoms. Antroji pakopa – polis yra kaimų ir kraujo ryšių susietų grupių junginys, turintis bendrą teritoriją, kuri organizuotai ginama nuo išorės priešų. Metropolis susiformuoja, kai iš nedaug tesiskiriančių kaimų grupių ir kaimo tipo miestelių regione iškyla vienas miestas, kuriam pavyksta patraukti didesnį gyventojų skaičių. Megalopolis yra miesto saulėlydžio pradžia: kapitalistinio mito veikiamas miestas susikoncentruoja į didumą ir galią. Megalopolis įveda į pompastinės kultūros epochą. Tiranopolis yra parazitizmo išplitimas ekonominėje ir socialinėje sferose. Eikvojimo ir švaistymo funkcija sustabdo visas aukštesnes kultūrinės veiklos formas. Nekropolis yra paskutinioji pakopa: tai miesto gyvenimo žlugimas. Aptariamos miesto išsigelbėjimo ir atsinaujinimo galimybės.
Asmenybės ethos
Authors: Hartmann Nicolai
Published: January 2019

Publikacijoje nagrinėjama asmens ir asmenybės sąvokos. Teigiama, kad asmuo yra bendrybė, o asmenybė yra tai, ką žmogus turi pats vienas ir ko nėra kituose. Asmuo yra pažinimo procese dalyvaujantis subjektas, tikslingai veikianti ir laisvai besirenkanti būtybė, vartojanti, sąveikaujanti su aplinkiniu pasauliu ir kitais žmonėmis. Žmogus tampa asmeniu per kultūrinį sąryšį, kuris iškyla kaip visuomenės esmė ir yra susidaręs kartų kaitoje. Tikroji asmenybės dvasinė struktūra (ethos), yra paremta ne savęs ieškojimu ar įtvirtinimu, bet atsidavimu ir savęs užmiršimu. Ji įaugusi į dvasinį-kultūrinį-žmonių pasaulį ne tik savo egzistavimo sąlygomis, bet ir egzistencijos prasminiu turiniu, dvasine struktūra bei verte. Tiesioginis individualios asmenybės vertės siekimas yra neįmanomas. Kito žmogaus mylintis žvilgsnis mato idealią asmenybės vertę kaip kito vertę.
Profesorius Eugenijus Meškauskas ir Lietuvos filosofija
Authors: Kapačiauskienė Danutė
Published: January 2019

Straipsnis skirtas E. Meškausko filosofijai aptarti. Teigiama, kad jis yra marksistinės filosofijos Lietuvoje žymiausias atstovas. E. Meškausko marksistinės filosofijos pažiūros formavosi dar prieškario Lietuvos Respublikoje, nepriklausomai nuo sovietinio akademinio marksizmo. Pokario metais E. Meškausko opozicinė nuostata reiškėsi pastangomis dėstant pačią marksistinę filosofiją apginti kritiško mąstymo autonomiją nuo ideologinės prievartos. Jo filosofijos vienas postulatų yra prielaida, kad visuomeninio gyvenimo esmė yra praktika. Praktika yra materialaus ir dvasinio pasaulio sinkretinė vienovė – tokia samprata, autorės nuomone, yra dvinarės būties ir sąmonės filosofinės paradigmos papildymas trečiu nariu, jungiamąja grandimi. Marksistinė filosofija suprantama kaip visuomenės praktinės veiklos socialinės-istorinės raidos teorija. Daroma išvada, kad E. Meškausko filosofavimo stilius leido būtiną kiekvienos teorijos loginį uždarumą sėkmingai derinti su jos turinio atvirumu kiekvienai kitai racionaliai minčiai.
Istorijos idėja filosofijoje
Authors: Dobryninas Aleksandras
Published: January 2019

1989 m. birželio 27 d. Vilniaus universiteto Filosofijos katedros asistentas Arūnas Poviliūnas apgynė filosofijos mokslų kandidato disertaciją „Istorijos idėja filosofijoje“. Disertanto mokslinis vadovas – doc. A. Lozuraitis, oficialieji oponentai – profesoriai J. Minkevičius ir R. Plečkaitis bei doc. T. Sodeika. Disertacijoje teigiama, kad teoriškai eksplikuota istorijos filosofijos koncepcija formuojasi tik Renesanso epochoje kaip antropocentristinės pasaulėžiūros padarinys. Analizuojama istorijos problema klasikinėje vokiečių filosofijoje (I. Kantas, G. Hegelis). Paskutinėje dalyje nagrinėjamas materialistinės istorijos sampratos susiformavimas.
Radikalus istorizmas ir kultūros krizių filosofinė refleksija
Authors: Donskis Leonidas
Published: January 2019

Straipsnyje nagrinėjama kultūros krizės problema istorizmo kontekste. Aptariami istorizmo apibrėžimo keblumai, šio fenomeno ištakos ir formavimasis: kaip ypatingas istoriosofinės ir sociosofinės refleksijos tipas ir savarankiška humanitarinio mąstymo paradigma istorizmas atsirado XVIII a. G. Vico žmogaus ir istorijos vizijoje. Istoristinio požiūrio į pasaulį esmę sudaro žmogaus patyrimo istorinio aspekto hipostazavimas, jo suabsoliutinimas. Teigiama, kad kultūros krizės problema yra vienas svarbiausių istorijos filosofijos ir kultūros teorijos klausimų. Ypač pabrėžiama evoliucionizmo ir ciklų teorijos analizės metodologinė reikšmė. Straipsnyje siekiama apibendrinti radikaliojo istorizmo fenomeno atsiradimo teorines prielaidas ir šaltinius, parodyti jo ryšį su kultūros krizės problema. Teigiama, kad radikalusis istorizmas, istoriją paverčiantis vienintele žmogaus veiklos arena, turi ercazreligijos bruožų. Kultūros krizė apibrėžiama kaip visuomenės gyvenimo formų ir kultūros formų neatitikimas, jų prasilenkimas arba konfliktas. Kultūros krizė yra jos dezintegracija, kultūros užmarštis. Straipsnyje svarstomi kultūros krizės aiškinimo būdai ir jų konstruktyvumas.
Natūros ir kultūros sąveika: kas ką?
Authors: Gendrolis Edmundas
Published: January 2019

Straipsnyje analizuojami pasisavinamojo ir gamybinio ūkio skirtingi ūkio kultūros tipai ir jų poveikis gamtinei aplinkai. Teigiama, kad mezolite išryškėjo ūkio kultūros tipų diferenciacija: išsiskyrė specializuotos sezoniškai judrios derliaus rinkėjų, sėslios ir pusiau sėslios pakrančių medžiotojų ir žvejų, stepėse gyvenančių klajoklių medžiotojų grupės. Remiantis G. Childe‘o, R. Braidwoodo ir L. Binfordo hipotezėmis tiriamos gamybinio ūkio atsiradimo ekologinės, demografinės ir ekonominės prielaidos. Gamybinio ūkio atsiradimas ir jo raida iš esmės pakeitė gamtinę aplinką. Ūkinių-kultūros įgūdžių kaita ekstremaliomis gamtinėmis sąlygomis vyko iki tam tikros ribos, o kai buvo išnaudotos visos klajoklinės gyvulininkystės galimybės, prasidėjo amžius trunkanti ekonominė ir kultūros stagnacija. Ganyklų nualinimas, jų degradacija tapo globaliniu reiškiniu. Kultūros raidos teorijos, neatsižvelgiančios į ekologinių sąlygų įtaką, neišvengiamai yra vienpusiškos. Daroma išvada, kad kultūros raidos analizės bendrieji metodologiniai principai įgyja mokslinę vertę tik tada, kai atsižvelgia į įvairialypę kultūros ir natūros tarpusavio sąveiką.
Rytų ir Vakarų kultūrų sąveika
Authors: Bagdonavičius Vacys
Published: January 2019

1989 m. spalio 18-19 dienomis Vilniaus universitete vyko sąjunginė mokslinė konferencija „Rytų ir Vakarų kultūrų sąveika“. Perskaityta daugiau kaip 20 pranešimų (A. Andrijauskas, M. P. Šaulauskas, V. Bagdonavičius, S. Juknevičius, Z. Norkus, J. Trinkūnas, L. Donskis, A. Uždavinys, V. Valevičius ir kiti), juose vyravusią kultūrologinę problematiką analizavo ne tik filosofai, bet ir kiti orientalistikoje besidarbuojantys specialistai – filologai, istorikai, menotyrininkai, religijotyrininkai. Filosofiniai Rytų ir Vakarų kultūrų sąveikos aspektai įgavo tvirtesnį empirinį pagrindą.
Apie A. Smitą, A. Mainongą ir kontempliatyvųjį realizmą
Authors: Norkus Zenonas
Published: January 2019

Straipsnyje analizuojama A. Meinongo moralinės vertės teorija. Palyginami jo ir A. Smitho etiniai tyrinėjimai. Kaip A. Smitho „Moralinių jausmų teorija“ papildo jo ekonominius tyrinėjimus, taip A. Meinongo moralinės vertės teorija papildo „senosios austrų mokyklos“ ekonomikos moksle teorijas, besiremiančias ribinio naudingumo ekonominės vertės teorija. A. Meinongas siekė sukurti mokslinę bendrąją vertės teoriją, kurios specializuotos atšakos būtų ekonominės, moralinės ir t. t. vertės teorijos. Kitaip nei A. Smithą, A. Meinongą domina ne tiek sugebėjimo doroviškai vertinti svetimus ir savus poelgius psichinė genezė, kiek dėsniai, apibrėžiantys dorovinio vertinimo objekto dorovinės vertės dydžio priklausomybę nuo dorovinio vertinimo situaciją sudarančių aplinkybių kiekybinių charakteristikų. Eksplikuojama dorovinio vertinimo situacijos struktūra. Įvedama kontempliatyviojo ir veiksmingojo altruizmo perskyra, kurios nebuvo A. Meinongo darbuose. Bandoma sukonstruoti kontempliatyvaus altruizmo dorovinės vertės teoriją. Kontempliatyvusis altruizmas vertinamas kaip potencialus veiksmingasis altruizmas.
Perceptyvizmas ir egzistencinė ontologija
Authors: Pivorius Vytautas
Published: January 2019

Straipsnyje, remiantis M. Heideggerio, J.-P. Sartre’o, M. Merleau-Ponty koncepcijų analize, siekiama atskleisti transcendentalinio metodo ir ontologinių intuicijų sintezės realizavimo prielaidas, pagrindines idėjas bei programinius tikslus. Egzistencinis mąstymas analizuoja tas pagrindines žmogiškosios realybės struktūras, kurios dalyvauja konstituojant kokio nors esinio prasmę. E. Husserlis atsisakė konstruktyvaus transcendentalizmo idėjos ir pavertė sąmonę natūraliu, būtinu bei universaliu bet kokios daiktinės prasmės funkcionalumo fonu. Pohuserliškojoje fenomenologijoje iš esmės atsisakoma suprasti subjekto konstitutyvinę veiklą žmogiškojo subjektyvumo imanentinės analizės pagrindu, egzistenciniame mąstyme atsiranda hermeneutikos motyvai. Šio mąstymo rūpestis kyla iš intencionalinio dialogo ir žmogaus perceptibilumo vidinio ryšio refleksijos. Sielos perceptibilumas yra jos ontologinio funkcionalumo natūralus fonas, specifiškai žmogiškojo atvirumo būčiai forma. Būties klausimas iš esmės sutampa su šio perceptibilumo adekvataus išreiškimo būdo pasirinkimo klausimu.
Gnoseologija
Authors: Sezemanas Vosylius
Published: January 2019

Perspausdinamas V. Sezemano enciklopedinis straipsnis, kuriame pristatoma gnoseologija kaip filosofinė disciplina. Tai pažinimo teorija, nagrinėjanti pažinimo kilmę, vyksmą, sudėtį, rūšis, santykį su tikrove, vaidmenį žmogaus gyvenime. Gnoseologijos išeities taškas yra pažinimo fenomenologija, t. y. tikslus pirmykščių pažinimo duomenų ir tuos duomenis apdorojančių mąstymo procesų aprašymas. Apžvelgiamas subjekto ir objekto santykis pažinimo procese, pristatomos svarbiausios gnoseologijos kryptys – racionalizmas ir empirizmas bei žymiausi jų atstovai. Pažinimas yra transcendentinis aktas: subjektas pagauna būtį, kuri nepriklauso nuo pažinimo akto. I. Kanto kriticizmas priskiriamas imanentinėms gnoseologijos teorijoms. Kritiškasis realizmas, arba neorealizmas, pažinimui priskiria tik simbolinę reikšmę: mūsų pagaunami fenomenai ne atvaizduoja pačią būtį, bet tik jai atstovauja, nes jų kokybė ir sudėtis neatsiejamai susieta su žmogaus psichofizine organizacija. Nuo gnoseologijos reikia skirti žinojimo teoriją, kuri nagrinėja žinojimo (kaip pažinimo akto rezultato) sudėtį bei sąrangą.
Lietuvių dvasininkija tautinės savimonės ir ekonominės saviraiškos puoselėtoja
Authors: Pruskus Valdas
Published: January 2019

Straipsnyje nagrinėjamos XIX a. pabaigos – XX a. pradžios patriotiškai nusiteikusių Lietuvos katalikų dvasininkijos atstovų pažiūros į aktualias socialines politines problemas. Teigiama, kad šie dvasininkai pabrėžė svetimtaučių verslininkų vykdomo vietinių gyventojų asimiliacijos ir ekonominio pavergimo pavojų. Siekiant išvengti šio pavojaus, jie ragino stiprinti lietuvių gebėjimus visose ekonominio gyvenimo srityse, patiems lietuviams įsigalėti tose veiklos srityse, kuriose vyravo svetimtaučiai (prekyboje, pramonėje, amatuose). Buvo viliamasi, kad tai padės efektyviau kovoti ir už politinę Lietuvos nepriklausomybę bei sumažins emigraciją. Daroma išvada, kad morališkai palaikydama savųjų pastangas įsitvirtinti ekonominiame krašto gyvenime, teikdama konkrečius patarimus ūkininkams, Lietuvos dvasininkija ugdė tautinę savimonę, skatino ekonominės saviraiškos poreikį ir kartu griovė vietinių socialistų skelbiamą teiginį, jog Bažnyčia esanti tolima liaudies lūkesčiams, jos kasdieniniams reikalams.
Vertybių samprata M. Šėlerio etikoje
Authors: Anilionytė Loreta
Published: January 2019

Straipsnyje analizuojama vokiečių fenomenologo Maxo Schelerio filosofijos ir etikos pagrindinė sąvoka – vertybė. Teigiama, kad M. Scheleris bandė kurti ontologinę teoriją, pripažindamas vertybėms savarankišką egzistenciją, kai žmogus tampa pasyviu vertybių suvokėju. Vertybių esmės teorija kyla iš emocionaliosios intuicijos sampratos, teigiančios, kad vertybė yra akivaizdžiai duotas fenomenas, o ne sprendimo, refleksijos, abstrakcijos ir panašių proto aktų produktas. Vertybės yra objektyviai egzistuojantys kokybiniai fenomenai, kaip turiniai, o ne formalūs dariniai, sąlygoja privalomybę ir sudaro ypatingą transcendentinių, virš empirijos iškilusių esmių karalystę. Sudarančios atskirą idealų pasaulį vertybės laikomos indiferentiškomis realios būties atžvilgiu. Aptariama M. Schelerio vertybių ir gėrybių perskyra. Autorė kritikuoja M. Schelerio teoriją dėl neaiškumo, kaip nustatyti vertybių ir kitų idealių darinių skirtumą bei dėl vertybės ir privalėjimo santykio.
Benedetas Kročė ir jo "laisvės filosofija"
Authors: Černevičiūtė Jūratė
Published: January 2019

Straipsnyje pristatoma italų filosofo Benedetto Croce‘s (1866–1952) biografijos ir kūrybos svarbiausi bruožai. Filosofas nagrinėjo istorijos, politikos problemas, istorinį materializmą, marksizmą, estetiką, kūrė neohegelistinę dvasios filosofiją, kurią sudaro estetika, logika, praktikos filosofija (ekonomika ir etika) ir istoriografija. Pasak B. Croce‘s, kadangi laisvė ir istorija yra tapatūs dalykai, tai ir liberalizmas nėra viena iš daugelio politinių partijų, jis – kitas dvasios filosofijos pavadinimas. Liberalizmas B. Crocei yra metapolitinė (politinė-etinė) kategorija: tai antiautoritarizmas, kova prieš visus mėginimus likviduoti laisvą skirtingų dvasinių jėgų žaismą vardan vieningos ir visiems privalomos pasaulėžiūros ir kartu sunaikinti kūrybą bei dvasią. B. Croce dialektiką ir istorizmą panaudojo totalitarizmo kritikai. Filosofas klasikinę vertybių triadą (tiesa, grožis, gėris) papildė naudos kategorija. Istoriografiją jis traktavo kaip autonomišką gamtotyros atžvilgiu.
Judėjimo sampratos raidos rekonstrukcija
Authors: Laskienė Skaistė
Published: January 2019

1991 m. vasario 12 d. Vilniaus universitete KTU Filosofijos katedros dėstytojas Leonardas Lapašinskas apgynė filosofijos mokslų kandidato disertaciją „Klasikinės judėjimo sampratos tapsmas: metodologinis aspektas“. Disertacijos mokslinis vadovas – I. Rožanskis, oficialieji oponentai: M. Šubas ir K. V. Makarevičius. Disertacijoje analizuojamos metodologinių mokslo teorijų raidos koncepcijos ir judėjimo sampratos. Nurodomos dvi mokslo teorijų nepalyginamumo idėjos ištakos: istoriniai mokslo tyrimai ir metodologinė pažinimo proceso analizė. Judėjimo sampratos suskirstytos į tris tipus: Aristotelio fizika, impeto teorija ir klasikinė dinamika.
Humanistinė tendencija sociologijoje ir socialinės realybės problema
Authors: Šerpytytė Rita
Published: January 2019

Straipsnyje analizuojami keblumai, su kuriais susiduria humanistinės orientacijos socialinė teorija, siekianti pagrįsti visuomenės gyvenimo, kaip besiskiriančios nuo gamtos savitos realybės, pažinimo galimybę. Detaliau aptariami socialinio pažinimo pagrindimo keblumai W. Dilthey'aus, M.Weberio, A. Schutzo teorijose. W. Dilthey'us manė, kad žmogaus pasaulio ir istorinių kultūros formų pažinimas yra įmanomas dėl to, kad gali būti pagrįstas socialinio gyvenimo subjektyvumu. M. Weberis teigė, kad socialinio gyvenimo raiška yra funkcinė, todėl jo pažinimas turi būti orientuotas į socialinių veiksmų nagrinėjimą, jų prasmės atskleidimą. Šiuolaikinė fenomenologinė sociologija toliau plėtoja M. Weberio idėją apie subjektyvių žmogaus prasmių aiškinimą. Visuomenės tyrinėtojas turi atsižvelgti į tai, kad socialinių veiksmų prasmės yra dviejų eilių. Pirmą eilę sudaro sveiko proto konstruktus pasitelkus interpretuojamas pasaulis, antrąją – socialinių mokslų konstruktai. Dviejų prasmių eilių išskyrimas suponuoja reikalavimą neatitrūkti nuo pirminių konstruktų, kita vertus, suponuoja tam tikrą atsiribojimą - nusistatymą pirminių konstruktų atžvilgiu.
Aleksijaus Mainongo „asmeninės vertės“ teorija tarp aksiologinių diskursų
Authors: Norkus Zenonas
Published: January 2019

Straipsnyje tiriama A. Meinongo aksiologija, nustatoma jos vieta bendrame aksiologijos diskurse. Aksiologinės teorijos (klasikinis spiritualizmas, klasikinis natūralizmas, aksiologinis absoliutizmas, aksiologinis reliatyvizmas) klasifikuojamos pagal tai, kaip jos traktuoja vertės ontologinę nepriklausomybę nuo būties ir nuo vertintojo bei epistemologinę vertės nepriklausomybę nuo vertintojo. A. Meinongo teorija priskiriama aksiologiniam reliatyvizmui pažymint, kad gyvenimo pabaigoje jis iš dalies perėjo į aksiologinio absoliutizmo pozicijas. Savo tyrimus A. Meinongas pradėjo įrodymu, kad ekonominės vertybės nėra vienintelės: egzistuoja vertingi dalykai, neturintys ekonominės vertės. Vėlyvuoju laikotarpiu A. Meinongas skyrė subjektyvios asmeninės vertės teoriją ir absoliučios vertės teoriją. Analizuojama asmeninės vertės (jos atmaina yra subjektyvi ekonominė vertė) teorija. A. Meinongas skyrė dvi asmeninės vertės sąvokas – plačiąją ir siaurąją. Plačiąja prasme asmeninę vertę turi kiekvienas dalykas, kuris yra arba gali būti asmens (vertintojo) pozityvaus arba negatyvaus jausmo objektu. Vertę griežtąja prasme turi timologinių jausmų objektai. Aptariami šių jausmų skiriamieji bruožai.
Socialinė K. R. Popperio teorija
Authors: Patkauskaitė Jūratė
Published: January 2019

Straipsnyje eksplikuojamos K. R. Popperio socialinės koncepcijos pagrindinės idėjos, išdėstytos veikaluose „Atviroji visuomenė ir jos priešai“, „Istoricizmo skurdas“, kuriuose mąstytojas ieškojo adekvataus socialinio pažinimo metodo. Šio metodo samprata nulemia bendrąjį socialinių mokslų lygį. Aptariama K. R. Popperio istoricizmo daugiaaspektė samprata ir jo kritika. Istoricizmas – tai ir antidemokratinė (totalitarinė) politinė nuostata, ir bet kuris minties judesys, atskiro individo savaiminę vertę pajungiantis bendrybės visagalybei (valstybei, klasei, nacijai, bendrajai valiai). Pateikiama K. R. Popperio atlikta Platono, G. Hegelio, K. Marxo, K. Mannheimo istoricizmo kritika. Aptariamas kritinio racionalizmo metodas, kurio pirminė prielaida – racionali žmonijos vienybė. Socialinis tyrinėtojas turi ne ieškoti besąlygiškų visuomenės raidos dėsnių, o konstruoti socialinių situacijų modelius ir aprašyti juos nominalistiniais terminais. Tai įgalintų pagrįsti laipsnišką socialinę inžineriją socialinėje praktikoje. Daroma išvada, kad socialinėje K. R. Popperio koncepcijoje susijungė aktyvi moralinė, humanistinė autoriaus nuostata ir gamtos mokslų metodologinių paieškų patirtis.
Socialinių katalikybės idėjų raiška Lietuvoje
Authors: Pruskus Valdas
Published: January 2019

Straipsnyje nagrinėjama XIX a. pabaigos – XX a. pradžios patriotiškai nusiteikusių Lietuvos katalikų dvasininkijos atstovų (J. Dabušio, S. Šultės, J. Vailokaičio, F. Kemėšio, M. Krupavičiaus ir kt.) pažiūros į kooperaciją. Šie ją traktavo ne tik kaip tautos (kaip ūkio subjekto) apsaugą nuo grobikiškojo kapitalizmo apraiškų (kurios asocijavosi su užsienio verslininkų veikla Lietuvoje), bet ir kaip teisingesnės visuomenės kūrimo neprievartinę priemonę, kaip vienintelį patikimą kelią į ekonominę, pilietinę ir galiausiai politinę laisvę. Skleisdama kooperacijos idėjas tarp skirtingų socialinių sluoksnių atstovų, jungdama juos į vartotojų, kredito, žemės ūkio draugijas, dvasininkija siekė skatinti žmonių iniciatyvą, atsakomybės ir pareigos jausmą, žmogiškosios vertės pajautimą. Taip dvasininkai didele dalimi prisidėjo formuojantis darbininkų ir valstiečių klasėms Lietuvoje bei augant jų profesionalumui. Tai savo ruožtu leido 1918 m. nepriklausomybę atkūrusiai Lietuvai (nepaisant Pirmojo pasaulinio karo negatyvių padarinių) per palyginti trumpą laiką atkurti ir plėtoti savo ekonomiką.
Knyga apie laimingą gyvenimą
Authors: Aurelijus Augustinas
Published: January 2019

Publikacijoje laimingo gyvenimo esme ir tikslu laikomas Dievo pažinimas. Kelias į jį eina ne per protą, o per širdį, vidinį išgyvenimą, kančią, blaškymąsi, ieškojimą. Traktate pasitelkiami audros, šėlstančios jūros, kelionės, kalno įvaizdžiai, nemažai aliuzijų į paties autoriaus išgyvenimus, pasaulėžiūros lūžius. Svarbiausiu vedliu link Dievo laikoma siela, o esmine jos dorybe – veiklumas, arba vaisingumas. Priešinga savybė yra neveiklumas, arba nevaisingumas. Augustino pateikta laimingo gyvenimo formulė yra: per tiesą, per saiką – į Dievą ir kartu – į laimę. Saikas yra sielos išmintis, būti laimingam reiškia nejausti stokos, būti išmintingam. Dievą turi kiekvienas, kuris yra laimingas. Turėti Dievą sielose reiškia naudotis Dievu. Pabrėžiama ieškojimo ir meilės svarba. Aukščiausiu saiku laikomas Dievas kaip aukščiausia tiesa ir visiškas tobulumas. Laimingas gyvenimas yra pamaldžiai ir iki galo suvokti Dievo vedimą į tiesą.
E. Nagelio mokslo filosofijos tyrimas
Authors: Bitinaitė L.
Published: January 2019

1991 m. gruodžio 9 d. Vilniaus universitete N. Lomanienė apgynė filosofijos daktaro disertaciją „E. Nagelio mokslo filosofijos analizė“. Mokslinis vadovas – prof. R. Plečkaitis, oficialieji oponentai: prof. E. Nekrašas ir doc. A. Vaišvila. Disertacijoje aptariami E. Nagelio mokslo koncepcijos teoriniai šaltiniai, rekonstruojamas šios koncepcijos turinys, apibrėžiama jos istorinė reikšmė ir vieta mokslo filosofijoje, išryškinamas konstruktyvus amerikiečių filosofo indėlis į mokslo aiškinamosios funkcijos problematiką, nagrinėjami deduktyvaus-nomologinio ir statistinio aiškinimo modeliai, aptariama genetinio aiškinimo samprata.
Mokslo ir metafizikos sąveikos problema mokslo filosofijoje
Authors: Plėšnys Albinas
Published: January 2019

Straipsnyje apžvelgiamos mokslo ir metafizikos santykio sampratos. Teigiama, kad visiškai neigiamą požiūrį į metafiziką išreiškia loginio empirizmo šalininkų suformuluotas empiristinis prasmės kriterijus – siūlymas prasmingais laikyti tik tuos teiginius, kuriuos įmanoma verifikuoti, t. y. nustatyti jų teisingumo reikšmę, tarus, kad ją gali turėti tik patyrimą išreiškiantys teiginiai. Mažiau griežtai metafiziką vertino K. R. Popperis, prasmės problemą pažinime pakeičiantis demarkacijos problema – kriterijaus, kuris leistų atskirti empirinius mokslus nuo matematikos, logikos ir metafizinių sistemų, suradimo problema. Autorius teigia, kad mokslo ir metafizikos sąveiką geriau už loginį empirizmą išreikštų atomistinė filosofijos ir teologijos santykio analogija. Sprendžiant mokslo ir metafizikos sąveikos problemą, būtina tiksliau apibrėžti metafizikos sąvoką: vaisingas būtų Ch. Wolffo pasiūlymas skirti bendrąją metafiziką (ontologiją) ir specialiąją metafiziką, kuri susideda iš kosmologijos, teodicėjos ir metafizinės psichologijos. Mokslo ir metafizikos sąveikos analizė turi būti siejama ir su teologinių idėjų įtaka mokslų metodams, tyrimo sritims ir problemoms apibrėžti.
Kantas (sisteminis išdėstymas)
Authors: Hartmann Nicolai
Published: January 2019

Publikuojamame N. Hartmanno straipsnio vertime glaustai išdėstyti I. Kanto filosofijos esminiai požymiai, kurie susiję su pažinimo raidos aiškinimu filosofijoje. Vaidingumo dėlei pateikta keletas schemų: transcendentalinės sąmonės, transcendentalinio idealizmo, kategorijų, sprendinių lentelės, reiškinių ir daiktų savaime sąveikos ir žmogaus padėties pasaulyje. Transcendentalinė estetika grindžiama tuo, kad erdvė ir laikas yra laikomi aprioriniais mūsų pojūčių principais. Spręsdamas kategorijų objektyvaus galiojimo problemą I. Kantas remiasi žmogiškąja subjekto sfera, kurią jis vadina empirine sąmone arba empiriniu subjektu. Kiekviename pažinimo akte vyksta trejopa sintezė: įvairių jutiminių įspūdžių sintezė stebinyje, reprodukcijos sintezė vaizduotėje, atpažinimo sintezė sąvokoje. Aptariamos substancijos ir priežastingumo kategorijos, analizuojamos grynojo proto antinomijos, I. Kanto ontologinio Dievo buvimo įrodymo kritika, tikslingumo samprata, žmogaus, kaip dorovinės esybės, pozicija pasaulyje. Pateikiamas dvejopas sprendimo galios apibrėžimas: ji yra apibrėžiančioji ir reflektuojančioji.
Antano Kaupo socialinės pažiūros
Authors: Pruskus Valdas
Published: January 2019

Straipsnyje nagrinėjama JAV lietuvių bendruomenės veikėjo kunigo Antano Kaupo (1870–1913) socialinės pažiūros. Jis teigė, kad tobulesnės visuomenės kūrimas turi remtis bendražmogiškosiomis vertybėmis ir neprieštarauti žmogaus prigimčiai bei jo pašaukimui. Gindamas visuomenės evoliucinės raidos idėją A. Kaupas laikėsi pažiūros, kad visuotinę gerovę galima pasiekti tik glaudžiai bendradarbiaujant įvairioms socialinėms grupėms, garantuojant visiems visuomenės nariams lygias teises ir galimybes rodyti savo sugebėjimus ir iniciatyvumą. Nuosavybės turėjimas savininkui nustato tam tikras pareigas visuomenei. A. Kaupas pripažino valstybei teisę reguliuoti įmonių veiklą, ypač darbininkų užimtumo srityje. Atmetė socialistų iškeltas gamybos priemonių suvisuomeninimo ir vienodo užmokesčio idėjas kaip neskatinančias iniciatyvos ir darbo našumo. Lietuvos nepriklausomybės atkūrimą ir įtvirtinimą laikė svarbiausiu tautos uždaviniu. Jam įgyvendinti būtina visų visuomenės sluoksnių politinių partijų santarvė, pasiekiama tolerancija ir susiklausymu.