bluuebunny/crossref_metadata_2025 huggingface dataset:
Virtuaalikylä - yhteinen oppimisfoorumi
Authors: Lehtinen Riitta
Published: April 2019

Virtuaalikylä tarjoaa nykyaikaisen ja helpon tavan tarkastella reaalielämää maaseudulla ja erilaisissa maaseutuyri-tyksissä. Virtuaalitiloilta löytyvät nopeasti ja vaivattomasti monet opetuksessa käytettävät lähtötiedot ja aineistot selkeästi jaoteltuina ja kuvattuina. Tietokoneen ääreltä on mahdollista vierailla tilalla ja käydä katsomassa miten säilörehua tehdään, lehmiä lypsetään tai millainen traktori on käytössä. Toiminnan ja tuotannonseurannan dokumen-tit sijaitsevat aiheittain ryhmiteltyinä mappihyllyssä.Tällä hetkellä Virtuaalikylässä on valmiina yksi lypsykarjatila ja rakenteilla muita kotieläintiloja. Mate-riaalia voidaan käyttää kaikessa luonnonvara-alan opetuksessa. Lähtökohta on, että Virtuaalikylän tilat auttavat opiskelijoita hahmottamaan kokonaisuuksia ja toisaalta taas tarjoavat hyvinkin yksityiskohtaista tietoa eri asioista. Opettajat voivat olemassa olevasta materiaalista helposti laatia haluamiaan oppimistehtäviä ja kokonaisuuksia tai käyttää erilaisia valmiita materiaalikokonaisuuksia. Opiskelijalta edellytetään samoja valmiuksia kuin muissakin opinnoissa eli aktiivisuutta ja oma-aloitteisuutta. Kuvien ja tekstin vuorottelu tukee erilaisia oppijoita ja pitää yllä opiskelijoiden motivaatiota tarkasteltavaan aiheeseen. Samoin tietojen reaaliaikaisuus ja päivittyminen lisäävät aineiston kiinnostavuutta.Kun menet ensimmäistä kertaa tutustumaan Virtuaalikylään kannattaa aluksi katsoa etusivulla oleva esitte-lyvideo ja yläpalkin Ajankohtaista-linkki. Sen jälkeen kylässä liikkuminen ja asioiden löytäminen sujuu. Nykyisin käytössä oleva tilan perusrakenne: mappihylly, työpöytä ja videotiedostot on tarkoitus säilyttää myös jatkossa.

Kuva 1. Tervetuloa Virtuaalikylään www.virtuaali.infoVirtuaalikylää on rakennettu tähän mennessä kolmessa eri hankkeessa ja yhteistyössä useiden eri luonnonvara-alan oppilaitosten kanssa. Molemmat toimintatavat ovat välttämättömiä riittävien resurssien turvaamiseksi ja monipuo-lisen sisällön aikaansaamiseksi. Tavoitteena on monipuolinen kokonaisuus, joka palvelee sekä opiskelijoita että opettajia.
Rypsi soijaa parempi lypsylehmien valkuaistäydennys myös apilapitoista säilörehua syötettäessä
Authors: Rinne Marketta , Kuoppala Kaisa , Ahvenjärvi Seppo , Vanhatalo Aila
Published: April 2019

Suurin osa lypsylehmien valkuaistäydennystä selvittävistä tutkimuksista on suoritettu nurmiheinäkasveista tehtyyn säilörehuun perustuvia ruokintoja käyttäen. Puna-apilapitoisen säilörehun käyttäminen on kuitenkin tyypillistä luomutuotannossa. Puna-apilan typpiomavaraisuus, myöhäisempi kehitysrytmi ja lehmien kyky syödä sitä runsaasti ovat ominaisuuksia, jotka puoltavat sen käyttöä myös tavanomaisessa viljelyssä. Tässä tutkimuksessa selvitettiin valkuaislähteen (rypsi- tai soijapuriste) ja valkuaisrehun määrän vaikutusta lypsylehmien ravintoaineiden saantiin ja maidontuotantoon fysiologisessa kokeessa, kun säilörehusta puolet oli puna-apilaa. Valkuaisrehuannoksen suurentaminen lisäsi lehmien kuiva-aineen, rehuyksiköiden ja ohutsuolesta imeytyvän valkuaisen saantia sekä maidontuotantoa (taulukko). Lypsylehmien maidontuotantovasteet olivat samaa luokkaa kuin aikaisemmissa kotimaisissa kokeissa, joissa oli käytetty nurmiheinäkasveista tehtyä säilörehua. Rypsipuriste osoittautui myös tässä kokeessa soijapuristetta paremmaksi valkuaistäydennykseksi, kun maitotuotosvaste laskettiin valkuaisrehukiloja tai rehun raakavalkuaista kohti. Kokeessa käytettiin kohtuullisen runsaita valkuaisrehuannoksia. Maitotuotosvasteet olivat suurempia ensimmäisen kuin toisen lisäysmäärän jälkeen erityisesti rypsipuristetta käytettäessä, vaikka käyräviivainen vaikutus ei tilastollisessa analyysissä tullut merkitseväksi. Typen hyväksikäyttö maidontuotannossa huononi valkuaisrehuannosta lisättäessä ja oli soijapuristetta käytettäessä huonompi kuin rypsipuristeella. Ravinteiden hyväksikäyttö maidontuotannossa ei kuitenkaan vaikuta suoraan karjatilan taloudelliseen tulokseen, joten valkuaisrehun taloudellinen käyttömäärä riippuu pääasiassa maidon ja rehujen keskinäisistä hinnoista.
Onko puna-apilassa potentiaalia ?
Authors: Vanhatalo Aila , Jaakkola Seija
Published: April 2019

Puna-apilalla on biologisen typensidontakykynsä ansiosta keskeinen rooli luomutuotannossa. Samasta syystä sen kiinnostavuus tavanomaisena viljelykasvina todennäköisesti lisääntyy tulevaisuudessa typpilannoitteiden kallistuessa energian hinnan nousun myötä. Puna-apilan viljelyvarmuutta pidetään kuitenkin tunnetusti heinäkasveja heikompana. Lisäksi puna-apilan käyttöön ruokinnassa voidaan tietyissä tapauksissa suhtautua varauksella mahdollisten haitallisten kasviestrogeenivaikutusten ja puhaltumisvaaran vuoksi. Puna-apilan erityisominaisuudet viljelyn, korjuun, säilönnän ja ruokintakäytön suhteen täytyykin ottaa huomioon pyrittäessä hyödyntämään puna-apilan positiivisia ominai-suuksia typpitalouden järjestämisessä.Tässä kirjallisuuteen perustuvassa artikkelissa luodaan katsaus puna-apilan mahdollisuuksiin lypsylehmien karkearehuna. Kirjoituksessa käydään läpi keskeisiä puna-apilan säilöntään, ruokinta-arvoon sekä puna-apilalla tuotetun maidon koostumukseen vaikuttavia tekijöitä. Tutkimus kuuluu MMM:n rahoittaman Luomututkimusohjelman projektiin ”Puna-apila tehokkaasti luomumaidoksi”.Puna-apila poikkeaa monessa suhteessa sekä viljelykasvina että ruokinnallisilta ominaisuuksiltaan nurmiheinäkasveista. Koostumuksen erityispiirteistä johtuen puna-apila on myös vaikeammin säilöttävää materiaalia kuin heinäkasvit. Esikuivatuksen ja säilöntäaineen avulla säilöntä kuitenkin onnistuu. Tuoreen ja lievästi esikuivatun rehun säilönnässä on käytettävä happosäilöntäainetta virhekäymisen estämiseksi. Pidemmälle esikuivatun rehun säilönnässä myös biologisilla säilöntäaineilla saadaan hyvälaatuista rehua.Seoksena heinäkasvien kanssa annettaessa puna-apila lisää säilörehun syöntiä sekä energiakorjatun maidon (EKM) ja valkuaisen tuotosta heinäkasvirehuihin verrattuna. Puhtaana syötettäessä puna-apila ei välttämättä lisää säilörehun syöntiä, mutta lisää EKM- ja valkuaistuotosta huolimatta puna-apilan maidon rasva- ja jossain määrin myös valkuaispitoisuuksia pienentävästä vaikutuksesta. Puna-apila lisää monityydyttymättömien rasvahappojen (erityisesti linoleenihapon) pitoisuutta ja vähentää palmitiinihapon pitoisuutta maitorasvassa heinäkasviruokintoihin verrattuna.Kun kokeissa käytetty väkirehutaso on ollut pieni (< 10 kg/pv), väkirehutason sekä täydennysvalkuaisen laadun ja tason vaikutus tuotosvasteisiin on yleensä ollut samanlainen riippumatta siitä onko perusrehuna ollut puna-apilaa sisältävä tai puhdas heinäkasvisäilörehu.Puna-apilan käyttöä säilörehun raaka-aineena kannattaa lisätä nykyisestä. Tämä perustuu puna-apilan hyviin maidontuotanto-ominaisuuksiin, sen suotuisaan vaikutukseen maidon rasvahappokoostumukseen sekä mahdollisuuteen säästää typpilannoituksen kustannuksissa. Puna-apilaa kannattaa käyttää ruokinnassa mieluimmin seoksena heinäkasvien kanssa kuin puhtaana. Tällöin muun muassa valkuaisen hyväksikäyttöä heikentävä tarpeettoman suuri ruokinnan raakavalkuaispitoisuus pienenee.
Tomaattia ympäri vuoden välivalojen ja väli-istutusten avulla
Authors: Riihimäki Mona-Anitta
Published: April 2019

Vuoden 2005 alussa alkoi Närpiössä, Martensin puutarhasäätiöllä, projekti ”Martens Kompetenscenterför Växthusbranschen”, eli puutarha-alan osaamiskesku -hanke. Projektin ensimmäinen hanke onelokuussa 2005 istutettu koe, jossa ensimmäistä kertaa tutkimusolosuhteissa yhdistetään viljelyhattukouruissa, välivalot, sekä väli-istutukset. Tavoitteena on vuoden 2007 elokuulle jatkuvassakokeessa selvittää edellä mainittujen viljelyteknisten ratkaisujen toimivuutta olosuhteissa, jotka ovatmahdollisimman lähellä nykyaikaista käytännön tomaattiviljelmää. Meneillään olevan tutkimuksenensisijaisena tarkoituksena on tuoda suoraan viljelijöille tieteellisesti pätevin menetelmin testattuatietoa viljelytekniikoiden toimivuudesta ja kannattavuudesta.Normaalisti ylös asennettujen valojen alla kasvien alemmat vihreät lehdet jäävät varjoon jayhteyttämisen sijaan kuluttavat käytettävissä olevia kasvin resursseja. Kun osa valoista lasketaan alasnk. välivaloiksi, säteilyä suunnataan myös alalehdille ja yhteyttäminen tehostuu. Väli-istutustentarkoitus on mahdollistaa sadontuotanto keskeytyksettä vuoden läpi ja seuraavalle kaudelle.Tomaatin väli-istutuskoe toteutetaan lasihuoneessa, jonka viljelypinta-ala on 1810 m2.Istutustiheys on 2,6 tainta/m2. Kohdelajikkeena on ”Encoré” (de Ruiter Seeds). Kasvualustat onsijoitettu hattukourujen päälle, joiden korkeus käytävästä on n. 90 cm. Käsittelyt kokeessa: 3 väliistutusta/vuosi, 2 väli-istutusta, sekä kontrolli, joka istutetaan uudelleen kerran vuodessa.Valaistuksessa käytetään suurpainenatriumlappuja, joiden asennusteho on 240 W/m2 (ylävalot 160W/m2, välivalot 80 W/m2).Koejärjestely on täysin satunnaistettujen lohkojen koe (Completely Randomized Blocks). Väliistutuskokeen1944 tainta istutettiin viikolla 34. Kustakin käsittelystä sato kerätään 12 pisteestä kolmekertaa viikossa. Kullakin keräyskerralla punnitaan kokonaissato, ja tomaatit lajitellaan kaupanlaatuluokkiin. Kerran kuukaudessa suoritetaan lajittelu kokoluokkiin. Valaistuksesta, lämmityksestä,tehdystä työstä ja taimista aiheutuvia kustannuksia seurataan läpi kokeen eri väli-istutusmallientaloudellisen kannattavuuden selvittämiseksi.Norjassa Särheimin maatalouden tutkimusasemalla on saavutettu välivaloja ja väli-istutuksiakäyttäen yli 100 kg/m2 vuosisato. Tämä on asetettu tavoitteeksi myös Martensin Puutarhasäätiönkaksivuotisessa kokeessa. Alustavassa välivaloja ja hatturännien käyttöä testaavassa koeviljelyssävuoden 2005 ensimmäisellä puolikkaalla (tammi-elokuu) saavutettiin keskimäärin 1,7 kg/m2viikkosato ilman väli-istutuksia. Vuoden aikaan keskeytyksettä uudistettavassa kasvustossa 100 kg/m2lienee siten realistinen tavoite myös Närpiössä käynnissä olevalle kokeelle.
Lieroistutus osana rakenteeltaan heikentyneen savimaan kunnostusta
Authors: Nuutinen Visa , Ketoja Elise , Nieminen Mervi , Sirén Taisto
Published: April 2019

Tutkimme kahdella varsinais-suomalaisella pellolla mahdollisuutta liittää lierojen istuttaminen osaksi huonorakenteisen savimaan kunnostusta. Ennen istutusta pelloilla esiintyi hyvin vähän tai ei lainkaan lieroja. Vuotta ennen istutukseen ryhtymistä oli kummallakin pellolla otettu viljelykiertoon nurmi lierojen elinolosuhteita parantavana toimenpiteenä. Istutus tehtiin keväällä 2003 lieroja sisältäneen pintamaan pistemäisinä siirtoina koeruutuihin. Istutuskäsittelyjä oli kaksi. Toisessa käytettiin pelkkää istutusmaata, toisessa sen joukkoon lisättiin kartonkitehtaan jätekuitupohjaista (”0-kuitu”) maanparannusvalmistetta lierojen suojaksi ja ravinnoksi. Lierojen runsastuminen oli selvästinopeampaa istutuskäsittelyissä verrattuna kontrollimaahan, johon istutusta ei tehty. Yli seurantajakson (2003-2005) yhdistetyssä aineistossa lieroja oli eniten 0-kuituvalmistetta saaneissa ruuduissa, joissa istutuspisteissä mitattu tiheys oli keskimäärin 24 yksilöä m-2. Pelkkää istutusmaata saaneessa käsittelyssä tiheys oli 10 yks. m-2 ja kontrollissa 1 yks. m-2. Lierot alkoivat seurantajakson aikana levitä hitaasti peltoon. Pisimmillään ne olivat kahdessa vuodessa edenneet 2 m:n etäisyydelle istutuskohdasta. Istutuksilla saatiin lierojen runsastuminen peltolohkoilla käyntiin ja sikäli niitä voi pitää onnistuneina. Tiivistyneen savimaan huokoistamisen kannalta istutuksen hyödyt olivat kuitenkin tutkimuksen aikajänteellä pieniä johtuen lierojen varsin alhaisena pysyneestä tiheydestä ja hitaasta leviämisestä. Tulosten yleistettävyyttä vaikeuttaa istutusten ajoittuminen ennätyksellisen kuivalle sääjaksolle vuosina 2002-2003. Se todennäköisesti alensi lierojen tiheyttä istutusmaan lähdealueella sekä vaikeutti istutettujen lierojen kasvua ja lisääntymistä. Istutusmenetelmä osoittautui yksinkertaiseksi ja käytännön maanhoitotyöhön soveltuvaksi. Perusteltujen ja onnistuneiden lieroistutusten kannalta ratkaisevalta tekijältä vaikuttaa paikallisten olosuhteiden hyvä tuntemus. Vaikka motivaatiota ja mahdollisuuksia lieroistutuksen kaltaisen menetelmän käyttöönottoon voi epäillä, tulokset osoittavat, että lierojen aktiivinen hyödyntäminen on mahdollista osana maan rakenteen hoitoa ja ennallistamista.
LUMOliero – Suomen peltojen lieroyhteisöjen peruskartoitus (2004-2006)
Authors: Nuutinen Visa , Terhivuo Juhani , Nieminen Mervi , Ketoja Elise , Sirén Taisto
Published: April 2019

Tämän Monimuotoisuuden tutkimusohjelmaan (MOSSE 2003-2006) kuuluvan hankkeen tavoitteena on lisätä tietämystä suomalaisen viljelymaan biologisesta monimuotoisuudesta, siihen vaikuttavista tekijöistä sekä monimuotoisuuden toiminnallisesta merkityksestä. Tutkimuskohteena ovat peltomaan lierot. Lieroyhteisöjen alueellisesta vaihtelusta muodostetaan kokonaiskuva pyrkien tunnistamaan vaihtelua aiheuttavat avaintekijät. Tuloksia käytetään hyväksi ennakoitaessa lieroyhteisön vastetta viljelytapojen muutoksiin sekä kehitettäessä viljelymaan laadun arviointimenetelmiä. Hankkeen ensimmäisessä vaiheessa koottiin yhteen aikaisemmat tutkimustulokset lierojen esiintymisestä suomalaisissa peltomaissa. Syksyjen 2004 ja 2005 aikana toteutetulla kenttäturneella koottiin entistä kattavampi aineisto lieroyhteisöjen maantieteellisestä vaihtelusta hyödyntäen MTT:n toimipaikoilla 1990-luvulla aloitetun maaperäseurannan näytepisteverkkoa. Näytteenotto tehtiin yhdellätoista paikkakunnalla (eteläisin Mietoinen, pohjoisin Rovaniemi), kaikkiaan tutkittuja peltoja oli 53. Näytteitä otettiin sekä lohkon viljellyllä osalla että piennaralueella. Näytteenoton yhteydessä kerättiin lisäksi tietoa lierojen merkityksestä peltomaan huokosrakenteelle. Lierojen runsaudenvaihtelun ja yhteisöjen lajikoostumuksen vaihtelun selittämiseksi aineisto yhdistetään näytepisteistä aiemminkerättyyn tietoon maalajista ja maan kemiallisista ominaisuuksista sekä pellonkäyttötietoihin. Lieroaineisto museoidaan ja liitetään Luonnontieteellisen keskusmuseon kokoelmiin ja tietojärjestelmään kansalliseksi referenssiaineistoksi. Tutkimus pyrkii olemaan avaus viljelymaan laadun biologiselle seurannalle Suomessa. Tavoitteena on, että kenttäkartoitus olisi alku lieroseurannalle, joka tultaisiin toistamaan näytepisteissä noin 10 vuoden välein. Esittelemme tutkimuksen lähtökohtia, työtapoja ja hankkeen ensivaiheen alustavia tuloksia.
Tuotos, hedelmällisyys, hoidot ja poistot tavanomaisissa ja luomulypsykarjoissa 1998 - 2002
Authors: Dredge Kristiina , Peltoniemi Olli , Rajala-Schultz Päivi
Published: April 2019

Tämän tutkimuksen tavoitteina oli 1) määritellä lypsykarjojen tuotokseen ja hedelmällisyyden hallinnan tunnuslukuihin vaikuttavat karjatason muuttujat tavanomaisessa ja luomutuotannossa, 2) kuvailla lehmillä yleisimpien sairauksien hoitoprosentteja ja poistonsyitä, ja 3) vertailla eroja tuotantosuuntien välillä. Tutkimusaineistona käytettiin 1226 tavanomaisen ja 109 luomutilan karjantarkkailutietoja vuosilta 1998–2002. Aineistoa analysoitiin lineaaristen mixed-mallien avulla. Karjojen keskituotos kasvoi tarkastelujaksolla luomutuotannossa 6822:sta 7422:een, ja tavanomaisessa 7426:sta 8206 kiloon, ollen luomukarjoissa keskimäärin 688 kg alhaisempi. Keskituotoksesta muualle kuin meijeriin päätyi keskimäärin 9,3%. Poistettujen lehmien elinikäistuotos kasvoi luomutuotannossa keskimäärin 18 491:stä 19 849:ään ja tavanomaisessa 19 751:stä 22 073 kiloon. Luomutuotannossa se oli keskimäärin 2050kg tavanomaista alhaisempi.Lehmien poistoiässä tai poiston syissä ei ollut merkittäviä eroja tuotantosuuntien välillä. Erot hedelmällisyyden hallinnan tunnusluvuissa tuotantosuuntien välillä olivat merkityksettömiä. Luomukarjoissa kaikkien tarkasteltujen sairauksien hoitoprosentit olivat tavanomaisia alhaisempia
Ruokohelven käyttökelpoisuus rehukasvina
Authors: Isolahti Mika , Lamminen Päivi , Huuskonen Arto
Published: April 2019

Ruokohelpi (Phalaris arundinacea L.) on pitkäkasvuinen monivuotinen nurmikasvi, joka on sopeutunut hyvin kosteille maille. Ruokohelven viljely biopolttoaineeksi ja energiantuotantoon on Suomessa voimakkaassa kasvussa, mutta kasvin rehukäyttö on meillä vähäistä. Pohjois-Amerikassa ruokohelpi on kuitenkin yleinen nurmikasvi, ja sitä pidetään tuottoisana etenkin riittävästi typpilannoitusta käytettäessä. Ruokohelven rehukäyttöä on aiemmin haitannut kasvin suuri alkaloidipitoisuus, mutta nykyiset alkujaan rehuntuotantoon jalostetut lajikkeet ovat matala-alkaloidisia. Kaikki Suomessa tällä hetkellä käytettävät lajikkeet ovat pohjoisamerikkalaista alkuperää olevia rehulajikkeita.MTT:n Pohjois-Pohjanmaan tutkimusasemalla toteutettiin vuosina 2000–2003 koesarja, missä ruokohelpeä (lajike Palaton) verrattiin timoteihin (Phleum pratense L.) (lajike Tuukka), ruokonataan (Festuca arundinaceae) (lajike Retu) ja rehukattaraan (Bromus inermis) (lajike Kesto) ruokohelven rehuntuotantoarvon selvittämiseksi. Erillisessä korjuuaikavertailussa seurattiin ruokohelven sadon ja rehuarvon kehitystä eri niitoissa. Ruokohelpi oli molemmissa kenttäkokeissa kahden ja kolmen niiton järjestelmissä. Jokaisen niiton osalta sadon määrän ja laadun kehitystä seurattiin kahden viikon ajan korjuuaikavertailussa, viidestä näytteenottoajankohdasta keskimmäinen oli samana päivänä kuin kasvilajivertailussa vastaavan ruokohelven niitto. Rehuarvon määrittämiseksi analysoitiin orgaanisen aineen sulavuus (in vitro), typpipitoisuus, tuhka ja NDF-kuitu.Ruokohelpi tuottaa sopivissa olosuhteissa muita nurmikasveja korkeampia kuiva-ainesatoja. Ensimmäisessä niitossa ruokohelven D-arvo laskee kuitenkin nopeasti. Tavoiteltaessa hyvää rehuarvoa on ruokohelven ensimmäinen sato korjattava aikaisemmin kuin muiden nurmikasvien. Koesarjan perusteella ensimmäisen sadon korjuu on tehtävä viimeistään 45 vuorokauden kuluttua kasvukauden alkamisesta tai kun tehoisan lämpösumman kertymä on 225-230 astetta. Kahden niiton järjestelmää ei ruokohelvelle voi suositella. Kahden niiton järjestelmässä korjuiden väli muodostuu liian pitkäksi ja toisessa sadossa ruokohelven sulavuus ehtii heikentyä liikaa. Kolmen niiton järjestelmässä toisen sadon korjuun optimaalinen korjuuajankohta määrän ja laadun suhteen on tulosten perusteella viisi viikkoa ensimmäisen sadon korjuun jälkeen. Mikäli toinen korjuu tehdään liian aikaisin sadon määrä jää alhaiseksi. Kolmannessa niitossa ruokohelven laadun muutokset ovat vähäisiä ja niiton ajankohtaa voikin siirtää myöhemmäksi, jolloin myös sadon määrä on suurempi. Viimeisen niiton jälkeen ruokohelpi tarvitsee vähintään neljän viikon pituisen jakson karaistumista varten ennen kasvukauden loppua.Ruokohelpeä ei voida tulosten perusteella suositella ensisijaiseksi vaihtoehdoksi korkeatuottoisille lypsylehmille. Ruokohelpisäilörehu sopii hyvin esimerkiksi emolehmien talvikauden ruokintaan, koska emolehmien ruokinnassa rehunsulavuuden ei tarvitse olla yhtä korkea kuin lypsylehmillä tai loppukasvatettavilla sonneilla.
Lypsylehmien ruokinnan järjestäminen – pitkän aikavälin taloustarkastelu
Authors: Seppälä Risto A. , Sipiläinen Timo , Ryhänen Matti , Sairanen Auvo , Virkajärvi Perttu , Palva Reetta , Rinne Marketta
Published: April 2019

Maatilan toimintaa kehitettäessä toimintavaihtoehtojen määrä kytkeytyy suunnittelun aikajänteeseen. Pitkälläaikavälillä on mahdollista tehdä paljon ja suuria muutoksia, mutta lyhyellä aikavälillä vaihtoehtojenmäärä voi olla hyvinkin rajoitettu. Kummallakin aikavälillä maatalousyrittäjän tavoitteena on tuottojen jakustannusten erotuksen maksimointi.Ruokinta vaikuttaa tuottojen suuruuteen, sillä eri rehuyhdistelmät muuttavat maitotuotoksen määrääja laatua. Lisäksi niillä on vaikutusta eläinten terveyteen. Maidontuotannossa ruokinta muodostaa keskeisenkustannuserän, joka vaihtelee ruokintavaihtoehdoittain. Kustannukset muodostuvat rehujen hankinnasta,käsittelystä ja eläinten ruokinnasta. Vaihtoehtoiset ruokintateknologiat muuttavat myös kustannussuhteita.Lehmän ruokinnan ja maitotuotoksen välisen yhteyden selvittäminen on haasteellinen tehtävä, sillävaihtoehtoisten ruokintakombinaatioiden määrä on suuri ja niiden ravitsemusfysiologiset vaikutuksetpoikkeavat toisistaan. Haasteellisuutta lisää myös se, että tarkasteluun on otettava mukaan maitotilan omienrehujen tuotanto ja siihen liittyvät prosessit (kasvifysiologia, maatalousteknologia jne.) ja niiden määräämätreunaehdot. Tutkimus on rajattu siten, että siinä tarkastellaan muutamia keskeisimpiä rehuja. Sisäruokintakaudenaikana karkearehuna käytetään tilalla tuotettua säilörehua, jota täydennetään väkirehulla(ohra-rypsirouheseos). Kasvukauden aikana kokoaikaisen sisäruokinnan lisäksi vaihtoehtoina on laidunnustai osittainen laidunnus, sillä laidun on lypsylehmälle luonnollista rehua.Tässä tutkimuksessa lypsylehmien ruokintaa tarkastellaan pitkän aikavälin taloudellisena optimointiongelmana.Tutkimuksessa luodaan lineaarinen optimointimalli, joka tekee mahdolliseksi tarkastellarehuntuotannon eri osatekijöitä talouden näkökulmasta. Mallilla verrataan eri toimintavaihtoehdoista saatavientuottojen ja kustannusten erotusta. Optimointimallin pohjana on Seppälän ym. (2002) laatima sisäruokintakaudenoptimointimalli, joka on päivitetty vastaamaan nykyistä tuotantoteknologiaa ja jota onlaajennettu kattamaan myös laidunkausi.Eri rehuyhdistelmien tuotosvaikutus on määritetty MTT:n tuotantokokeiden pohjalta, kuten mm.vähenevät rajatuotokset ja rehujen väliset korvautuvuussuhteet ja niihin liittyvät rajoitukset. MTT:n koetulostenpohjalta on määritetty säilörehun laadun (D-arvo) ja sadon (kg ka/ha) muutokset kasvukauden edetessäsekä kevätkorjuun ajoittumisen vaikutus syyssadon laatuun ja määrään. Teknologiset mahdollisuudetja rajoitteet perustuvat pääosin Työtehoseuran tutkimustuloksiin. Laidunkauden osalta responssit perustuvatMTT:n laidunkokeisiin ja TTS:n työnmenekkitutkimusten tuloksiin.
Sukusiitos suomalaisessa sinikettupopulaatiossa
Authors: Strandén Ismo , Peura Jussi
Published: April 2019

Eläinjalostuksella valitaan usein perimältään läheisiä tai melko läheisiä sukulaisia ja onkin tunnettua että jalostusvalinta nostaa sukusiitosastetta. Tyypillisesti sukusiitoksen kasvu heikentää eläinten hedelmällisyyttä ja terveyttä sekä rakenteeseen ja kestävyyteen liittyviä ominaisuuksia. On arvioitu että 10% sukusiitos heikentää keskimäärin noin puoli pentua siniketun pentuekokoa. Siniketun koko on kasvanut runsaat kymmenen vuotta huomattavasti ja samalla huoli muista ominaisuuksista, kuten hedelmällisyydestä ja rakenteesta, on kasvanut. Tässä tutkimuksessa tarkastelimme sukusiitoksen ja sukulaisuusasteen muutosta sekä arvioimme efektiivisen populaatiokoon Suomen sinikettupopulaatiolle.Vuonna 2001 syntyneiden sukusiitos oli keskimäärin 1% tarkastellussa sinikettupopulaatiossa. Sukusiitos oli alhaisempi siitokseen käytettyjen yksilöiden joukossa kuin koko populaatiossa. Tämä voi johtua mm. tahallisesta sukusiitoksesta joidenkin värityyppien saamiseksi, ja sukusiitosta estävän paritusohjeistuksen toimivuudesta. Sukusiitos nousi melko alhaisella vauhdilla: 0,06% vuodessa. Sukusiitosaste näyttäisi kehittyneen vuoden 1997 jälkeen noin kaksinkertaisella vauhdilla eli 0,13% vuodessa. Tämä arvio on epävarma, koska tarkasteltu aineisto loppuu vuoteen 2002.Sukulaisuusaste oli muuttumaton vuodesta 1990 vuoteen 1997, jonka jälkeen se alkoi kohota. Vuonna 1998 syntyneitä siitoseläimiä on huomattavasti vähemmän kuin vuodelta 1997. Tämä johtuu turkistuotannon markkinahintojen romahduksesta, jonka seurauksena turkistuotantoa vähennettiin huomattavasti. Vuonna 1998 syntyneitä siitosuroksia oli noin kolmannes vähemmän kuin edellisenä vuonna Suomen sinikettupopulaatiossa. Siitoksessa käytettävien sinikettu-urosten määrä on vasta viime vuosina palautunut aikaisemmalle tasolle.Keskimääräinen sukupolvenväli oli noin 1,87 vuotta. Kun sukusiitoksen nousuvauhtina pidetään 0,06% vuodessa, efektiiviseksi populaatiokooksi saadaan 423. Kun nousuvauhti on 0,13%, niin efektiivinen populaatiokoko on 199. Molemmat luvut ovat kohtalaisen suuria kun niitä verrataan tyypillisiin jalostuspopulaatioihin. Esimerkiksi monien lypsykarjarotujen efektiivinen populaatiokoko on alle 100.Sinikettupopulaation sukusiitoksen määrään vaikuttaa erityisesti siitosurosten määrä, johon vaikuttavat turkisten maailmanmarkkinahinnat. Vaikka nykyinen sukusiitoksen taso ja nousuvauhti eivät ole huolestuttavia, niin äkilliset siitosurosten määrien heilahtelut voivat aiheuttaa ns. pullokaulailmiön, jolloin geneettinen vaihtelu pienenee. Sukusiitosaste voi lisääntyä myös aiempaa harvempien urosten siitoskäytöllä, johon keinosiemennys antaa mahdollisuuden. Tällä hetkellä sukusiitoksesta voitaneen havaita ongelmia vain joillain tiloilla, mutta ei yleisesti Suomen sinikettupopulaatiossa.
Kotimainen herne sinikettujen rehussa
Authors: Koskinen Nita , Sepponen Juhani , Pölönen Ilpo , Valaja Jarmo
Published: April 2019

Rehuvalkuaisen omavaraisuus EU:ssa ja Suomessa on vain 30 prosenttia. Tärkein rehuvalkuaisen lähde on tuontisoija. Kiinnostus herneen käyttöön kotieläinten valkuaisrehuna on lisääntynyt mm. EU:n lihaluujauhon käyttökiellon myötä. Kasvivalkuaisen käyttöä myös turkiseläinten, erityisesti sinikettujen, rehussa on mahdollista lisätä, koska valkuaisen määrää rehussa on voitu alentaa. Näin ollen rehun valkuaislisien ei tarvitse olla runsasvalkuaisia. Herneen käyttökelpoisuutta siniketun rehuraaka-aineena ei ole aikaisemmin tutkittu.Tutkimuksessa selvitettiin herneen tuotantovaikutuksia kasvavilla siniketuilla loppukasvatuksen aikana. Lisäksi selvitettiin hernelisäyksen vaikutuksia rehun sulavuuteen.Koe toteutettiin MTT:n turkistutkimusasemalla Kannuksessa 75 sinikettu-uroksella. Käsittelyitä oli viisi (15 eläintä/ryhmä). Koemallina oli jatkuva kasvatuskoe, johon sisältyi merkkiainemenetelmällä tehty sulavuuskoe. Koerehuissa esikypsennetty ohra (EO) ja soijarouhe (SR) korvattiin asteittain raa’alla tai kypsällä herneellä: 1) 12 % EO + 6 % SR, 2) 9% EO + 4,5 % SR + 4,5 % raakaa hernettä, 3) 6% EO + 3 % SR + 9 % raakaa hernettä, 4) 9% EO + 4,5 % SR + 4,5 % kypsää hernettä, 5) 6% EO + 3 % SR + 9 % kypsää hernettä. Tutkittavina muuttujina olivat eläinten kasvu ja rehunkulutus, rehujen sulavuus, nahkojen laatu ja pituus.Siniketut kasvoivat hyvin kaikilla rehuilla. Eroja koeryhmien välille ei syntynyt kasvussa eikä rehunkulutuksessa. Kaikkien rehujen raakavalkuaisen ja raakarasvan sulavuudet olivat hyviä, 76,1-78,4% ja 89,7-92%, eikä tilastollisia eroja ryhmien välillä ilmennyt. Sen sijaan hiilihydraattien sulavuuksissa oli selviä eroja. Sulavuus oli korkein kontrollirehussa, 64,5±1,0 %, joka sisälsi ainoastaan esikypsennettyä ohraa ja soijarouhetta, matalin, 46,8±1,6 %, rehussa, joka sisälsi 9 % raakaa hernettä. Nahkojen pituudessa tai laadussa ryhmät eivät poikenneet toisistaan.Tämän kokeen perusteella kypsä herne on käyttökelpoista siniketun rehuraaka-ainetta, vaikka sen raakahiilihydraattien sulavuus olikin hieman kontrollirehua heikompi. Raa’an ja kypsennetyn herneen valkuainen ja rasva sekä kypsennetyn herneen hiilihydraatit ovat hyvin sulavia. Herneen kypsennys nostaa kuitenkin raaka-ainekustannuksia. Mikäli kotimaisen herneen rehuhinta on kilpailukykyinen, se voi korvata muita valkuaisraaka-aineita kuten tuontisoijaa.
Työn ja talouden hallinta laajentaneilla lypsykarjatiloilla
Authors: Manninen Marja
Published: April 2019

Tutkimuksen tavoitteena oli selvittää, miten viljelijäperheen sekä palkatun työvoiman tekemänmaataloustyön määrä on tilan tuotannon laajennuksen yhteydessä muuttunut ja miten laajennus onvaikuttanut tilan toimintoihin ja kannattavuuteen. Lisäksi tarkasteltiin viljelijöiden jaksamista jastressikokemuksia sekä laajennusvaiheessa ja sen jälkeen tilalla ilmeneviä ongelmia.Tutkimusaineistona käytettiin vuoden 2002 kirjanpitotilojen taloudellisia tuloksia sekäkirjanpitotiloille samana vuonna tehtyä kyselyä. Kirjanpitotila-aineistossa oli 156 viljelijäkyselyynvastannutta lypsykarjatilaa, joiden tiedot olivat tarkastelussa mukana vuosina 1998-2002. Tutkimuksessaasetettujen peltoalan ja lehmämäärän kasvamiseen perustuvien kriteerien avulla aineistosta poimittiin 66tuotantoaan laajentanutta tilaa. Laajentaneiden ja ei-laajentaneiden tilojen välisiä eroja ja viljelijäperheenjaksamiseen vaikuttaneita tekijöitä tutkittiin käyttämällä ei-parametrisia menetelmiä. Laajentaneidentilojen ongelmia tarkasteltiin faktori- ja ryhmittelyanalyysilla.Laajentaneilla tiloilla kokonaistyömäärä oli ei-laajentaneita tiloja suurempi, samoin investointitöitäja muita maataloustöitä (sisältää mm. johtamistyön) tehtiin näillä tiloilla eniten. Palkatun työvoiman osuusoli laajentaneilla tiloilla tilastollisesti merkitsevästi ei-laajentaneita tiloja suurempi. Vieraan työn määrä olikuitenkin lisääntynyt kaikilla tiloilla. Laajentaneilla tiloilla kannattavuuskerroin oli vuosina 1998-1999 eilaajentaneitatiloja alhaisempi. Kahtena tarkastelujakson viimeisenä vuotena kannattavuuskerroin olilaajentaneilla tiloilla jo merkitsevästi suurempi kuin ei-laajentaneilla tiloilla.Laajentaessaan tuotantoa viljelijät uskoivat enemmän tulevaisuuteen kuin ei-laajentaneet viljelijäteivätkä kokeneet yhtä paljon stressiä mahdollisista toimintaympäristön muutoksista. Suhtautuminenelämiseen ja yrittämiseen oli laajentaneiden tilojen viljelijöillä myönteisempää kuin ei-laajentaneidentilojen viljelijöillä. Mitä suurempi oli tilan kokonaistyömäärä, sitä enemmän stressiä työmäärä aiheutti.Faktori- ja ryhmittelyanalyysien perusteella lypsykarjatiloista muodostui ryhmiä, joillalaajentamisvaiheen ongelmallisuus vaihteli. Ensimmäisen, suurimman (24 tilaa) ryhmän tiloilla toiminnotoli suunniteltu ja organisoitu toisia huolellisemmin tai laajennusta ei koettu ongelmalliseksi. Toisenryhmän tiloilla (18 kpl) ei päästy hyödyntämään laajentunutta tuotantokapasiteettia täysimääräisesti hetilaajennuksen jälkeen, ja ongelmina olivat tuotannon epätasapaino ja töiden hallinta. Kolmannessaryhmässä, johon kuului vajaa kolmannes tiloista, ongelmia aiheuttivat tilan johtaminen ja rahoituksenjärjestäminen. Tilan laajennukseen liittyvillä ongelmilla ei kuitenkaan havaittu olevan yhteyttä tähäntutkimukseen valittuihin tilakokoa, työnmenekkiä ja taloudellista tulosta kuvaaviin taustamuuttujiin.
Työturvallisuus kotieläinrakennusten lattioiden pinnan laadun kriteerinä
Authors: Mattila Tiina , Rautiainen Risto , Kaustell Kim O. , Suutarinen Juha
Published: April 2019

Tutkimuksen tavoitteena oli selvittää maatalouden kotieläinrakennusten lattiarakenteiden työturvallisuutta ja sen taloudellista merkitystä. Tämä tehtiin tarkastelemalla sellaisten liukastumis-, kompastumis- ja kaatumistapaturmien määrää ja seurauksia, joiden välittömäksi aiheuttajaksi oli tapaturmatiedoissa mainittu jokin tuotantorakennuksen lattiarakenne. Tutkimusaineistona oli Maatalousyrittäjien eläkelaitoksen (Melan) rekisteröimät nautakarjan tai sikojen hoitotöissä sattuneet edellä mainitut tapaturmat, joihin myönnettiin korvaus vuosina 1992–2002. Määritelmän mukaisia kaatumis-, liukastumis-, tai kompastumistapaturmia, joiden välittömäksi aiheuttajaksi oli merkitty jokin lattiarakenne, kuten lattia, kynnys, ajoluiska, ruokintapöytä, lantakouru tai karsina sattui tarkastelujakson aikana 6414 kpl. Tämä oli noin 14 % kaikista sikojen ja nautaeläinten hoitotöissä sattuneista tapaturmista. Keskimääräinen työkyvyttömyysaika oli 26 päivää. Yhteenlaskettu työkyvyttömyys oli 462 henkilötyövuotta. Vakavia eli yli kuukauden työkyvyttömyyden aiheuttaneita tapaturmia oli 22 % ja ne aiheuttivat noin 60 % työkyvyttömyyspäivistä. Nautakarjan hoitotöissä lattioihin liittyvien kompastumisten, kaatumisten ja liukastumisten osuus kaikista työvaiheen tapaturmista oli korkea lantatöissä (25 %) ja ruokinnassa (24 %). Sikaloissa ko. tapaturmien osuus kaikista työvaiheen tapaturmista oli korkea lantatöissä (32 %) ja rehun käsittelyssä (25 %). Lattioihin liittyvät kompastumiset, liukastumiset ja kaatumiset aiheuttivat Melalle noin 11 milj € kulut työkyvyttömyyskorvauksina tarkastelujakson aikana. Tämä oli 5,7 % kaikista maksetuista korvauksista. Viljelijälle vahingosta aiheutuu vakuutusyhtiön korvaamien kustannusten lisäksi myös monia epäsuoria kustannuksia, joiden arvoa on vaikea määritellä. Tällaisia ovat esimerkiksi ajallisuuskustannukset, laatuvaikutukset, tuotannon menetykset, koneiden käyttöaikatappiot ja sivuansiomenetykset. Myöskään tapaturmista aiheutuvaa inhimillistä kärsimystä ei ole arvotettu.
The Influence of Surface Properties of Floor Materials on Ease of Cleaning in Production Animal Houses
Authors: Puumala Maarit , Mattila Tiina , Kaustell Kim , Jauhiainen Pekka
Published: April 2019

The conditions of animal buildings require to some extent different properties of building materials than in other buildings. Floor surfaces are of special interest, since they should stand strong mechanical and chemical stress and they should also, when used in laying areas for animals, be as comfortable as possible to lie on. Besides those properties the floors should be easy to clean. As the production units become bigger the time spend to non-productive work as cleaning should be minimized.Concrete and different kinds of epoxy and polyurethane coatings and compounds with different filling have been tested in laboratory. Friction of dry, wet and dirty surfaces has been measured with different methods. Also the roughness of dry and dirty surfaces has been measured with different methods. The reason for using different measuring methods has been to find out witch of the methods would describe best the desirable properties for floors in animal houses.On concretes friction and roughness and ease of cleaning on the other hand seem to be opposite properties. With plastics the ease of cleaning is also depending on the surface properties. The cleaning time per unit with plastics is much smaller than with concretes even if the measured roughness or friction is on the same level. Wearing affects the ease of cleaning both on concrete and on plastic surfaces.
Pyöröpaalisäilörehun mikrobiologiset riskit maataloustyöntekijöille
Authors: Rautiala Sirpa , Rissanen Päivi , Reiman Marjut
Published: April 2019

Tutkimuksessa selvitettiin maataloustyöntekijöiden altistumista ilman mikrobeille eri menetelmillä säilötyn timotei-nurminatapyöröpaalisäilörehun käsittelyn yhteydessä. Paalit oli säilötty käyttäen AIV 2000-happosäilöntäainetta (happopaalit), Bioprofitbakteeriymppi-säilöntäainetta (ymppipaalit) tai niiden säilönnässä ei ollut käytetty säilöntäainetta lainkaan (painorehu). Paaleissa käytetyn rehun kuiva- ainepitoisuus oli korjuuhetkellä 26,7% tai 39,1%. Kiedontamuovikerroksia paaleissa oli kuusi. Pyöröpaalisäilörehun käsittelyn aikana ilman mikrobipitoisuudet nousivat varsin korkeiksi. Happopaaleja käsiteltäessä elinkykyisten sienten pitoisuudet olivat 103-105 cfu/m3 ja ymppi- ja painorehupaaleja käsiteltäessä 103-104 cfu/m3. Kokonaisitiöpitoisuudet olivat 106 kpl/m3. Erisäilöntämenetelmien välillä ei ollut tilastollisesti merkitseviä eroja. Paalien kuiva-ainepitoisuudella ei myöskään ollut vaikutusta altistustasoihin. Mikrobeja vapautui ilmaan myös sellaisten paalien käsittelyn yhteyssä, jotka olivat silmämääräisesti tarkastellen hyvännäköisiä.Tutkimuksen tulosten perusteella maataloustyöntekijät voivat altistua korkeille mikrobipitoisuuksille pyöröpaaleihin säilötyn rehun jakamisen ja käsittelyn yhteydessä. Pitoisuudet voivat olla samaa suuruusluokkaa, mitä on aikaisemmin havaittu maataloudessa kuivaheinän ja kuivikkeiden käsittelyn aikana. Ilman mikrobipitoisuudet voivat olla korkeita myös sellaisten paalien käsittelyssä, joissa on silminhavaittavasti vain pieniä homelaikkuja tai homelaikkuja ei havaita lainkaan. Altistumista voi tapahtua myös säilöntäaineilla säilöttyjen pyöröpaalien käsittelyn yhteydessä.
Erilaisten työkonerenkaiden aiheuttamat muutokset peltomaassa
Authors: Kurjenluoma Juhani , Ahokas Jukka , Alakukku Laura
Published: April 2019

Raskas peltoliikenne on lisääntynyt merkittävästi maatalouden koneellistumisen myötä. Kokonaismassaltaan yli 30 t koneet eivät enää ole harvinaisia. Renkaasta maahan välittyvä kuorma aiheuttaa maan huokos- ja mururakenteen rikkoutumista sekä muokkauskerroksessa että sen alapuolella olevassa pohjamaassa. Muutokset voivat olla pitkäaikaisia ja ne voivat haitata maan viljelyä, pienentää satoa sekä lisätä peltoviljelyn ympäristökuormitusta. Maassa tapahtuviin muutoksiin vaikuttavat maan ominaisuuksien ja yksittäisten koneiden ohella käytettävät työmenetelmät ja koneketjut sekä töiden ajoitus ja niitä voidaan vähentää minimoimalla peltoliikenne, käyttämällä olosuhteisiin parhaiten soveltuvaa teknologiaa sekä oikeaa rengasvarustusta. R enkaan pintapaineen ylittäessä maan kantavuuden rengas alkaa upota ja maan pintakerros tiivistyy. Rengaskuorman kasvaessa sen tiivistävä vaikutus ulottuu myös maan syvempiin kerroksiin. Renkaan uppoutumista ja siitä aiheutuvaa vetovastusta voidaan vähentää alentamalla rengaspainetta, pienentämällä kuormaa, lisäämällä renkaan kokoa ja käyttämällä vyörenkaita. Maan rakennevaurioiden välttämiseksi on tunnettava erityyppisten renkaiden ominaisuudet ja maan tiivistymisherkkyys. Tässä tutkimuksessa selvitettiin kahden vyörenkaan ja yhden ristikudosrenkaan vaikutusta savimaan penetrometrivastukseen. Renkaiden koko oli 600/55–26.5. Rengaskuorma oli 3,7 Mg ja käytetyt paineet 100 kPa renkaalla 1, 120 kPa ja 200 kPa renkaalla 2 ja 200 kPa renkaalla 3. Rengaspaine mitoitettiin valmistajan tai maahantuojan ohjeiden mukaan sekä pelto- tai maantieajoon sopivaksi käytetyn rengaskuorman mukaisesti. Vertailu tehtiin ajamalla muokatulla pellolla ja mittaamalla maan tunkeumapaine (cone-indeksi) penetrometrillä renkaan urasta ja vertaamalla sitä tiivistämättömästä maasta mitattuihin arvoihin. Mittaukset tehtiin heti ajon jälkeen sekä seuraavan vuoden keväällä. Mittausten mukaan kerta-ajosta maan 0-15 cm pintakerros oli tiivistynyt. Vyörenkaalla korkea rengaspaine aiheutti muita renkaita selvästi voimakkaampaa tiivistymistä, joka oli mitattavissa vuoden kuluttua ajosta. Suuri rengaspaine pienentää maan ja renkaan välistä kosketusalaa vyörenkaalla ja pintapaine aiheuttaa maan pakkautumisen pehmeissä olosuhteissa.
Maan mikrobiologisten ominaisuuksien spatiaalinen vaihtelu luomumoreenipellolla
Authors: Nykänen Arja , Jauhiainen Lauri , Palojärvi Ansa
Published: April 2019

Maaperän kemialliset, fysikaaliset ja biologiset ominaisuudet vaikuttavat pellolla tuotetun sadon määrään ja laatuun. Luomuviljelyssä ei käytetä kemiallisia väkilannoitteita, jolloin kasvit ovat enemmän maan omien resurssien varassa. Maan mikrobiologiset ominaisuudet ovat avainasemassa maan sisältämien ravinteiden kierrossa ja siis vaikuttavat siihen, kuinka paljon ja milloin maassa on kasveille käyttökelpoisia ravinteita.Vuonna 2003 käynnistyneessä tutkimuksessa haluttiin selvittää, kuinka paljon maan kemialliset, fysikaaliset ja biologiset ominaisuudet voivat vaihdella yhden peltolohkon sisällä ja kuinka nopeita muutokset voivat olla. Tässä esityksessä keskitytään mikrobiologisten ominaisuuksien vaihtelun tarkasteluun. Koe toteutettiin Juvalla sijaitsevalla kahden hehtaarin luomuviljelyssä olevalla peltolohkolla. Lohkolle oli sijoiteltu 105 kpl 15m2 ruutua, joista otettiin maanäytteet muokkauskerroksesta syksyllä 2003. Maanäytteistä määritettiin typen nettomineralisaatio, mikrobiston yleinen aktiivisuus maahengityksen avulla sekä mikrobiston määrä sen sisältämän kokonaistypen ja –hiilen määrän avulla. Alustavien tulosten perusteella vaikuttaisi siltä, että eri maamikrobiologisilla muuttujilla eri tekijät selittävät niiden spatiaalista riippuvuutta ja vaihtelua. Maahengityksen ja maaperän mikrobiston kokonaismäärän spatiaalinen riippuvuus ylsi lähes yhtä pitkälle, eli noin 50 metriin, ja pinnanmukainen vaihtelu koepellolla noudatteli samankaltaista kuviota. Typen nettomineralisaation spatiaalinen riippuvuus sen sijaan ylsi vain 38 metriin ja pinnanmukainen vaihtelu ei näytä olevan yhteydessä mikrobibiomassan tai maahengityksen tuloksien kanssa eikä noudata yhtä selkeästi koepellon topografiaa. Tuloksia voidaan hyödyntää luonnonmukaisen viljelyn maamikrobiologisten ominaisuuksien näytteenotossa ja tilatason seurannan ohjeistuksessa. Tulokset antavat lisätietoa luomuviljelyn toteuttamiseen ja kehittämiseen ja ovat sovellettavissa myös tavanomaisessa viljelyssä. Maanäytteiden oton suunnitteluun ja toteuttamiseen spatiaalianalyysi antaa apua sopivien näytteenottotiheyksien määrittämiseen.
Herneen viljelyn laajeneminen lisää hernekääriäisriskiä
Authors: Huusela-Veistola Erja , Jauhiainen Lauri
Published: April 2019

MTT:ssä vuosina 2002-2004 tehdyn ”Kotimaista valkuaista herneestä” –tutkimushankkeen tulosten perusteella herneen viljelyn laajentamiselle ja rehukäytön lisäämiselle Suomessa on olemassa edellytyksiä. Herneen viljelyn mahdollinen laajeneminen voi kuitenkin lisätä herneen kasvinsuojeluongelmia. Tässä esitettävän osatutkimuksen tavoitteena oli selvittää ja ennakoida rehuherneen viljelyn ja herneen viljelyalan kasvun vaikutuksia hernekääriäisriskiin. Hernekääriäisen esiintymistä tutkittiin käytännön herneviljelyksillä Varsinais-Suomessa, Hämeessä, Satakunnassa ja Uudellamaalla. Hernekääriäismääriä havainnoitiin 93 pellolla vuonna 2002 ja 90 pellolla vuonna 2003. Otantaan sisältyi ruokaherne-, rehuherne- ja seoskasvustoja. Tutkimuslohkoista kolmannes oli luomuviljeltyjä. Tutkimuslohkojen valinnassa käytettiin apuna peltoherneen viljelytietoja vuosilta 1997-2001. Niiden perusteella valittiin satunnaisesti tutkimuslohkoja herneen viljelyintensiteetin (viljelyala ja frekvenssi) suhteen erilaisilta alueilta. Tutkimuslohkojen hernekääriäismääriä arvioitiin feromonipyydyksillä kesäkuun alusta elokuun alkuun. Lisäksi tiloilta kerätyistä kasvi- ja satonäytteistä määritettiin hernekääriäisvioitukset. Hernekääriäismäärät feromonipyydyksissä olivat selvästi pienempiä vuonna 2003 (keskimäärin 126 kpl/ansa) kuin vuonna 2002 (244 kpl/ansa), jolloin hernekääriäisen lento alkoi aikaisemmin. Hernekääriäismäärät feromonipyydyksissä ja vioittuneiden siementen osuus kasvoivat lineaarisesti kun edellisvuoden herneen viljelyala lähialueella (4 km:n säteellä) kasvoi. Vastaavasti hernekääriäisten runsaus ja vioitusten määrä vähenivät eksponentiaalisesti, kun etäisyys lähimpään edellisvuoden hernelohkoon kasvoi. Hernekääriäisen vioittamia palkoja ja herneitä oli merkitsevästi enemmän luomulohkoilla (v. 2002 26 %; v. 2003 13% ) kuin tavanomaisesti viljellyillä lohkoilla (v. 2002 17 %; v. 2003 4 %) , vaikka feromonipyydyssaalissa ei merkitsevää eroa tuotantotapojen välillä ollut. Oikein ajoitettu hyönteistorjuntaaineiden käyttö vähensi tehokkaasti vioittuneiden palkojen ja herneiden määrää. Tulosten perusteella hernekääriäisriski on selvästi suurempi alueilla, joilla herneen viljely on yleistä. Herneen viljelyalan ja -frekvenssin mahdollinen kasvu lisää hernekääriäisen torjuntatarvetta. Kemiallinen torjunta onnistuu parhaiten, kun insektisidikäsittely ajoitetaan lohkokohtaisesti feromonipyydystarkkailun avulla. Ennakoivana torjuntakeinona suositellaan alueellista viljelykiertoa, joka huomioi edellisen vuoden hernelohkojen sijainnin laajemmin kuin lohkokohtainen viljelykierto. Hernekääriäistuhojen välttämiseksi uusi hernelohko pitää perustaa mahdollisimman kauas, vähintään 1,5 km:n päähän, edellisvuoden hernelohkosta ja rehuhernelohkot riittävän etäälle ruoka- ja siemenhernelohkoista.
Physiological and genetic aspects of a diploid potato population in the Netherlands and Northern Finland
Authors: Zaban A. , Veteläinen M. , Celis-Gamboa C. B. , Van Berloo R. , Häggman H. , Visser R. G.
Published: April 2019

Tuberization of potatoes exposed to different photoperiod regimes has been earlier investigated in several studies. However, there is still a limited understanding of the entire tuberization process and the factors influencing this process. One of the constraints of the previous studies has been the use of only one or a few genotypes. Furthermore, the experimental designs have not utilised the natural growing conditions with continuous changes in daylength during the growing season. The general aim of the project was to study the developmental dynamics of the broad-based potato (Solanum tuberosum L.) (CxE) population development at different climatical regimes under the very long-day, long-day and short conditions in Finland, the Netherlands and Ecuador/Venezuela, respectively. In this paper we are presenting some of the results achieved in the studies in Finland during the growing season 2004. In addition to population level trait characteristics we also describe here some of the identified QTLs (quantitative trait loci) for stolon related and tuber formation traits. In some cases we also compare the expression of some of the traits both in Finland and Netherlands.The main difference between the CxE population grown in Finland and the Netherlands was that the onset of flowering took place one week later in Finland. The relationship between tuber initiation and onset of flowering differed depending on the day length. In Finland approximately 70 % of the genotypes had swollen stolon tips before the onset of flowering, while in the Netherlands only 30 % of the genotypes had reached this condition. We also found numerous different trait linked QTLs, for example, a QTL associated with tuber formation was identified on chromosome E5, and QTLs associated with stolon characteristics on chromosomes E1, E4, E10 and E12. As a conclusion, the present preliminary results provide a good basis for determining the influence of different environmental conditions on potato development. In addition, the QTLs obtained in this study give a better understanding of the genetics of complex characters, and can be used in improving the potato crop in breeding programs.
Tärkkelysperunalajikkeen vaikutus sadon säilyvyyteen välivarastossa
Authors: Anttila Katja
Published: April 2019

Perunatärkkelystehtailla on tehty huomiota siitä, että tärkkelyksen eristämisprosessissa ilmenee kausiluonteista, taloudellisesti huomattavaa hävikkiä. Hävikit ovat yleensä ajoittuneet sekä käyntikauden loppuun että kylmien sääjaksojen alkuun. Hävikkipäivinä tärkkelyssaanto on voinut olla jopa 5 % alhaisempi kuin, mitä oli odotettavissa ominaispainomittauksen perusteella. Tärkkelystappioiden on oletettu liittyvän tärkkelyksen ennenaikaiseen hajoamiseen sokereiksi tai sen eristettävyyden heikkenemiseen epäonnistuneen välivarastoinnin tuloksena.Perunantutkimuslaitoksella selvitettiin Suomen tärkkelysperunahankkeen toimesta perunan välivarastointiominaisuuksia, ja selvityksessä keskityttiin tutkimaan miten eri varastointilämpötilat ja perunoiden tuleentumisaste vaikuttavat välivarastoinnin onnistumiseen. Tässä tutkimuksessa keskityttiin puolestaan siihen, mikä on lajikevalinnan merkitys välivarastoinnin onnistumiselle.Varastointilämpötila (Sowokinos 2001), kasvukauden olot (Sowokinos ym. 2000) sekä viljelytoimet (Madsen & Christiansen 1996) aiheuttavat vaihtelua tärkkelyksen ominaisuuksiin, mutta myös lajikkeella on vaikutusta (Jansen ym. 2001). Alhaisissa varastolämpötiloissa perunan mukuloissa käynnistyy ns. kylmämakeutuminen eli tärkkelyksen hajoaminen sokereiksi (Sowokinos 2001). Perunalajikkeilla esiintyy suuria eroja kylmämakeutumisen kestävyydessä, mm. lastuperunalajikkeista on tutkittu paljon lajikkeiden erilaista herkkyyttä muuttaa tärkkelystä sokereiksi (Barichello ym. 1990)Tärkkelysperunahankkeelle tehdyssä selvityksessä sekä tässä Perunantutkimuslaitoksen tutkimuksessa on huomattu, että ominaispainomittauksella määritetyn ja kemiallisesti mitatun tärkkelyspitoisuuden välinen erotus on sitä suurempi, mitä korkeampi on mukuloiden sokeripitoisuus. Tämä johtuu siitä, että ominaispainoperusteinen määritys ei pysty erottamaan sokeria ja tärkkelystä toisistaan, vaan huomioi molemmat tärkkelykseksi ja antaa näin ollen korkeasokerisille mukuloille todellista korkeampia tärkkelyspitoisuuksia.Tärkkelysperunalajikkeista Saturna ja Kardal vaikuttavat soveltuvan hyvin aumaukseen, kun auman olosuhteet ovat hyvät. Posmon mukuloihin muodostuu enemmän sokereita, ja tärkkelyspitoisuus laskee suhteessa enemmän kuin Saturnan tai Kardalin mukuloissa. Suomen oloissa keskenkasvuiseksi jäävän Kuraksen tärkkelyspitoisuus säilyy hyvissä varastointioloissa, mutta ohuen ja keskenkasvuisen kuoren kyky suojata mukulaa painohävikiltä on heikko. Tomppa puolestaan vaikuttaa soveltuvan hyvin aumaukseen. Tomppa säilyttää hyvin todellisen tärkkelyspitoisuutensa, ja myös sokerit jäivät alhaiseksi, kun varastointiolosuhteet olivat hyvät, mutta kylmää Tomppa ei siedä. Tärkkelyslajikkeista huonoimmin välivarastoituu Seresta. Serestalla oli merkittävästi korkeammat sokeripitoisuudet mukuloissaan sekä kylmän että hyvän varastoinnin päätteeksi.