A steppe tengeréről a Kárpátok szigetére
Authors: Juhász Péter 
Published: January 2021

A dolgozat a török-magyar együttélés folyamatának modern szemléletű elemzését célozza, fontosságát mutatja az a tény, hogy erre épül az 5–9. század közötti magyar történelem rekonstrukciója. A magyar népalakulás meghatározó fázisának tekintett török–magyar együttélést az őstörténeti kutatás Németh Gyula koncepciója nyomán a honfoglalást megelőző évszázadokba helyezi. Egyre több jel utal arra, hogy Németh koncepciója alapjaiban bizonytalan, a magyar nyelvtörténet tényei és a magyar népalakulásról létező ismereteink ellentétesek a steppe török törzseinek, törzsszövetségeinek állandó formálódásában történő részvételét feltételező elképzelésével, ami kiterjedt kétnyelvűséghez, a magyarság felolvadásához vezethetett volna a steppe török tengerében. Eurázsia nomádjai körében a többnyelvűség mindennapos jelenség lehetett, jelentős nyelvi közösségek, népek nyelvvesztése is számos alkalommal bekövetkezett. Jogosan merülhet fel a kérdés, hogy milyen módon őrződhetett meg elődeink jóval korábban kialakult nyelve és etnikuma a steppe idegen nyelvű nomádjainak bonyolult presztízsviszonyai között? A magyar népalakulás hagyományos koncepciója mindenképpen átgondolandó. A 9. század előtt a magyarságot más népnevek (török, hun, onogur) alatt kereső hipotézist nem igazolja a hun és török nevek jelentéstartalmának elemzése, amely használatukat a magyarság identifikálására csak a 9. illetve 10. századtól kezdve valószínűsíti. Az onogur~ungri név magyarságra áthagyományozódása a Kárpát-medencében talált török nyelvű csoportokról egyaránt megtámogatható történeti, nyelvészeti és régészeti érvekkel. Egy évszázados régészeti kutatás sem tudta fellelni a pontusi térség 6–10. századi régészeti hagyatékában a magyarok biztos nyomait, ellenben a 2010-es évekre bizonyossá vált gyors átvándorlásuk a steppén a Dél-Urálból a Déli-Bug és Dnyeper folyók vidékére a 9. század folyamán. Mindez megerősíti az írott források vallomását a magyarok viszonylag rövid, mindössze egy évszázados steppei tartózkodásáról, ugyanakkor kizárja jelenlétüket a nyelvtörténeti és életföldrajzi szempontból szóba jöhető kelet-európai régiókban. Nem szól döntő argumentum azon elképzelés mellett, hogy a magyar népalakulás stabil kereteit 2–300 éven át a kazár birodalom biztosította volna. Egyetlen írott forrásunk (a DAI) mindössze három éves együttélésüket állítja, ennek nyelvtörténeti és életföldrajzi alapon történő felülbírálása fokozatos, többszöri török–magyar érintkezést von össze egyetlen térségbe és időszakba. A török típusú nomád törzsszervezet kialakulása a magyarságnál nem feltétezi több évszázados részvételét a steppei törzsszövetségek kiformálódásában. A kutatásban, kevésbé direkt módon, többször felmerült már az egyszeri kazár megszervezés, amely törzseink döntő többségének török elnevezését komolyabb nyelvi követkemények nélkül magyarázhatja. A kazár intézmények közvetítésében jelentős szerepe lehetett a kazár kavaroknak. Alárendeltségük nem igazolható, jelentős kulturális, politikai és katonai presztízsük igen valószínű. A magyarok katonai vereségét követő szállásterület-váltást követően csatlakozó három törzsnyi tömegük a magyar törzsek felett kialakuló fejedelmi hatalom számára kínálhatott a magyarság társadalmi kötelékeitől független, mobilizálható politikai-katonai bázist. Nincs okunk elvetni az írott forrásokon alapuló, Pauler Gyula által kidolgozott koncepciót, amely a 820–830-as évekre teszi a magyarság megjelenését a kelet-európai steppén, gyors átvándorlásukat valószínűsítve. Steppei megjelenésük időpontját az írott források újabb elemzései alapján a 9. század közepére módosíthatjuk. Mindazon tényezők (csuvasos török nyelv, a csuvasos török jövevényszavainkban megjelenő életmód és a természeti környezet) amelyek a Don–Kaukázus vidékén jelen voltak, a korabeli Kárpát-medencében is rendelkezésre álltak, azonban előbbivel szemben utóbbi helyen írott és régészeti adatok is igazolják a magyarság jelenlétét. A magyarság életmód-váltásában és végső kiformálódásában igen jelentős szerepe lehetett a kárpát-medencei avarságnak és a vele együtt élt különböző csuvasos török nyelvű ogur csoportoknak, illetve a kelet-európai törökökéhez rendkívül hasonló, ahhoz ezer szállal kötődő kultúrájuknak. E jelentős részben török nyelvű népesség honfoglalás-kori jelenlétét a kétségek ellenére egyre több megfigyelés igazolja, életmódjuk és az életföldrajzi viszonyok is teljes mértékben megfelelnek a nyelvtörténeti tanulságoknak. A nyelvtörténeti alapon igényelt 3–400 éves török-magyar nyelvi érintkezés egy az 5–6. század folyamán meginduló, az egyes török csoportok vándorlásának megfelelően eltérő intenzitású és jellegű, ám folyamatos kontaktussal jól magyarázható, amely már a Kárpát-medencében ért legmagasabb fokára, szélesebb körű és mélyebb szimbiózissal, kétnyelvűséggel.