bluuebunny/crossref_metadata_2025 huggingface dataset:
Lights, camera, action research! Engaging filmmaking students in feedback
Authors: Thompson David
Published: April 2018

This paper is in response to National Student Survey results repeatedly showing dissatisfaction with ‘assessment and feedback’ in our undergraduate film production courses, as well as a genuine interest in how to approach the characteristic indifference and laissez faire attitude of students engaged in filmmaking. It explores how to effectively engage filmmaking students with feedback by them undertaking it themselves, prior to being issued it formally, by me as their tutor. As opposed to a formative exercise, this was exercise was undertaken minutes prior to their ‘live’ summative exercise feedback. The intension was to create autonomous, independent, proactive learners from the start of their degrees. The research identified critiquing without knowing what action to take, as a barrier to students engaging with their feedback and that being able to maintain a distance and perspective from their work, enabled students to take responsibility for themselves. They stated that in order to move on from mistakes, feedback needed to be straight to the point and clear, in order to create an action plan to improve.
Transpozycja rzeczywistości Przymierza synajskiego w eklezjologii Mateusza
Authors: Włodarczyk Stanisław
Published: April 2018

—
O możliwości trynitarnej interpretacji formuły ustanowienia przymierza małżeńskiego Rdz 2, 24
Authors: Micherdziński Marek
Published: April 2018

—
Plato, metacognition and philosophy in schools
Authors: Worley Peter
Published: April 2018

In this article, I begin by saying something about what metacognition is and why it is desirable within education. I then outline how Plato anticipates this concept in his dialogue Meno. This is not just a historical point; by dividing the cognitive self into a three-in-one—a ‘learner’, a ‘teacher’ and an ‘evaluator’—Plato affords us a neat metaphorical framework for understanding metacognition that, I contend, is valuable today. In addition to aiding our understanding of this concept, Plato’s model of metacognition not only provides us with a practical, pedagogical method for developing a metacognitive attitude, but also for doing so through doing philosophy. I conclude by making a case for philosophy’s inclusion in our school systems by appeal to those aspects of philosophy (the conceptual, the self-consciousness and the epistemological) that are metacognitive or that are conducive to developing metacognition, as revealed by the insights afforded us by Plato’s Meno and Theaetetus.
STUDY OF ENVIRONMENTAL AWARENESS AMONG SENIOR SECONDARY SCHOOL STUDENTS
Authors: Alam Md. Mahmood
Published: April 2018

The present study was conducted to ascertain the environmental awareness across gender, locale, type of schools and academic stream among senior secondary school students. The sample of the study comprised of 300 11th class students studying in different government and non- government senior secondary schools of Sambhal district (U.P.) of Moradabad region. Environment Awareness Ability Measure (EAAM) by Praveen Kumar Jha (1998) was used to collect the data for the purpose. The data were analyzed using descriptive (Mean, Standard Deviations) and inferential (‘t’- test) statistics. The findings of the present study revealed that there is significant difference in environmental awareness of senior secondary school students across gender (boys and girls), type of schools (government and non-government) and academic stream (science and arts). However no significant difference is found in case of rural and urban sample. The reason for this result may be the rampant illiteracy in the district. Stakeholders should, therefore, ensure that the curriculum relating to environmental education is transacted as a core curriculum. Other activities related to environmental education viz., curricular, co- curricular and literary activities should also be organized to infuse environmental awareness among students.
Consumers� Gender Difference in Communicating with Doctors on Social Media: Survey Study (Preprint)
Authors: Wu Tailai , Zha Dongqing , Deng Zhaohua , Chen Zhuo , Zhang Donglan , Wang Ruoxi , Feng Zhanchun
Published: April 2018

BACKGROUND

Social media is becoming more and more important for communication between doctors and consumers. However, little is known about the effect of doctor-consumer communication on consumers’ health information seeking intention. Meanwhile, gender difference in the effect of doctor-consumer communication has not been studied well.

OBJECTIVE

The purpose of this study is to investigate how doctor-consumer communication on social media affects consumers’ health information seeking intention and whether this association is moderated by gender.

METHODS

Based on professional-client interaction theory and social role theory, we propose that doctor-consumer communication can be divided into instrumental and affective communication. These two types of communication influence consumers’ health information seeking intention through trust towards doctors. We also argue that the relationship between doctor-consumer communication and trust towards doctors could be moderated by gender. To validate our proposed research model, we employed the survey method and developed corresponding measurement instruments for constructs in our research model. 352 valid answers were collected from consumers who have experience of communicating with doctors on social media. To analyze the data, partial least square was performed.

RESULTS

Trust towards doctors was found to influence consumers’ health information seeking intention significantly (t=16.881, P<0.001), while both instrumental (t=6.083, P<0.001) and affective communication (t=5.745, P<0.001) between doctors and consumers on social media influence trust towards doctors significantly. Towards the moderation effect of gender, the effect of both instrumental (t=12.87, P<0.001) and affective communication (t=7.3, P<0.001) on trust towards doctors is greater for females than for males.

CONCLUSIONS

This study not only demonstrates the effect of doctor-consumer communication on social media on consumers’ health information seeking intention, but also uncovers the role of gender in the impact of doctor-consumer communication. To consider the different genders in doctor-consumer communication on social media, we can understand the effect of doctor-consumer communication on social media on consumers’ health information seeking behavior better and deeper.
Technology-Based Alcohol Interventions in Primary Care: Systematic Review (Preprint)
Authors: Ramsey Alex T , Satterfield Jason M , Gerke Donald R , Proctor Enola K
Published: April 2018

BACKGROUND

Primary care settings are uniquely positioned to reach individuals at risk of alcohol use disorder through technology-delivered behavioral health interventions. Despite emerging effectiveness data, few efforts have been made to summarize the collective findings from these delivery approaches.

OBJECTIVE

The aim of this study was to review recent literature on the use of technology to deliver, enhance, or support the implementation of alcohol-related interventions in primary care. We focused on addressing questions related to (1) categorization or target of the intervention, (2) descriptive characteristics and context of delivery, (3) reported efficacy, and (4) factors influencing efficacy.

METHODS

We conducted a comprehensive search and systematic review of completed studies at the intersection of primary care, technology, and alcohol-related problems published from January 2000 to December 2018 within EBSCO databases, ProQuest Dissertations, and Cochrane Reviews. Of 2307 initial records, 42 were included and coded independently by 2 investigators.

RESULTS

Compared with the years of 2000 to 2009, published studies on technology-based alcohol interventions in primary care nearly tripled during the years of 2010 to 2018. Of the 42 included studies, 28 (64%) were randomized controlled trials. Furthermore, studies were rated on risk of bias and found to be predominantly low risk (n=18), followed by moderate risk (n=16), and high risk (n=8). Of the 24 studies with primary or secondary efficacy outcomes related to drinking and drinking-related harms, 17 (71%) reported reduced drinking or harm in all primary and secondary efficacy outcomes. Furthermore, of the 31 studies with direct comparisons with treatment as usual (TAU), 13 (42%) reported that at least half of the primary and secondary efficacy outcomes of the technology-based interventions were superior to TAU. High efficacy was associated with provider involvement and the reported use of an implementation strategy to deliver the technology-based intervention.

CONCLUSIONS

Our systematic review has highlighted a pattern of growth in the number of studies evaluating technology-based alcohol interventions in primary care. Although these interventions appear to be largely beneficial in primary care, outcomes may be enhanced by provider involvement and implementation strategy use. This review enables better understanding of the typologies and efficacy of these interventions and informs recommendations for those developing and implementing technology-based alcohol interventions in primary care settings.
Біомеханічний аналіз умов функціонування ендопротеза колінного суглоба при варусних деформаціях кінцівки у хворих на ревматоїдний артрит
Authors: Lazarev I.A. , Avtomeenko E.M. , Babko A.M. , Skiban M.V.
Published: April 2018

Актуальність. Ураження колінного суглоба (КС) при ревматоїдному артриті (РА) супроводжується формуванням контрактур і розвитком дискордантних деформацій нижніх кінцівок, які, в свою чергу, призводять до часткової або повної втрати функції кінцівки. Аналіз даних вітчизняної та зарубіжної літератури свідчить, що питанню пато- і механогенеза фронтальних деформацій КС у хворих на РА приділяється недостатня увага, умови функціонування ендопротеза КС за наявності вальгусних і варусних деформацій кінцівки у хворих на РА мало вивчені. Мета роботи. Вивчення можливостей функціонування ендопротеза КС при компенсації дефектів виростків великогомілкової кістки за допомогою кісткових трансплантатів або металевих аугментів за різних величин варусної деформації у хворих на РА. Завдання дослідження — вивчити поведінку біомеханічної моделі «кістка — ендопротез» при компенсації дефекту внутрішнього виростка великогомілкової кістки кістковим автотрансплантатом або металевим аугментом 5, 10 та 15 мм та на підставі отриманих даних визначити можливість розвитку ранньої нестабільності тибіального компонента ендопротеза. Матеріали та методи. На основі КТ-сканів створені імітаційні комп’ютерні моделі КС, що налічували елементи з різними механічними властивостями — стегнова кістка, феморальний компонент ендопротеза, поліетиленова вставка, тибіальний компонент ендопротеза та великогомілкова кістка. За допомогою програмного пакета SolidWorks побудовано імітаційні моделі КС в умовах його варусної деформації з наявністю трансплантата виростка великогомілкової кістки 5, 10 та 15 мм з кісткової тканини та металу (аугмент). Подальші розрахунки напружено-деформованого стану моделі здійснювали методом скінченних елементів у програмному пакеті ANSYS (чисельний метод). Результати. Наявність кісткового трансплантата 5 мм та збільшення його розміру до 15 мм призводили до значного зростання показників напружень на плато великогомілкової кістки на 51 % — при 5 мм та майже у 2,3 раза — при 10 та 15 мм. Ці значення напружень перевищують межі міцності спонгіозної кісткової тканини у цій ділянці, що може супроводжуватись її руйнуванням вже при статичному навантаженні 1 масою тіла при застосуванні кісткового трансплантата 10 мм та 15 мм. Застосування металевого аугмента 5 мм і збільшення його розміру до 10 та 15 мм призводило до розвантаження цієї ділянки, що проявлялося зниженням показників напружень на 21 % — при 5 мм, на 8 % та 5 % — при 10 та 15 мм. Висновки. Застосування кісткового трансплантата 10 мм та 15 мм є фактором можливого руйнування кісткової тканини у ділянці ложа тибіального компонента ендопротеза з розвитком явищ його нестабільності. Розвантаження цієї ділянки, при заміщенні великих дефектів 10 та 15 мм, досягається використанням металевого аугмента.
Оптимальні способи корекції зміщень та консервативної терапії у хворих із переломами дистального метаепіфіза променевої кістки
Authors: Rushai A.K. , Lisunov S.V. , Bogdanova L.V.
Published: April 2018

В роботі автори проаналізували результати лікування 97 постраждалих з переломами дистального метаепіфіза променевої кістки (ДМЕПК). Запропоновані оптимальні способи корекцій наявних зміщень, широко використовувався метод апаратного зіставлення внутрішньосуглобових нестабільних переломів. Обсяг проведення заходів щодо профілактики нейродистрофічного синдрому здійснювався з урахуванням імовірності його розвитку. Виявлена висока ефективність лікування у хворих із переломами ДМЕПК на запропонованих засадах: співвідношення добрих результатів за рентгенологічними даними — 44,9 %, за шкалою DASH — 67,2 %.
Взаємозв’язки порушень біохімічного й імунологічного гомеостазу у хворих на ювенільний ревматоїдний артрит з урахуванням тривалості захворювання
Authors: Shevchenko N.S. , Lebec I.S. , Kashkalda D.A. , Nelina I.M. , Zajceva J.M.
Published: April 2018

Актуальність. Ювенільний ревматоїдний артрит (ЮРА) належить до довічних патологічних станів. Тому актуальними є дослідження, що вивчають закономірності його розвитку, функціонування метаболічних систем, розвиток дистрофічних змін на тлі запального процесу. Мета. Вивчення особливостей метаболізму сполучнотканинних структур відповідно до стану імунного гомеостазу на етапах еволюції ЮРА у хворих дитячого віку. Матеріали та методи. Вивчено особливості структурного складу компонентів сполучної тканини, вмісту мікроелементів, імунологічного гомеостазу у дітей із ЮРА. Проаналізовано 355 клінічних спостережень хворих на ЮРА з урахуванням ретро- і проспективних досліджень за 2012–2016 роки. Клінічна група становила 117 хворих на суглобову форму віком від 2 до 18 років (у середньому 6,0 ± 0,5 року). Результати. Дослідження імунного статусу визначило зниження рівня Т-загальних лімфоцитів (р < 0,001), Т-лімфоцитів-хелперів (р < 0,001), Т-супресорів/цитотоксичних (р < 0,001), підвищення імунорегуляторного індексу (р < 0,05), зменшення бактерицидної активності нейтрофілів (р < 0,001), збільшення показників тесту з нітросинім тетразолієм і зниження показника індексу стимуляції нейтрофілів (р < 0,001), підвищення рівня циркулюючих імунних комплексів (р < 0,001). Аналіз умісту прозапальних цитокінів довів підвищення рівня інтерлейкіну-1 (р < 0,05) та інтерлейкіну-6. Визначено залежність імунологічних показників від тривалості хвороби. Встановлено підвищення вмісту хондроїтин-4- та -6-сульфатів, кератан- і дерматансульфатів крові. Найбільші відхилення відзначались на перших етапах розвитку хвороби, що, безперечно, пов’язано з активністю патологічного процесу до призначення протизапального лікування або на перших етапах його отримання. У віддалені періоди захворювання відбувається зменшення рівня загальних глікозаміногліканів, хондроїтин-4- та -6-сульфатів, сповільнення екскреції уронових кислот (рt < 0,05). Аналіз змін у вмісті неорганічних компонентів залежно від тривалості хвороби виявив незначне зниження втрати організмом фосфору у період 3–5 років ЮРА. Аналіз відхилень імунобіохімічних співвідношень на різних етапах еволюції патологічного процесу виявив зміни кількості та характеру взаємозв’язків між показниками сполучнотканинного метаболізму й імунологічного гомеостазу. Висновки. Висока активність захворювання є основним предиктором розвитку дистрофічних змін, що підтверджується численними кореляційними взаємозв’язками показників обміну сполучної тканини та імунологічних параметрів. Найбільш несприятливими періодами є перші 1,5 року і через 3–5 років від початку захворювання. Виявлені зміни є підставою для проведення медикаментозної корекції біохімічного складу сполучнотканинних структур з метою профілактики розвитку вторинних дистрофічних змін в уражених суглобах у дітей з ЮРА, а також можуть відображати недостатню ефективність проведеного лікування та збереження субклінічної активності запалення.
Про раптову екзантему (Exanthema subitum) у дітей
Authors: Androukh V.S.
Published: April 2018

У статті висвітлено етіопатогенез, клінічну картину, діагностику, менеджмент та прогноз раптової екзантеми. Дане захворювання зустрічається в майже всіх дітей раннього віку, але недостатньо відоме медичній спільноті. Раптова екзантема в дітей, переважно віком від 6 міс. до 2 років, викликається вірусами герпесу (HSV-6, HSV-7) що передаються повітряно-крапельним та контактним шляхом, і характеризується гіпертермічним синдромом і екзантемою. Гіпертермічний синдром (≥ 39 °С) триває приблизно 3 дні. З 4-го дня хвороби температура тіла нормалізується, але з’являються плямисті висипання, переважно на тулубі. Вони тривають теж 3 дні, інколи залишаючи після себе еритему. Захворювання слід диференціювати з низкою станів, починаючи з банального прорізування зубів в дитини й закінчуючи стартом гострої менінгококової інфекції. Подібно до раптової екзантеми можуть перебігати лихоманки невідомої етіології, краснуха, кір, скарлатина, інфекційна еритема, енантеми ентеровірусного походження, токсико-алергічні висипи, пневмонія, пієлонефрит, отит. Існує ціла низка лабораторних методів верифікації діагнозу, але серед них найчастіше застосовується імуноферментний аналіз та полімеразна ланцюгова реакція з використанням зворотної транскриптази. Для лікування в гарячковий період слід використовувати нестероїдні протизапальні середники. Показано також симптоматичне лікування. Клінічні дані щодо використання противірусних препаратів ганцикловір, фоскарнет, цидофовір нечисленні, їх ефективність суперечлива. Основні критерії діагнозу раптової екзантеми такі: вік дитини 6 міс. — 2 роки; раптовий початок з лихоманкою ≥ 39 °С, що утримується протягом 3–4 днів при відносно задовільному загальному стані; поява екзантеми з 4-го дня захворювання, переважно на тулубі, на фоні нормалізації температури тіла; у більшості випадків захворювання має добрий перебіг і не вимагає спеціального лікування. Разом з тим воно може бути маскою інших, значно серйозніших захворювань та ускладнень, у зв’язку з чим потрібне ретельне медичне спостереження за хворою дитиною.
Делеція 22q11.2 хромосоми: світові критерії визначення, стандарти діагностики та моніторингу
Authors: Gonchar M.A. , Logvinova O.L. , Strashok A.I. , Konovalova N.V. , Ivakhnenko D.A.
Published: April 2018

У статі подано власне клінічне спостереження синдрому мікроделеції 22q11.2 хромосоми в дитини з природженою вадою серця, фенотиповими ознаками її також були аномалії лицьового черепа, імунні порушення, затримка розвитку та навіть когнітивний дефіцит. Для діагностики даного синдрому авторами проведено аналіз сучасних світових критеріїв визначення, стандартів діагностики та моніторингу хворих. У роботі визначена епідеміологія синдрому делеції 22q11.2, що зустрічається з частотою від 1 : 3000 до 1 : 6000 новонароджених і успадковується автосомно-домінантним способом, проте в Україні синдром діагностується рідко, що, на нашу думку, обумовлено відсутністю неонатального скринінгу й недостатньою обізнаністю лікарів щодо клінічних особливостей хвороби. Ділянка 22q11.2 є однією з найбільш структурно складних у геномі, передусім через декілька великих блоків. Локус LCR (low copy repeats) регіону 22q11.2 вразливий до генетичної помилки, що обумовлено 96% ідентичністю. Акцентовано увагу на тому, що симптоми клінічної маніфестації варіюють залежно від віку. У дітей раннього віку типові симптоми включають комбінацію природженої вади серця, імунодефіциту, мальформації верхнього піднебіння, гіпокальціємію, труднощі в годуванні, затримку психічного й мовленнєвого розвитку, розлади поведінки, аномалії будови нирок та статевих органів, ларинготрахеоезофагальні мальформації, гіпотиреоїдизм, порушення будови скелета. У деяких дітей захворювання маніфестує в шкільному віці аномаліями поведінки, затримкою психічного розвитку й гіпокальціємією. Наявність характерних рис обличчя може сприяти ідентифікації синдрому в будь-якому віці. Водночас труднощі діагностики пов’язані з широкою фенотиповою мінливістю. У статті детально описана генетична діагностика синдрому за декількома методиками (флуоресцентна гібридизація in situ, мультиплексна лігазна ланцюгова реакція, застосування хромосомного мікрочіпу), вибір яких залежить від періоду життя та вираженості фенотипових ознак. Для моніторингу стану дитини із синдромом мікроделеції 22q11.2 хромосоми застосовуються методики «багатопрофільний командний підхід» і «система за системою».
Хронічна гранулематозна хвороба: діагностика та ведення хворих на сучасному етапі
Authors: Klimenko V.A. , Piontkovska O.V. , Lupaltseva O.S. , Khalturina T.O. , Savvo O.M. , Timokhina N.I. , Soboleva G.M.
Published: April 2018

У статті наведено відомості про поширеність, діагностику, лікування, профілактику бактеріальних і грибкових інфекцій у дітей з хронічною гранулематозною хворобою.
Визначення і класифікації інтестинальної недостатності у дорослих
Authors: Maltseva L.A. , Mosentsev N.F. , Grishin V.I. , Kunik L.V.
Published: April 2018

У статті надано визначення та класифікації інтестинальної недостатності в дорослих, схвалені ESPEN. Розглянуто керівництво щодо визначень і класифікацій ІН, в якому еволюція поглядів на визначення і класифікацію ІН з 1981 року по теперішній час відображає думку 26 авторів або колективів. У керівництво після дискусій і узагальнень включені основні визначення та класифікації ІН, її патофізіологічні механізми, захворювання, які визначають розвиток ІН. Показано, що ІН визначається як зниження функції кишечника нижче мінімуму, необхідного для абсорбції макронутрієнтів і/або води і електролітів, коли внутрішньовенне доповнення потрібне для підтримання здоров’я і/або росту. Розглянута функціональна класифікація, що включає 3 типи; патофізіологічна, яка розглядає ІН як п’ять патофізіологічних станів, що походять із різних гастроінтестинальних або системних захворювань; і клінічна класифікація хронічної інтестинальної недостатності, яка на основі потреби в енергії й обсягу внутрішньовенного харчування розподіляється на 16 підтипів. Показані гастроінтестинальні або системні захворювання, які можуть визначати патофізіологічні стани інтестинальної недостатності. Для оцінки органної недостатності, пов’язаної з сепсисом, була розглянута об’єктивна, проста і доступна шкала SOFA (Sequential (sespsisrelated) Organ Failure Assessment). Також представлена  Лозаннська шкала гастроінтестинальної недостатності, заснована на моделі SOFA, в яку включені всі форми інтестинальних порушень.
Про необхідність розробки системи централізованого забезпечення засобами антидотної терапії
Authors: Ivashchenko O.V. , Ustinova L.A. , Kurdil N.V. , Padalka V.M. , Andrushchenko V.V.
Published: April 2018

Сучасна токсикологічна ситуація в Україні характеризується різким підвищенням рівня хімічної небезпеки. Існуючий формат військових дій антитерористичного спрямування значною мірою об’єднав завдання медичної служби Збройних сил України та цивільних лікувальних закладів у забезпеченні захисту особового складу військових формувань та цивільного населення від терористичних загроз. У цьому аспекті важливим компонентом системи хімічної безпеки держави має бути наявність науково обґрунтованої номенклатури та економічно обрахованого обсягу централізованого резерву засобів антидотної терапії, передбаченого для ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій та техногенних катастроф хімічної природи. Разом із тим практичні лікарі в Україні постійно висловлюють занепокоєність із приводу труднощів в отриманні антидотів. Розглянуті питання нормативно-правового забезпечення антидотами та іншими речовинами, що застосовуються при отруєннях в Україні. Обговорюються невирішені питання забезпечення засобами антидотної терапії спеціалізованих токсикологічних відділень та відділень екстреної медичної допомоги, що надають медичну допомогу при гострих отруєннях у різних регіонах України. Авторами робиться акцент на необхідності невідкладного формування національного переліку засобів антидотної терапії відповідно до сучасних потреб Збройних сил України та лікувальних установ системи Міністерства охорони здоров’я України. Пропонуються шляхи вирішення задач щодо забезпечення засобами антидотної терапії з урахуванням міжнародних рекомендацій із питань розробки національного переліку антидотів.
Місце малоінвазивних технологій при хірургічному лікуванні перфоративної виразки дванадцятипалої кишки
Authors: Tutchenko M.I. , Slonetsky B.I. , Shcur I.V. , Verbitsky I.V.
Published: April 2018

Мета роботи. Оцінити ефективність та доцільність застосування малоінвазивних технологій при хірургічному лікуванні перфоративної виразки дванадцятипалої кишки. Матеріали та методи. У роботі проаналізовані результати діагностики та лікування 124 пацієнтів із перфоративною виразкою дванадцятипалої кишки, які були госпіталізовані в ургентному порядку та перебували на лікуванні у хірургічних клініках Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги в 2016 році. У хворих другої (36 пацієнтів) групи на відміну від першої (88 пацієнтів) групи було розширено показання до застосування малоінвазивних технологій. Клініко-діагностичний алгоритм включав лабораторні, інструментальні та біохімічні методи дослідження, а також статистичні методи дослідження. Результати. Результати аналізу діагностики та лікування пацієнтів із перфоративною виразкою дванадцятипалої кишки виявили суттєве превалювання хворих віком від 20 до 40 років чоловічої статі, і лише кожен дванадцятий пацієнт був похилого чи старечого віку. Переважна більшість хворих (64,18 %) госпіталізувалася протягом перших шести годин з моменту перфорації виразки, у більшості пацієнтів (76,24 %) перебіг перитоніту за Mannheim Peritonitis Index досягав 21 бала. Комплексне застосування інструментальних методів дозволило встановити першопричину захворювання в 111 (89,52 %) випадках, а їх недооцінка чи тяжкість перебігу перитоніту стала підставою до інтраопераційного встановлення діагнозу в 11 (10,48 %) пацієнтів. Розширення показань до застосування малоінвазивних технологій у пацієнтів другої групи на відміну від першої групи дозволило у половини хворих виконати лапароскопічну дуоденографію, у 5 (13,89 %) пацієнтів — лапароскопічну дуоденопластику та у 2 (5,56 %) хворих — лапароскопічно-асистовану дуоденопластику. Це супроводжувалось зменшенням регіонарних ускладнень на 3,66 %, системних ускладнень — на 4,67 %, летальності — на 1,14 %, також суттєво скорочувався термін післяопераційної реабілітації та соціальної адаптації. Висновки. Проведення інструментальної верифікації перфоративної виразки дванадцятипалої кишки дозволило при застосуванні лише первинної рентгеноскопії виявити перфорацію у 70 (58,06 %) хворих, але відсутність її рентгенологічних ознак при недотриманні всього діагностичного комплексу у кожного десятого пацієнта призвела до інтраопераційного встановлення діагнозу. Застосування невідкладної лапароскопії у хворих другої групи з перфоративною виразкою дванадцятипалої кишки дозволило у 22 (61,11 %) пацієнтів виконати лапароскопічну дуоденокорекцію, у 2 (5,56 %) хворих — лапароскопічно-асистовану дуоденокорекцію, але у кожного шостого (18,18 %) пацієнта були підстави до виконання хірургічного втручання через лапаротомний доступ.
Вплив левосимендану на стан кровообігу і кисневого бюджету в періопераційному періоді у хворих із гострим коронарним синдромом при аортокоронарному шунтуванні
Authors: Khartanovich M.V. , Todurov B.M. , Khizhnyak A.A. , Volkova Yu.V.
Published: April 2018

Актуальність. Найшвидше відновлення кровообігу в міокарді часто потребує оперативного втручання на фоні штучного кровообігу, зокрема аортокоронарного шунтування. Мета дослідження: вивчення впливу левосимендану в періопераційному періоді на стан кровообігу та кисневого бюджету у хворих, що піддалися операції аортокоронарного шунтування при гострому коронарному синдромі. Матеріали та методи. Обстежено 85 пацієнтів із гострим коронарним синдромом, яким була виконана операція аортокоронарного шунтування. Обстежені хворі були розподілені на 2 групи. У пацієнтів 1-ї групи (n = 40) використовували локальний протокол анестезії та інтенсивної терапії, прийнятий в ДУ «Інститут серця МОЗ України», пацієнтам 2-ї групи (n = 45) додатково вводили левосимендан за наступною схемою: до індукції в наркоз 10 мкг/кг упродовж 10 хв, потім зі швидкістю 0,1 мкг/кг/хв до 8 годин після операції. Дослідження проводилось на наступних етапах: 1) перед операцією; 2) при виході з перфузії; 3) при переведенні до відділення інтенсивної терапії; 4) при переведенні з відділення інтенсивної терапії. На цих етапах оцінювали стан кровообігу, кисневого бюджету в організмі. Результати. При застосуванні локального протоколу анестезії кінцевий систолічний індекс починав перевищувати вихідний рівень тільки наприкінці дослідження, а додавання левосимендану забезпечило достовірне перевищення його вихідного рівня вже на виході з перфузії. Фракція викиду на всіх етапах дослідження (крім першого) також була достовірно вище при використанні левосимендану. Ударний індекс і серцевий індекс почали перевищувати вихідні рівні в обох групах також вже на виході з перфузії, але з моменту переведення до відділення інтенсивної терапії ці показники при додаванні левосимендану були достовірно вище, ніж при використанні локального протоколу. При цьому необхідна для підтримки кровообігу доза добутаміну при використанні левосимендану була нижче майже в 3 рази. Позитивний вплив левосимендану позначився і на показниках кисневого бюджету. Після початку штучного кровообігу внаслідок необхідності в гемодилюції значно знизилася киснева ємність крові, проте, незважаючи на це, левосимендан дозволив дещо збільшити доставку кисню за рахунок достатнього для цього підвищення серцевого індексу, тоді як використання локального протоколу не змогло цього забезпечити, і транспорт кисню знизився. Рівень споживання кисню при використанні обох схем лікування був однаковим, унаслідок чого коефіцієнт екстракції кисню тканинами у хворих, які отримували левосимендан, був достовірно нижче. Закономірно, що й рівень лактату в останньому випадку був нижче, зрівнявшись із рівнем групи хворих, які не отримували левосимендан, тільки на кінець дослідження. Висновки. Левосимендан сприяє прискоренню відновлення скорочувальної здатності міокарда і поліпшенню показників кисневого бюджету при зниженні необхідної для підтримки кровообігу дози добутаміну майже в 3 рази.
Клінічна ефективність аеробних фізичних навантажень у молодих пацієнтів iз цукровим діабетом 1-го типу
Authors: Goldobin P.O. , Shorikova D.V.
Published: April 2018

Мета дослідження: вивчити вплив регулярних аеробних фізичних навантажень інтенсивністю 6 балів за шкалою Борга на глікемічний профіль, чутливість до інсуліну, а також якiсть життя у пацієнтів iз цукровим діабетом (ЦД) 1-го типу. Матеріали і методи. Проаналізовано дані 42 пацієнтів iз ЦД 1-го типу — 20 жінок та 22 чоловікiв віком від 18 до 35 років (середній вік 25,3 ± 7,9 року). Рівень глікемії оцінювався портативним методом 6 разів на день. Дослідження вмiсту глікованого гемоглобіну проводилось імунотурбодиметричним методом. Для оцінки якості життя пацієнтів використовувався опитувальник Medical Outcomes Study Short Form 36 questionnaire. Результати. Доведено, що аеробні фізичні навантаження можуть значно модифікувати перебіг ЦД 1-го типу та змінювати якiсть життя. Через 30 днів регулярних аеробних фізичних навантажень у ранковий час середньодобова доза ультракороткого інсуліну зменшилася на 25,4 % від початкового рівня (р < 0,05). Виявлено, що чутливість до інсуліну при аеробних навантаженнях у хворих на ЦД 1-го типу збільшилася на 42,0 % (р < 0,05) та становила 0,60 ОД на 1 хлібну одиницю (ХО) наприкінці дослідження порівняно з 1,03 ОД на 1 ХО перед включенням пацієнтів у дослідження, а зниження рівня глікованого гемоглобіну становить у середньому 1,50 ± 0,12 % (р < 0,05). Установлено, що регулярні аеробні фізичні навантаження сприяють значному (p < 0,05) підвищенню рівня якості життя за шкалами як фізичного, так і психологічного компонента здоров’я (фізичне функціонування, рольове фізичне функціонування, інтенсивність болю, загальне здоров’я, рольове емоційне функціонування, життєва активність, психічне здоров’я, соціальне функціонування) порівняно з початковими показниками, що супроводжувалося підвищенням емоційної стійкості та працездатності. Висновки. Виявлено позитивний вплив регулярних аеробних фізичних навантажень на перебіг ЦД 1-го типу, а саме покращання глікемічного профілю, підвищення чутливості до інсуліну, а також якості життя пацієнтів.
Синдром полікістозних яєчників у щоденній практиці
Authors: Urbanovych A.M.
Published: April 2018

Синдром полікістозних яєчників (СПКЯ) — системна патологія, при якій порушуються всі ланки ендокринної системи, а не лише функція яєчників. СПКЯ трапляється у жінок будь-якого віку, розпочинаючи від пубертатного періоду і до менопаузи, із залученням у процес майже всіх органів і систем організму. СПКЯ виявляють у 6–19 % жінок репродуктивного віку. На СПКЯ припадає більш ніж половина всіх випадків ендокринного безпліддя (50–75 %) і близько 20–22 % причин безплідного шлюбу взагалі. Основними клінічними ознаками СПКЯ є гіперандрогенія, менструальна й/або овуляторна дисфункція та полікістозна морфологія яєчників. У жінок, яким виставлений цей діагноз, значно вищий ризик розвитку серцево-судинних захворювань, цукрового діабету, злоякісних новоутворень малого тазу, мастопатії та раку молочної залози. У патогенезі синдрому велике значення мають гландулярна й екстрагландулярна гіперандрогенія, інсулінорезистентність, гіпофізарна дисфункція, генетичні порушення та порушення продукції гормонів жирової тканини. Основна мета діагностики СПКЯ — визначення ступеня тяжкості клінічних проявів, джерела та патогенезу гіперпродукції андрогенів, впливу на репродуктивну функцію, оцінка метаболічних і кардіоваскулярних ризиків. Диференційна діагностика скерована на виключення захворювань щитоподібної залози, гіперпролактинемії та некласичної вродженої дисфункції кори надниркових залоз. На сьогодні все більше уваги приділяється комплексному підходу до лікування порушень, що виникають у пацієнток з СПКЯ, з урахуванням їх віку, репродуктивних планів і стану гормонального фону. Важливим є не тільки відновлення фертильності та досягнення косметичних ефектів, але й профілактика пізніх метаболічних порушень.
Когнітивні порушення при цукровому діабеті типу 2: роль гіпоглікемізуючої терапії
Authors: Pashkovska N.V.
Published: April 2018

У статті наведені дані щодо епідеміології, чинників ризику, механізмів розвитку, клінічних особ­ливостей порушень когнітивних функцій у хворих на цукровий діабет типу 2. Проаналізовані дані літератури щодо залежності частоти й тяжкості когнітивних порушень від типу гіпоглікемізуючої терапії. Наведені результати клінічних та експериментальних досліджень особливостей когнітивних функцій на тлі застосування різних антидіабетичних засобів — бігуанідів, тіазолідиндіонів, меглітинідів, агоністів рецепторів глюкагоноподібного пептиду 1, інгібіторів дипептидилпептидази-4, інгібіторів натрійзалежного котранспортера глюкози 2-го типу та препаратів інсуліну.
Звернення головного редактора
Authors: Sirenko U.
Published: April 2018

.
Актуальність використання сучасних ниркових біомаркерів для скринінгу раннього розвитку прееклампсії
Authors: Artyomenko V.V. , Berlinska L.I.
Published: April 2018

Прееклампсія — унікальний для людської вагітності мультисистемний розлад, який розвивається в жінок у другій половині вагітності та характеризується наявністю артеріальної гіпертензії, протеїнурії, що маніфестує гетерогенними розладами і несприятливо впливає на стан матері та плода. Вона посідає одну з лідируючих позицій материнської і неонатальної захворюваності та смертності в усьому світі. У статті наведено огляд даних сучасних ниркових біомаркерів з урахуванням патогенетичного пошкодження нирок при прееклампсії. Надана характеристика запропонованих маркерів, які застосовуються в лабораторній діагностиці й досліджуються в експериментах, із зазначенням механізму та строків зміни їх рівнів при пошкодженні різних сегментів нефрона, взаємозв’язку з тяжкістю ураження нирок, перспектив використання в клінічній практиці у кожному триместрі вагітності.
Достижения и проблемы иммунопрофилактики инфекционных заболеваний у детей на современном этапе. Препятствия при проведении иммунизации населения
Authors: Zaslavskaya A.O. , Dmitruk V.I.
Published: April 2018

В работе приведены данные о состоянии иммунизации против основных вакциноконтролируемых инфекций в международном и региональном субнациональном аспектах. Определены некоторые факторы ухудшения эпидемиологической ситуации в Украине и роль вакцинации в системе эпиднадзора над инфекциями, которые контролируются средствами специфической иммунопрофилактики. Освещены особенности и причины антивакцинального движения и возможные пути противодействия ему.
Наиболее распространенные клинические формы энтеровирусной инфекции в Днепропетровском регионе
Authors: Budaeva I.V. , Revenko G.О. , Yakimova S.V. , Oliinyk V.V. , Doroshenko V.F.
Published: April 2018

В статье рассмотрены эпидемиологические и клинические особенности энтеровирусной инфекции в Днепропетровском регионе. Выявлено, что наиболее частыми клиническими формами энтеровирусной инфекции являются серозный менингит и синдром «рука — нога — рот». Показана возможность поражения сердца, что определяется по данным ЭКГ и увеличению уровня в сыворотке крови креатинфосфокиназы-МВ.
Особенности клинической картины менингитов у детей первых трех лет жизни по данным Киевской городской детской клинической инфекционной больницы за 2010–2015 годы
Authors: Vygovska O.V. , Kovalyukh I.Y.
Published: April 2018

Был проведен ретроспективный анализ 290 историй болезни детей, госпитализированных в Киевскую городскую детскую клиническую инфекционную больницу в течение 2010–2015 годов с диагнозом «менингит». Среди них 73 истории болезни детей первых трех лет жизни. Установлено, что особенностью течения менингита у детей первых 3 лет жизни было преобладание гнойного менингита менингококковой (33 %) и неустановленной (55 %) этиологии и преобладание в клинической симптоматике общеинфекционного и менингеального синдромов при гнойном менингите и общемозгового синдрома при серозном менингите. Отмечено, что у 85 % детей менингит тяжелой степени тяжести, у 75 % — осложненного течения, в структуре осложнений менингита у детей первых 3 лет жизни превалирует отек головного мозга.
Моніторинг терапії в пацієнтів з коінфекцією ВІЛ/ВГС, які отримують противірусну терапію гепатиту С та антиретровірусну терапію
Authors: Shostakovych-Koretskaya L.R. , Shevchenko-Makarenko О.P. , Chuhalova I.V. , Nosenko O.V.
Published: April 2018

У статті наведено дані лікування 90 пацієнтів з коінфекцією ВІЛ/ВГС, які отримували противірусне лікування хронічного вірусного гепатиту С (ХВГС). Лікування пег-інтерфероном (Peg-IFN) у комбінації з лікарськими засобами прямої дії, такими як софосбувір та рибавірин, отримували 53 (59 %) пацієнти на тлі прийому антиретровірусної терапії (АРТ), інші хворі були на безінтерферонових схемах терапії. У результаті моніторингу терапії з’ясовано, що мали місце деякі інтерферон- або рибавіринзалежні побічні ефекти в пацієнтів, що потребує мультидисциплінарного підходу до менеджменту пацієнтів для своєчасної корекції несприятливих подій, пов’язаних як зі схемою лікування ХВГС, так і з лікарськими взаємодіями АРТ. Стійку вірусологічну відповідь (СВВ12) отримали 86 (96,6 %) хворих.
Ефективність різних схем противірусного лікування хворих на хронічний гепатит С, інфікованих 3-м генотипом вірусу
Authors: Riabokon E.V. , Kalashnik K.V. , Tsareva E.V. , Ipatova D.P. , Riabokon Yu.Yu.
Published: April 2018

Актуальність. Хронічний гепатит С (ХГС) залишається однією з найактуальніших проблем сучасної інфектології. Останніми роками суттєво змінилися принципи проведення противірусної терапії завдяки появі нових препаратів з прямим механізмом дії та розробці безінтерферонових режимів лікування. Для лікування хворих на ХГС, інфікованих 3-м генотипом вірусу гепатиту С, в Україні були доступними два режими з включенням інгібітору HCV NS5B полімерази. Мета: проаналізувати ефективність різних схем противірусного лікування у хворих на хронічний гепатит С, інфікованих 3-м генотипом вірусу. Матеріали та методи. В дослідження було включено 66 хворих на ХГС, інфікованих 3-м генотипом вірусу. Усім хворим проведено дослідження ступеня фіброзу печінки методом фібротесту, у динаміці досліджували вірусне навантаження, печінкові проби, показники загального аналізу крові, функціональні проби нирок. Противірусне лікування та аналіз його ефективності здійснювали згідно з уніфікованим протоколом МОЗ України. Результати. За результатами аналізу результатів лікування хворих на ХГС, інфікованих 3-м генотипом вірусу, показана висока ефективність обох схем противірусної терапії, застосованих у клінічній практиці. Швидка вірусологічна відповідь мала місце в 93,5 % хворих на ХГС, які лікувалися за схемою: пегільований інтеферон (peg-IFN) α2a + софосбувір (SOF) + рибавірин (RBV), та у 82,9 % пацієнтів, які отримали безінтерферонову терапію SOF + RBV. Безпосередня відповідь на лікування була досягнута в 90,3 та 94,3 % пацієнтів відповідно до схем терапії. Стійка вірусологічна відповідь на 24-му тижні після припинення противірусної терапії відзначена в 87,5 та 91,4 % пацієнтів відповідно. Частота формування вірусологічної відповіді на противірусне лікування у хворих на ХГС, інфікованих 3-м генотипом вірусу, не залежала від стадії фіброзу печінки як при застосуванні безінтерферонового лікування SOF + RBV, так і при лікуванні інтерферонвмісною схемою з включенням препарату з прямим механізмом дії: peg-IFN-α2a + SOF + RBV. Висновки. Противірусна терапія хворих на ХГС, інфікованих 3-м генотипом HCV, супроводжувалася формуванням стійкої вірусологічної відповіді у 87,5 % хворих після 12-тижневого курсу лікування за схемою peg-IFN-α2a + SOF + RBV та 91,4 % пацієнтів після 24-тижневого курсу терапії SOF + RBV. Ефективність лікування цих хворих не залежала від ступеня фіброзу печінки.
Differential effects of conditioned taste aversion on sucrose and stevia intake / Efectos diferenciales del condicionamiento aversivo a sabores sobre la ingesta de sacarosa y estevia
Authors: Martinez-Moreno Alma Gabriela , López-Espinoza Antonio , Miguel Gómez Hugo Daniel , Guzmán Aburto Martha Beatríz , Del Muro Serur Leslie Yarenni
Published: April 2018

Abstract The association between a food stimulus and a feeling of discomfort produces a food aversion; this procedure is called aversive taste conditioning (ATC). Since there is no clear evidence about the effects of this procedure on the consumption of sweeteners, the purpose of this study was to examine the effectiveness of ATC to decrease the consumption of two natural sweeteners. Thirty Wistar rats were divided into three groups. In phase 1 all groups were exposed to free food access and each group to a different solution: water + sucrose (G1), water + stevia (G2) and unsweetened water (CG). In phase 2 the experimental groups received an intraperitoneal injection of lithium chloride. In phase 3 the groups returned to the conditions of the first phase. After the ATC, the G1 and G2 significantly decreased their beverage consumption, although it was higher than the consumption of CG. The results are discussed in terms of the association between flavor and energy content, which allows establishing new guidelines in the study of the consumption of sweeteners. It is concluded that procedures such as ATC are effective in the control of some disordered eating behaviors. Resumen La asociación entre un estímulo alimentario y una sensación de malestar produce una aversión alimentaria, procedimiento denominado condicionamiento aversivo a sabores (CAS). Dado que no existen evidencias claras acerca de los efectos de este procedimiento sobre el consumo de endulzantes, el propósito de este estudio fue examinar la efectividad del CAS para disminuir el consumo de dos endulzantes naturales. Se trabajó con 30 ratas Wistar, distribuidas en tres grupos. En la fase 1 los grupos fueron expuestos a alimento y cada uno a una solución distinta: agua + sacarosa (G1), agua + estevia (G2) y agua sin endulzar (GC). En la fase 2 los grupos experimentales recibieron una inyección intraperitoneal de cloruro de litio. En la fase 3 los grupos retornaron a las condiciones de la primera fase. Después del CAS, G1 y G2 disminuyeron significativamente su consumo de bebida, sin embargo fue mayor al registrado en GC. Los resultados se discuten en función de la asociación entre el sabor y el contenido energético, lo que permite establecer nuevas directrices en el estudio del consumo de endulzantes. Se concluye que los procedimientos que producen aversión condicionada podrían resultar eficaces en el control de algunas conductas alimentarias alteradas.
A Study on Diglossia Used by Helen Keller as The Main Character in George Sullivan's Novel "Helen Keller"
Authors: Azizah Nur , Sudiran Sudiran
Published: April 2018

A Study on Diglossia Used by Helen Keller as The Main Character in George Sullivan's Novel "Helen Keller"
Students' Belief on Writing Engagement Barriers in Tertiary Level
Authors: Hendro Wicaksono Bayu
Published: April 2018

Students' Belief on Writing Engagement Barriers in Tertiary Level
COOPERAÇÃO INTERNACIONAL POR MEIO DOS REGIMES DE PREVENÇÃO E RESPOSTA DE DESASTRES NATURAIS: A EFETIVAÇÃO DO DIREITO POR MEIO DA GOVERNANÇA
INTERNATIONAL COOPERATION THROUGH NATURAL DISASTER PREVENTION AND RESPONSE REGIMES: THE EFFECTIVENESS OF LAW BY GOVERNANCE
Authors: Miranda José Alberto Antunes de , Pastoriz Andressa Pimentel
Published: April 2018

O presente artigo tem como objetivo analisar a efetividade do conjunto normativo no cenário internacional no que diz respeito a prevenção e resposta dos desastres naturais. Para que isso seja alcançado, primeiramente foi contextualizado a temática dos desastres naturais, conceituando-os para logo a seguir examinar os regimes existentes e sua efetividade. O estudo realizado é de natureza qualitativa descritiva, desenvolvido por meio de consultas documentais e bibliográficas, percorrendo as mais importantes fontes extraídas das principais Organizações Internacionais envolvidas. Foram levantadas as principais convenções e reuniões sobre meio ambiente, seus históricos e seus resultados. Conclui-se que tais conjuntos normativos são efetivos, porém não existe uma autoridade supranacional que demande a obrigatoriedade deles, não sendo possível assim extrair o melhor resultado dos regimes existentes.
Ausencia de efecto de la práctica en el deterioro cognoscitivo leve amnésico. Evidencia en un seguimiento cuatro meses después del diagnóstico
Authors: García Acosta Raúl , García Ortiz Lorena
Published: April 2018

INTRODUCCIÓN:
La forma amnésica del deterioro cognoscitivo leve (DCL-amn) es considerada fenotípica de la enfermedad de Alzheimer en fase prodrómica. Dado el déficit de memoria que caracteriza a los pacientes con DCL-amn, se hipotetiza que su desempeño en tareas de memoria explícita no se vería afectado por el efecto de la práctica al realizar un retest en un tiempo relativamente corto.

OBJETIVO:
Evaluar la memoria explícita verbal y visual de un grupo de pacientes (N = 13) con DCL-amn, comparando su desempeño en 2 momentos evaluativos: el primero al diagnóstico clínico y el otro cuatro meses después.

MATERIALES Y MÉTODOS:
Se realizó un estudio ex post facto descriptivo comparativo con el plan de investigación evolutivo de grupo. Se evaluó la memoria explícita verbal con el Buschke Selective Reminded Test y la memoria explícita visual con la figura compleja de Rey. El análisis estadístico se realizó con el programa SPSS versión 2.0, obteniendo medias y desviaciones estándar y empleando una p < 0,05 como estadísticamente significativa.

RESULTADOS:
Los análisis a partir de la prueba t-student demuestran que las diferencias entre ambos momentos no fueron estadísticamente significativas (p<0,05).

CONCLUSIONES:
Los resultados apoyan la evidencia previa de ausencia de efecto de la práctica en las evaluaciones sucesivas en el DCL-amn, que se explica por el déficit crónico de memoria anterógrada que impide hacer aprendizajes significativos, aún ante la exposición repetida a los mismos materiales de prueba y en cortos períodos de retest.