bluuebunny/crossref_metadata_2025 huggingface dataset:
Juozas Barzdaitis (1922-1984)
Authors: Deksnys B.
Published: January 2019

1984 m. gruodžio 1 d. mirė pedagogas ir mokslininkas, Lietuvos filosofinės ir ateistinės minties tyrinėtojas, aktyvus mokslinės materialistinės minties propaguotojas filosofijos mokslų daktaras profesorius Juozas Barzdaitis. Jis gimė 1922 m. gegužės 18 d. Šakiuose. Mokėsi Šakių gimnazijoje. Dirbo komjaunimo darbą mokykloje. 1945–1950 studijavo Vilniaus universiteto Teisės fakultete, iki 1975 m. dėstė dialektinį ir istorinį materializmą, filosofijos istoriją, mokslinio ateizmo pagrindus. Nuo 1975 m. iki mirties dirbo MA Filosofijos, sociologijos ir teisės institute, tyrė materialistinės ir ateistinės minties raidą Lietuvoje. Pateikiama J. Barzdaičio darbų bibliografija.
Modernizmas: meno dehumanizacija?
Authors: Jankauskas Skirmantas
Published: January 2019

Straipsnyje aptariama meno dehumanizacijos problema ispanų filosofo O. y Gasseto darbuose. XIX a. pabaigoje prasidėjusi meno metamorfozė sunkiai tilpo į ankstesnės meno raidos rėmus ir buvo pavadinta modernizmo fenomenu. Šį fenomeną filosofas siejo su meno dehumanizacija ir paradoksaliai vertino tai kaip pozityvų poslinkį. Jo nuomone, naujosios muzikos, naujojo meno apskritai nepopuliarumas sietinas su pačia šio meno prigimtimi: jis nėra orientuotas į daugumos skonį, bet kuria savarankišką estetinių vertybių pasaulį, kuriame forma įgyja autonomišką reikšmę. Taip sukonstruoti meno kūriniai juos stebint reikalauja išlaikyti distanciją, taigi, reikalauja kontempliatyvaus, o ne vartotojiško santykio su jais. Naujasis menas ne tiek vengia vaizduoti žmogiškus dalykus, kiek siekia juos neatpažįstamai deformuoti. Naujojo meno intranscendentinė orientacija liudija, kad menas pakeitė savo vietą žmogiškosios veiklos ir interesų hierarchijoje. Meno dehumanizacijos problema aptariama platesniame Vakarų Europos kultūros krizės kontekste. Kritikuojamas menas menui principas. Pateikiama K. Marxo meno samprata.
Gnoseologijos pagrindų problemos metodologinė specifika
Authors: Skersytė Jūratė
Published: January 2019

Straipsnyje analizuojama gnoseologijos pagrindų problema ir jų metodologinė specifika naujųjų amžių (ypač R. Descarteso) filosofijoje. Gnoseologija – ypatinga tyrimo sritis, nes jos objekto – pažinimo proceso – aiškinimo sąlyga yra pats pažinimo procesas. Naujųjų amžių filosofijoje gnoseologinė problematika plėtojama atsižvelgiant į akivaizdžiai išryškėjusią pažinimo rezultatų taikomąją funkciją. Į pirmą vietą iškyla mokslo metodo, kaip universalaus minties kelio į tikrąjį žinojimą problema. Mokslo metodo tikrumas siejamas su jo universalumu. Iškilusi induktyvizmo-deduktyvizmo alternatyva siejasi su normatyvistine mokslo metodo, kartu ir pažinimo teorijos uždavinių samprata. R. Descarteso nuopelnu laikoma tai, kad jis pirmasis suformulavo klausimą, kaip ribotas žmogaus protas gali nekritiškai mąstyti būties realumą. Konstatavus, kad būties idėjos kriterijai negali būti vidiniai, o tik išoriniai mąstymo atžvilgiu, gnoseologijos pagrindams suteikiama konstituojančio (generuojančio) faktoriaus prasmė: gnoseologinių kriterijų reguliatyvinė funkcija susieja su jos genezės problema. R. Descartesas pradėjo filosofinę tradiciją, kuri reguliatyvinius filosofinio mąstymo kriterijus sieja su jų genezės prielaida.
Ar I. Kanto protėviai kilę iš kuršių?
Authors: Stradinis J.
Published: January 2019

Straipsnis skirtas I. Kanto kilmės klausimui, kuris iki šiol nėra vienareikšmiškai atsakytas. Jo genealogiją aiškinosi Rytų Prūsijos tyrinėtojai Hansas ir Gertruda Mortensenai. Jų tyrimai sugriovė versiją, kad filosofo senelis dirbęs Tilžėje ir buvęs škotų kilmės, kaip, beje, klaidingai manė ir pats filosofas. Teigiama, kad I. Kanto mąstymo pradus daugiau formavo aplinka negu kilmė. I. Kanto kilmės klausimas ne toks svarbus jo asmenybei suvokti, jis reikšmingesnis Pabaltijo kultūros istorijos procesams suprasti, nes liudija apie vietinės kilmės gyventojų dalyvavimą Pabaltijo, taip pat ir Rytų Prūsijos inteligentijos, netgi aukščiausio jos rango, susidaryme. Aptariamos H. Mortenseno teorijos hipotetinės prielaidos: tai I. Kanto prosenelio Richardo Kanto ryšys su Kantvaine ir postulatas apie Kantvainės gyventojų kuršišką kilmę. Daroma išvada, kad Latvijos ir Lietuvos lingvistinės ir archeografinės medžiagos panaudojimas sprendžiant I. Kanto kilmės problemą padėtų iškelti naujų šios problemos hipotezių ir objektyviau pagrįsti argumentus.
Klerikalinio antikomunizmo filosofijos ir pasaulėžiūros tyrimas
Authors: Deksnys B.
Published: January 2019

1984 m. lapkričio 12 d. Filosofijos, sociologijos ir teisės instituto specializuotoje taryboje šio instituto skyriaus vadovas A. Gaidys apgynė filosofijos mokslų daktaro disertaciją „Katalikiškojo klerikalinio antikomunizmo filosofinių ir pasaulėžiūrinių pagrindų kritinė analizė“. Disertacija analizuoja problemas, esančias dviejų filosofinių disciplinų – filosofijos istorijos ir mokslinio ateizmo bei religijų ir ateizmo istorijos sandūroje: katalikiškosios filosofijos metodologinį vaidmenį klerikaliniame antikomunizme, šio ideologinių akcijų svarbiausius filosofinius ir pasaulėžiūrinius bruožus, ideologinę kovą marksistų ir krikščionių dialogo klausimu.
Sociologinis realizmas ir kultūros reliatyvumo tyrimas
Authors: Leonavičius Vylius
Published: January 2019

Straipsnyje siekiama išsiaiškinti kultūrinės antropologijos reliatyvistinės sampratos, įsigalėjusios 4 – 5 dešimtmetyje, teorines prielaidas bei kultūrologinių tyrimų ribas. Apžvelgiami kai kurie pozityvistinės sociologijos metodologinės nuostatos aspektai. Neigdamas socialiniuose moksluose mechanistinę priežastingumo sampratą, pozityvizmas kartu skelbė jo neapibrėžtumą, kurį turėjo atsverti empirinių duomenų gausumas. Kultūrologija formavosi kaip tikslingos veiklos turinio tyrimas ir buvo artima pozityvizmo empiristinei subjekto sampratai, visuomenės kaip visumos holistinei sampratai ir iš jos išsirutuliojusiam funkcionalizmui. Holistinė visuomenės samprata stimuliavo reliatyvistinę kultūros sampratą. Kultūros reliatyvumo fenomenas turi svarbią reikšmę objektyviems realios tvarkingos visumos kriterijams nustatyti, nes atspindi konkrečios tikslingos veiklos sferą, išreiškiamą lokalinės kultūros sąvoka. Nepateikdama socialinės struktūros universalaus kitimo modelio, empirinė kultūrologija (ypač reliatyvistinės jos koncepcijos) mėgina atskleisti tradicinės ir netradicinės (šiuolaikinės) visuomenės ryšį, arba kultūros istorijos sampratą kultūrinių dėsningumų individualiose realizacijose.
Istorinio fakto problema
Authors: Valevičius Vytautas
Published: January 2019

Straipsnyje nagrinėjama istorijos fakto problema, jo struktūra, santykis su fakto samprata gamtos moksluose. Tarybinėje mokslotyroje yra įsigalėjusi nuomonė, kad fakto struktūra turi bent tris sluoksnius: perceptyvinį, lingvistinį ir materialiai praktinį. Teigiama, kad faktas turi sudėtingą struktūrą, jo funkcijos ir struktūra istoriškai kinta, fakto struktūra priklauso nuo teorijos, kurioje jis funkcionuoja, išsivystymo lygio. Autorius skiria juslinį, kalbinį ir teorinį fakto sluoksnius. Perceptyvinis komponentas ryškiausias sveiko proto ir gamtos mokslų srityse. Specifinis istorijos mokslo bruožas yra rekonstrukcija, šis mokslas yra refleksyvus. Istorijos faktas atsiranda teoretizuojant juslinius-empirinius duomenis, gaunamus iš istorijos šaltinio. Lingvistinis faklto komponentas istorijos pažinime yra savitas informacijos nešėjas. Dviejų kultūrų susidūrimas faktuose vyksta dviem lygiais: lingvistiniu ir teoriniu-kultūriniu, problemą dar labiau apsunkina ideologijos įtaka fakto formavimuisi. Istorijos fakto samprata priklauso nuo istorijos mokslo ir mokslinės metodologijos išsivystymo.
Idealistinės meno filosofijos įtaka ekspresionizmo estetikai ir meno praktikai
Authors: Andrijauskas Antanas
Published: January 2019

Straipsnyje siekiama atskleisti ekspresionizmo meninės praktikos ryšius su iracionalistine ir formalistine meno filosofija. Didžiausias dėmesys skiriamas formalistiniam ekspresionizmo sparnui, kuriame ryškus estetizmas, nihilizmas ir polinkis į formą. Ekspresionistai, kaip ir F. Nietzsche, buvo įsitikinę, kad techninė civilizacija ir masinės kultūros formavimasis grasina menininkui jo dvasios praradimu, individo laisvės apribojimu ir meno nužmoginimu. Į vidinį menininko pasaulį, jo sąmonę ekspresionistai žvelgė kaip į aukščiausią absoliučią realybę, sugebančią per psichologines būsenas išreikšti būties tiesas. Apsiribojusi daugiausia formaliųjų meno kūrinio pusių analize, formalistinė estetika faktiškai eliminavo turinio kategoriją. Pasisakydama už meno atitrūkimą nuo realaus gyvenimo, ji kartu filosofiškai pateisino beprasmį estetizmą ir meno suvedimą į grynai formalias struktūras. Ekspresionistai ignoravo socialiai reikšmingus idealus, suabsoliutino vidinės ekspresijos reikšmę, linko į maksimalų spalvos ir formos autonomiškumą.
Ž. O. de Lametri ir jo filosofija
Authors: Tytmonas Alfredas
Published: January 2019

Straipsnyje pateikiami XVIII a. prancūzų materialisto J. O. de La Mettrie gyvenimo ir kūrybos svarbiausi bruožai. Autorius supažindina skaitytoją su marksistinių ir buržuazinių tyrinėtojų veikalais apie šį filosofą, aptaria jo biografiją, pagrindines kūrybos idėjas, nurodo jų įtaką vėlėsnei filosofijai. Pirmame filosofiniame traktate „Gamtinė sielos istorija“ J. O. de La Mettrie iš nuosekliai materialistinių pozicijų gvildeno psichikos priklausymo nuo kūno būsenos problemą, kuri turėjo tiesioginį sąlytį su pačiais religijos pagrindais. Filosofas teigė, kad dvasinius procesus lemia materialūs: pojūčiai, mąstymas ir pan. yra tam tikru būdu organizuotos materijos savybė, to organizavimo rezultatas. Ši žmogaus koncepcija, ypač gamtamokslinis jos pagrindimas, ryškiai atspindėjo pažangiausias to meto mokslo ir ideologijos pozicijas. J. O. de La Mettrie filosofijos trūkumais laikoma pernelyg biologizuotas požiūris į žmogų, ryškus individualistinis žmogaus ir jo tikslų aiškinimas, žmogų supančios aplinkos socialinio pertvarkymo būtinumo nesupratimas.
Egzistencialistinė laisvės samprata
Authors: Buračas Giedrius
Published: January 2019

Straipsnyje aptariama laisvės sąvokos raida egzistencinėje filosofijoje. S. Kierkegaardas pastebėjo socialinės aplinkos suabstraktėjimą, susvetimėjimą, kurį jis įveikia užsidarydamas į subjektyvios egzistencijos ratą bei palikdamas save visiškos sprendimo laisvės akivaizdoje. E. Husserlis suvokė buržuazinės kultūros ir mokslo krizę, t. y. peršoko per sprendimo laisvės lygmenį į sprendimo motyvacijos lygmenį, apmąstydamas kultūrinės motyvacijos (prasmių teikimo) krizę. Jis teigė, kad krizę galima įveikti pakeitus motyvaciją (atradus senąsias humanistinės kultūros tendencijas). M. Heideggeris pamėgino į kultūrą pažvelgti istoriniu požiūriu, atlikdamas savirefleksiją jau sprendimo motyvaciją sąlygojančių aplinkybių lygmenyje. Jam laisvės galimybė atsiveria būties supratimo dėka ir įgyvendinama įgyjant savo likimą, t. y. aktyviai sutinkant tai, kas žmogų ištinka. Laisvės koncepcijose egzistencialistai siūlė būdus kompensuoti asmenybės deformaciją, išsaugoti jos neprilygstamąją vertę, tačiau realiai jie nesugebėjo įgyvendinti savo humanistinio idealo.
Nauji šiuolaikinės buržuazinės filosofijos tyrinėjimai
Authors: Lomanienė Nijolė
Published: January 2019

1984 m. vasario 21 d. Filosofijos, sociologijos ir teisės institute L. Degėsys apgynė filosofijos mokslų kandidato disertaciją „Gnoseologinės problemos Dž. Santajanos filosofijoje“. Mokslinis vadovas – prof. B. Genzelis, oficialieji oponentai: prof. N. Julina, doc. B. Kuzmickas. 1986 m. vasario 18 d. Vilniaus universitete J. Baranova apgynė filosofijos mokslų kandidato disertaciją „Pragmatistinė V. Džeimso tiesos koncepcija“. Mokslinis vadovas – prof. R. Plečkaitis, oficialieji oponentai: prof. I. Zaksas ir T. Sodeika. Tą pačią dieną A. Juozaitis apgynė filosofijos mokslų kandidato disertaciją „Subjektyvioji realybė ir istorinis subjektas V. Diltėjaus filosofijoje“. Mokslinis vadovas – prof. B. Genzelis, oficialieji oponentai: doc. B. Kuzmickas ir doc. A. Šliogeris.
S. Šalkausko gyvenimo ir veiklos kai kurie aspektai
Authors: Gaidamavičienė Irena
Published: January 2019

Straipsnyje apžvelgiami lietuvių filosofo Stasio Šalkauskio (1886–1941) svarbiausi gyvenimo ir kūrybos bruožai. Teigiama, kad būdamas artimas neotomizmo filosofijai, savo kūryboje jis atitrūko nuo grynai metafizinių tyrinėjimų, rūpinosi aktualiais tautos kultūrinimo reikalais: užsiėmė visuomeninio auklėjimo ir estetinio lavinimo problemomis, analizavo kapitalizmo krizių reiškimąsi, rodė privatinės nuosavybės reformų reikalingumą, svarstė nacionalinius klausimus. Pažangių socialinių reformų galimybę siejo su krikščionių demokratų politine programa: manė, kad ši demokratija socialinė teisingumą turėtų realizuoti įtraukdama kuo daugiau įvairių sluoksnių atstovų į politinį gyvenimą. Jaunimo auklėjime S. Šalkauskis didelį dėmesį skyrė estetinio skonio, grožio pagavos ir gilaus jo pergyvenimo momentams. Meno pasaulio neatribojo nuo dorovės, neigė principą „menas menui“, įžvelgė meno ir tikrovės dėsningumų vienovę, kritikavo bet kokį formalizmą, plačiai įrodinėjo meno žmogiškąją prasmę. Jis neotomistiniu principu įtvirtino absoliučią dvasingumo esamybę ir žmogiškąjį siekį prie jos priartėti.
Iš rankraštinio palikimo
Authors: Lozuraitis Albinas
Published: January 2019

Pratarmė ir redakcinės pastabos Vosyliaus Sezemano tekstui "Laisvės problema".
Laisvės problema (I)
Authors: Sezemanas Vosylius
Published: January 2019

Publikuojama Vosyliaus Sezemano veikalo „Laisvės problema“ pirmoji dalis. Tai yra profesoriaus parengtas specialus kursas Kauno universiteto Humanitarinių mokslų fakulteto studentams. Taikomas fenomenologinis metodas, kurio uždavinys – tiksliai aprašyti fenomenus, kuriuose laisvė pasirodo, ir remiantis šiuo aprašymu iškelti laisvės esmę ir prigimtį. Skiriama objektyvi (apsisprendimas, nepriklausomumas nuo išorinių priežasčių) ir subjektyvi (įsisąmoninta objektyvi laisvė, laisvės jausmas, idėja) laisvė. Galimybė yra teigiama subjektyvios laisvės pusė. Nagrinėjamas sąmonės ir laisvės ryšys: sąmonei plečiantis bei skleidžiantis, subjekto sugebėjimas apsispręsti, jo laisvė didėja; sąmonė (sąmoningumas) yra yra esmingiausias žmogaus išorinės laisvės, jo nepriklausomybės nuo išorinio pasaulio konstitutyvus momentas. Kartu jis yra vidinio pasaulio savarankiškumo bei laisvės pamatas. Vidinė sąmonės laisvė apribojama ir varžoma ne tik vidinių, psichinių faktorių, bet ir išorinių veiksnių, pirmiausia žmogaus kūno, tarpininkaujančio tarp psichinio ir fizinio kūno. Išorinė laisvė neatskiriama nuo žmogaus išorinės galios, nuo viešpatavimo gamtoje; galios troškimas glaudžiai susijęs su laisvės troškimu.
Kritinė Prano Dovydaičio filosofinių pažiūrų analizė
Authors: Bagdonavičius Vacys
Published: January 2019

1986 m. gruodžio 8 d. Lietuvos MA Filosofijos, sociologijos ir teisės institute mokslinis bendradarbis Jonas Balčius apgynė filosofijos kandidato disertaciją „P. Dovydaičio filosofinės ir visuomeninės pažiūros (1910–1940)“. Mokslinis vadovas – prof. R. Plečkaitis, oficialieji oponentai: prof. J. Minkevičius ir doc. V. Pikutis. Disertacijoje kritiškai analizuojamos ir iš marksistinės metodologijos pozicijų vertinamos P. Dovydaičio pažiūros mokslinio pasaulio pažinimo specifikos ir patikimumo klausimais, pasaulėžiūrinės visuomeninio pobūdžio problemos, pastangos atgaivinti teleologizmą gamtos mokslų disciplinose.
Charakteris ir socialinis procesas
Authors: Fromm Erich
Published: January 2019

Publikacijoje nagrinėjama socialinio charakterio problema, nurodoma jo struktūra ir funkcijos. Socialinis charakteris apibrėžiamas kaip esminis grupės narių daugumos charakterio struktūrinis branduolys, kurį suformavo šios grupės pagrindiniai potyriai ir bendras gyvenimo būdas. Nagrinėjama, kaip charakteris veikia individą ir visuomenę. Normalaus žmogaus charakterio subjektyvi funkcija – nukreipti elgesį praktiniu požiūriu būtina jam kryptimi, o veikloje – patirti psichologinį pasitenkimą. Socialinis charakteris internalizuoja išorines būtinybes ir tuo būdu pajungia žmogiškąją energiją konkrečiai ekonominei ir socialinei sistemai. Šeima yra psichologinis visuomenės atstovas. Nors charakterio vystymąsi formuoja pagrindinės gyvenimo sąlygos ir nors nėra biologiškai nekintančios žmogiškosios prigimties, ji turi savo dinamiką, kuri yra aktyvus veiksnys socialinio proceso evoliucijoje. Nurodomi E. Frommo ir S. Freudo socialinės psichologijos skirtumai. Apžvelgiamos žmogiškojo kultūros pagrindo interpretacijų trys kryptys – psichologistinė (S. Freudas), ekonomistinė (K. Marxas) ir idealistinė (M. Weberis) pozicijos.
Laisvės problema (III)
Authors: Sezemanas Vosylius
Published: January 2019

Laisvės problemoje išskiriami trys momentai: laisvės santykis su būtinumu ir privalomumu; laisvės ryšys su elgesio materialia puse (turiniu) ir laisvės priklausomumas nuo asmenybės. Laisvė yra organiškai susijusi su asmenybės esme: laisvas yra tas aktas, kuris gimsta iš subjekto „aš“ centro, t. y. iš jo asmenybės. Laisvė pilnai pasireiškia tik kūrybiniame akte, tai patvirtina mokslo ir meno sritys. Nagrinėjamas laisvės reiškimasis dorovinėje sferoje. Laisvas teigiama prasme yra tik toks aktas, kuris įvykdo tam tikrą dorovinę vertybę. Teigiama, kad konkrečioji (realioji) laisvė yra ne statiška, bet dinamiška, tai ne būsena, bet aktas, uždavinys. Ji iš esmės ribota būtinumo ir gali reikštis tik būtinumo ribose. Aptariamos laisvės formos – politinė, religinė, mokslo laisvė ir pan. Nagrinėjamas valios akto ir fizinio pasaulio ryšys. Kiekvienas valios aktas, apsisprendimas, kartu yra ir veiksmas, kuris vienaip ar kitaip reiškiasi fiziniame pasaulyje, visų pirma kaip tam tikras fiziologinis procesas nervų sistemoje. Valios laisvės problema atsiremia į kūno ir psichikos santykio, o kartu ir į organinės gyvybės tikslingumo problemą.
Nikolajus Solovjovas (1918-1988)
Authors: Rapoportas S.
Published: January 2019

1988 m. gegužės 25 d. staiga mirė Vilniaus universiteto Filosofijos katedros docentas, Didžiojo Tėvynės karo dalyvis, TSKP narys, LTSR nusipelnęs dėstytojas, filosofijos mokslų kandidatas Nikolajus Solovjovas. Jis gimė 1918 m. Donecke. 1950 m. baigė V. Lenino karinę-politinę akademiją. Nuo 1954 m. dėstė Vilniaus universitete, 1962 m. Maskvoje apgynė kandidato disertaciją. Svarbiausias N. Solovjovo mokslinių tyrimų objektas buvo santuokos ir šeimos problemos, šiais klausimais jis parašė keletą knygų, apie pusantro šimto mokslinių straipsnių.
Etinė filosofijos prasmė
Authors: Kapačiauskienė Danutė
Published: January 2019

Straipsnyje siekiama parodyti filosofijos ir etikos santykio abipusę sąveiką: filosofijos prasmę ir reikšmę etikai bei etikos prasmę ir reikšmę filosofijai. Svarstoma etinės problematikos marksistinėje filosofijoje pobūdis. Teigiama, kad marksistinė filosofija pirmiausia yra socialinė filosofija, socialinės būties teorija, orientuojanti etiką dorumo kriterijumi laikyti žmogaus elgesio socialinį vertingumą. Marksistinėje filosofijoje dorovės problemos įsilieja į praktinio visuomenės pertvarkymo, jos pažangos problemas ir netenka absoliutaus savarankiškumo. Etikos klausimas skatina filosofą galvoti apie būtį kaip apie gėrį, t. y. suteikia būties sampratai etinę prasmę. Dorovės ir etikos problemos stimuliuoja filosofinę būties problemą. Fundamentali asmens ir visuomenės santykių dinamiką apibūdinanti marksistinės filosofijos sąvoka yra susvetimėjimas. Nuo jo kaitos priklauso asmens ir visuomenės interesų bei jų santykio reali būklė ir subjektyvus jos įsisąmoninimas, atsispindintis asmeninėje elgesio motyvacijoje. Marksistinėje filosofijoje neįmanomas transcendavimas anapus socialinės realybės. Aptariami šiuolaikinės visuomenės iššūkiai marksistinei etikai.
Ar mokyklinė filosofija atlieka savo paskirtį?
Authors: Černienė Bronislava
Published: January 2019

Straipsnyje svarstomas mokyklinės filosofijos kursas, aiškinamos esamo kurso deformacijos ir nesėkmės, siūlomi keliamų problemų sprendimo būdai. Pabrėžiamas filosofijos dėstymo atotrūkis nuo visuotinės filosofinės kultūros: reikia suaktyvinti filosofijos originaliųjų tekstų vertimą į gimtąją kalbą, leisti chrestomatijas, skirtas studijuojančiam jaunimui. Pažymimas pozityvistinis- technokratinis filosofijos kurso pobūdis: pedagoginiame ir ideologiniame procese tebėra akcentuojamas mokslinės (o ne asmenybinės, etinės) pasaulėžiūros formavimas. Teigiama, kad materializmas turi keisti savo formą: vadovėliuose pateikti samprotavimai apie tikrovę jau pasenę, orientuoti į „mechanistinį“ žmogų. Minties ir mąstymo nuvertinimas yra filosofijos autoriteto nuvertinimas. Svarstomos mokyklinės filosofijos pertvarkymo galimybės: marksizmas yra aukščiausias humanizmas, vadinasi, šis jo bruožas turi eiti per visą mokyklinės filosofijos problematiką bei struktūrą. Reikia įveikti objektinės-subjektinės, pažintinės-vertybinės analizės poliariškumą, išryškinti visų teorinių, metodologinių klausimų humanistinį aspektą.
I. Kanto praktinė filosofija ir teisės pagrindo problema
Authors: Šerpytytė Rita
Published: January 2019

Straipsnyje analizuojama I. Kanto praktinės filosofijos ir teisės pagrindo problema. I. Kanto filosofijoje protas, nusakydamas žmogaus elgesio orientyrus, reiškiasi ne kaip teorinis sugebėjimas, o kaip praktinė galia. Praktinės proto galio pripažinimas sutampa su priskyrimu pačiam žmogui galimybės numatyti privalomą elgesį. I. Kantui privalomybės sąlyga, patvirtinanti ir jos žmogišką prigimtį, yra laisvos valios pripažinimas. Jis valios laisvę laikė sąlyga protui vertinti elgesį kaip privalomą ir kartu rinktis jį kaip tikslą. Analizuojamos žmogaus elgesio praktiškumo (vertingumo) sąlygos I. Kanto praktinėje filosofijoje ir objektyvus poelgio vertingumo turinys. Proto tapatinimo su valia galimybė paremta prigimtinės žmonių lygybės idėja. Pagrįsdamas teisės prigimtį, I. Kantas norėjo griežtai atskirti etiką nuo teisės filosofijos. Kita vertus, teisės egzistavime I. Kanto bando įžvelgti bendros praktinės žmogaus esmės pasireiškimą, o tai leistų laikyti teisės filosofiją atskiru praktinės filosofijos atveju. Teisės atribojimo nuo moralės pagrindas yra galimybė įžvelgti poelgyje moralumą ir legalumą.
Aristotelio Protas ir G. Hėgelio grynosios būties principo genezė
Authors: Adelšinas Grigorijus
Published: January 2019

Straipsnyje G. Hegelio grynosios būties principo genezė aptariama siejant ją su Aristotelio skelbtuoju proto principu. Autoriaus teigimu, kai kurie Aristotelio dialektinių konstrukcijų elementai betarpiškai įsiliejo į G. Hegelio dialektiką. Daugumą Aristotelio teiginių G. Hegelis laikė giliausia spekuliatyviosios sąvokos išraiška. Platono ir Aristotelio sielos, proto ir visybės principams G. Hegelis priešpriešino dvasios, proto ir visuotinybės principus. Grynoji būtis, kaip neapibrėžiamas betarpiškumas, siejasi su G. Hegelio dialektiniu požiūriu į gyvenimą, betarpiškumo ir tarpiškumo dialektika – su pažinimo procesu, o būties neapibrėžtumo ir apibrėžtumo antitezė – su loginio prado dialektika. Tuo remiantis Aristotelio ir G. Hegelio nuostatos sugretinamos trimis aspektais: dialektiniu, gnoseologiniu ir loginiu. Aristotelio ir G. Hegelio pažiūros artimos toje save mąstančio proto arba dvasios grynosios būties sferoje, kur būtis virsta Dievu, o Dievas – būtimi. Dieviškasis pirmosios filosofijos ir „Logikos mokslo“ prado pobūdis pasireiškia ir tuo, kad jie patys save pagrindžia ir įrodo savo būtinumą, yra skirti savižinai ir atrodo esantys atitolę nuo žmogiškųjų interesų.
Apie teisinės sąmonės vaidmenį
Authors: Jurkūnaitė Gema
Published: January 2019

1988 m. balandžio 19 d. Vilniaus universitete R. Šerpytytė apgynė filosofijos mokslų kandidatės disertaciją „Teisinės sąmonės vaidmuo visuomenės raidoje (metodologinis aspektas)“. Mokslinis vadovas – prof. R. Plečkaitis, oficialieji oponentai: dr. B. Kuzmickas ir doc. A. Gasiūnas. Disertacijoje aptariami teisinės sąmonės bei jos vaidmens supratimo ikimarksistinėje filosofijoje metodologiniai bruožai, atskleidžiamos marksistinio požiūrio į teisinę sąmonę ypatybės, analizuojama socialinė praktika, sąlygojusi teisės atsiradimą.
I. Kanto kopernikiškas posūkis ir praktinio proto problema
Authors: Karosas Justinas
Published: January 2019

Straipsnyje nagrinėjamos I. Kanto praktinio proto savybės ir jo taikymo sritis. Apžvelgiama I. Kanto pažinimo teorija (teorinė filosofija). Teigiama, kad filosofo posūkis nuo teorinės filosofijos į praktinę yra ieškojimas tokių tikrovės teorinės pagavos būdų, kurie leistų implikuoti žmogiškąjį šios pagavos aspektą. Praktinio proto kelias į užpatyriminę sritį yra normatyvinis (vertybinis), kuris galimas tik valingai veikiančių būtybių – žmonių gyvenimo regione. Praktinio proto konstruojamas priežastingumas remiasi valia ir yra laisvas. Pagrindinis dėsnis, reguliuojantis žmonių elgesį, yra nesaistomas jokių išorinių priežasčių – jis paremtas grynai laisva valia, galinčia pradėti priežastinį ryšį ir todėl yra neistorinis. Laisvė I. Kanto praktinėje filosofijoje yra esminis žmogaus ypatingumo – jo racionalumo ir istoriškumo rodiklis, istorijos vyksmo stimulas ir tikslas. Filosofas konstatavo, kad norint teoriškai reflektuoti visuomenės gyvenimą, negalima apsiriboti vien gnoseologine žiūra, tam būtinas teleologinę žmonių visuomenės prigimtį atitinkantis normatyvinis matmuo. Aptariamos I. Kanto idėjų plėtojimo kryptys XX a. filosofijoje.
Asmeninis apsisprendimas ir dorovės stereotipai
Authors: Rybakovienė Vanzeta
Published: January 2019

Straipsnio autorė skiria du dorovės aspektus – žmogaus vidinio apsisprendimo laisvę ir socialinio gyvenimo normas, žmonių grupių elgesio stereotipus, viešąją nuomonę. Teigiama, kad tarp nurodytų dorovės aspektų vyrauja nuolatinė įtampa, prieštaravimai, kurie savo ruožtu kyla iš socialinių santykių pobūdžio: individualiai rinkdamasis vertybes žmogus daugiau ar mažiau atsižvelgia į socialinių normų sistemą ir taip savo elgesiu veikia ją. Santykinai stabiliais visuomenės raidos laikotarpiais doroviniai reikalavimai dažnai kildinami iš nusistovėjusių socialinių normų, daugumos pripažintų socialinio teisingumo principų. Griūvant senosioms socialinio gyvenimo formoms, suyra ir apibrėžtų teisių ir pareigų sistema. Istorijoje susiklostė laisvo individualaus pasirinkimo kriterijai dorovinio elgesio srityje. Daroma išvada, kad nepaisant to šiuolaikinis žmogus nėra absoliučiai nepriklausomas nuo visuomeninių dorovinių principų ir normų.
Racionalizmo sociologija II: Pasaulio atkerėjimas ir žmogiškasis kapitalizmo faktorius
Authors: Norkus Zenonas
Published: January 2019

Straipsnyje rekonstruojamas ir interpretuojamas religijos racionalizacijos proceso tyrimas Maxo Weberio religijos sociologijoje. Joje skiriami du galimi pagrindinės religijos problemos (nepelnytų kančių prasmės paaiškinimo) sprendimo būdai – Rytų religijos (RRIT) ir Artimųjų Rytų-Vakarų religijos (ARVRIT) idealieji tipai. Juos aproksimuojančios religijos yra išganymo religijos. Joms būdinga dualistinis teologinis-metafizinis pasaulėvaizdis. Religijos racionalizacija vyksta kaip magijos įveikimo procesas – tai palaipsninis pasaulio atkerėjimas. Būdingas išganymo religijos bruožas (ir kartu jos institucionalizacijos bažnyčios pavidalu sąlyga) yra šventosios knygos. Gyvenimo šiame pasaulyje tikslams priešpriešinami išganymo tikslai. Skatindama arba stabdydama kitų kultūros sričių racionalizaciją, religijos racionalizacija pati patiria jų poveikį. RRIT būdinga būties metafizika, kosmocentrinis pasaulėvaizdis, kurio pagrindas yra dievybės, kaip amžinos, tobulos, beasmenės tvarkos, vaizdinys. ARVRIT būdinga istorijos metafizika, teocentrinis pasaulėvaizdis, kurio pagrindas yra asmenybinio Dievo – šio pasaulio ir jo tvarkos kūrėjo – vaizdinys.
Antano Maceinos skaitymai
Authors: Kalenda Česlova
Published: January 2019

1989 m. gegužės 13 d. Vilniuje įvyko įžymaus lietuvių filosofo Antano Maceinos (1908–1987) skaitymai. Dalyviai išklausė į juostelę įrašytą A. Maceinos paskaitą apie tautos ir religijos santykį. Pranešėjai (E. Nekrašas, A. Sverdiolas, T. Sodeika, D. M. Stančienė, V. Rimša, J. Keleras) aptarė filosofo mintis apie filosofijos kalbą, pačią filosofijos sampratą, požiūrį į išlaisvinimo teologiją, moralines idėjas, jo poeziją.
Vydūno humanistinė filosofija: Rytų aspektas
Authors: Tamošaitis Remigijus
Published: January 2019

V. Bagdonavičiaus knygos „Filosofiniai Vydūno humanizmo pagrindai“ (1987 m.) recenzija. Recenzentas teigia, kad autorius, rekonstruodamas Vydūno kultūros filosofijos sistemą, nurodo psichologines, religines, teosofines ir filosofines jos susiformavimo prielaidas bei idėjinius šaltinius. Aptariama Indijos idėjų įtaka Vydūno mąstymui ir jų autentiškumo problema. Jo veikaluose daugiausia vedantiškųjų elementų, bet tai europietiškai transformuotas vedantizmas, neatitinkantis nė vienos klasikinės Vedantos krypties. Vydūno sistemoje taip pat gausu Sankhjos mokyklos struktūrinių ir terminologinių elementų. V. Bagdonavičius Vedantos pagrindų ieško ne tik bendrojoje Vydūno kultūros filosofijos ontologijoje, bet ir konkrečiose jos formose: mokslo, meno, dorovės teorijose. Autorius nuosekliai ir įtikinamai rekonstruoja estetines Vydūno pažiūras: grožis Vydūnui yra viena didžiausių vertybių, kartu su gėriu ir tiesa sklinda iš dvasinio pasaulio ir keičia, tobulina visą žmogiškąjį pasaulį, artina žmoniją prie jos teleologinio tikslo. Pateikiama kritinių pastabų dėl sanskrito terminų lotyniškosios transkripcijos, dėl trūkstamų žinių apie Vydūno ryšius su rusų teosofais.
Juozo Girniaus sukakčiai
Authors: Kalenda Česlovas
Published: January 2019

1990 m. gegužės 25 d. Vilniuje vyko mokslinė konferencija, skirta žymaus lietuvių filosofo Juozo Girniaus 75 metų sukakčiai. Ją surengė Stasio Šalkauskio fondas. Pagrindinį pranešimą, skirtą J. Girniaus santykiui su egzistencine filosofija išryškinti, skaitė A. Šliogeris. A. Sverdiolas pabrėžė sukaktuvininko kūrybos aktualumą dabartinei lietuvių kultūros situacijai. D. M. Stančienė aptarė laisvės ir kaltės santykį, R. Maziliauskaitė – tautiškumo refleksiją J. Girniaus filosofijoje. T. Sodeika veikalą „Žmogus be Dievo“ apibūdino kaip žymintį perėjimą iš tradicinio į modernųjį filosofavimą.
Vertybių pažinimas ir I. Kanto apriorizmo kritika M. Šėlerio etikoje
Authors: Anilionytė Loreta
Published: January 2019

Straipsnyje nagrinėjamas apriorinis dorovės pagrindimas M. Schelerio fenomenologinėje etikoje. Vertybių problema šioje etikoje iš esmės yra vertinimo sugebėjimo problema. Aktai, kuriuose pasirodo vertybė kaip duotybė, vadinami intencionaliniu jutimu, griežtai skiriamu nuo psichologijos jausmų sąvokos. M. Schelerio teigimu, jausmai sudaro tam tikrus prasmingus išgyvenimus, todėl vertybių jutimas galiausiai yra kognityvus. Aptariamas jausmų apriorinės struktūros pagrindimas. M. Schelerio aprioriškumo samprata pagrįsta fenomenologine redukcija, aprioriniais laikomi visi teiginiai ir reikšmės, kurie įgyjami betarpiškos įžvalgos turinyje. Visas pasaulio pažinimas galimas tik aktyviai, t. y. emocionaliai jame dalyvaujant. Emocionaliosios intuicijos akte subjektas tik pasyviai prisitaiko prie jau gatavų esmių suvokimo. Aukščiausia žmogaus dvasios potencija – meilė – nesukuria vertybių, tik padeda jas geriau aptikti ir stebėti. Vertybės pažįstamos jutime, preferencijoje, meilėje bei neapykantoje, atskleidžiančiose skirtingus vertybių bei jų ryšių aspektus. Preferencijoje pateikiama vertybių hierarchinė struktūra.
Miestas ir žmogus
Authors: Žakaitis P.
Published: January 2019

1990 m. spalio 12–13 dienomis Klaipėdoje vyko konferencija „Miestas ir žmogus: mitai ir utopijos“. Ją organizavo Lietuvos filosofų draugijos Klaipėdos skyrius. Pranešimus skaitė A. Šliogeris („Filotopijos metmenys“), K. Stoškus („Mitologinės tradicijos ir istorijos konfliktas miesto kultūroje“), L. Donskis („Mito ir istorijos sandūra Vakarų miesto civilizacijoje“), R. Kazlauskas („Miestas ir pilietinė visuomenė“), M. P. Šaulauskas („Filosofinis diskursas, istoriosofinė kultūrfilosofija ir Lietuva“), A. Bumblauskas („Ar būta miestietiškos civilizacijos Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštystėje?“), L. Jakavonytė („Religijos situacija urbanistinėje civilizacijoje“) ir kiti.
Kultūros krizės ir jų filosofinė refleksija
Authors: Patkauskaitė Jūratė
Published: January 2019

1990 m. gruodžio 11 d. Vilniaus universitete Leonidas Donskis apgynė filosofijos mokslų kandidato disertaciją „Kultūros krizės ir jų filosofinė refleksija (Kultūros krizės sąvokos bei O. Špenglerio, A. J. Toinbio ir L. Memfordo istoriosofinių koncepcijų istorinė-metodologinė analizė)“. Disertacijos mokslinis vadovas – doc. K. Stoškus, oficialieji oponentai – prof. A. Gaižutis, filos. kand. V. Radžvilas, kolektyvinis oponentas – Vilniaus pedagoginio instituto Filosofijos katedra. Disertacijoje analizuojami įvairūs galimi kultūros kritikos variantai, aptariamas miesto idėjos teorinis tapsmas.
K. R. Popperio politinė filosofija ir "laisvės paradoksas"
Authors: Patkauskaitė Jūratė
Published: January 2019

Straipsnyje analizuojamas K. R. Popperio veikalas „Atviroji visuomenė ir jos priešai“, kurį pats autorius vadino ne tik socialinio pažinimo pagrindų ir istorijos filosofijos tyrimu, bet ir įvadu į politinę filosofiją. K. R. Popperis skyrė atvirąją ir uždarąją visuomenes, kurias suprato kaip skirtingų racionalumo lygmenų visuomenes. Uždarąją visuomenę nusako tikėjimas magiškaisiais tabu, atvirojoje žmogus sugeba kritiškai vertinti socialinius tabu bei daryti sprendimus, pagrįstus jo paties intelektu ir racionalios diskusijos išvadomis. Pabrėžiama, kad K. R. Popperis priešpriešino valstybės protekcionistinę koncepciją toms teorijoms, kurios valstybę paverčia garbinimo objektu. Protekcionizmas – tai politinių nuostatų ir politinių reikalavimų teorija. K. R. Popperis nepritarė griežto nesikišimo principui ir laikėsi požiūrio, jog laisvė nemąstoma be valstybės vykdomos jos apsaugos: laisvės paradoksas yra tai, kad begalinė laisvė sunaikina pati save. Pagrindinis socialinio inžinieriaus tikslas – kurti ir tobulinti institutus, kurie apsaugotų socialinį kritiškumą ir laisvę.
Objektyvumas ir vertybinis neutralumas
Authors: Patzig Günther
Published: January 2019

Publikacijoje nagrinėjama mokslo objektyvumo ir vertybinio neutralumo sąvokos, kurias autorius laiko esminiais mokslo struktūros ypatumais. Nagrinėjamos šių sąvokų tradicinės sampratos, kurios kritikuojamos kaip naivios ir supaprastinančios problemas. Autorius teigia, kad laisvė nuo vertinimų nereiškia, kad: a) mokslai negali tyrinėti vertinimų; b) mokslas neturi jokių savo normų ir vertybių; c) mokslas ir jo rezultatai negali būti labai vertingi visuomenei; d) mokslininkas neturi teisės pareikšti savo požiūrio į istorines būsenas, veiksmus, socialinius santykius. Laisvės nuo vertinimų principas reiškia, kad individualūs ir kolektyviniai interesai bei vertybiniai vaizdiniai, simpatijos ir poreikiai neturi daryti jokios įtakos sprendžiant, ar hipotezės yra teisingos, ar klaidingos. Visuomenė turi teisę dalyvauti sprendžiant, į kokius klausimus turi būti atsakyta, bet ne kaip į juos turi būti atsakyta.
Istoriografija ir moralė
Authors: Croce Benedetto
Published: January 2019

Publikuojamos ištraukos iš B. Croce‘s veikalo „Istorija kaip mintis ir kaip veiksmas“ (1938 m.), kuriose analizuojama istorijos, laisvės, visuomenės, jėgos ir prievartos, liberalizmo, politinių partijų, ekonominių santvarkų, dorovinio gyvenimo, istorinių utopijų klausimai. Teigiama, kad istorija pirmiausia yra laisvės istorija ir kad laisvė yra žmonijos moralinis idealas. Jėga yra visada konstruktyvi valios sintezė, valdžia yra paprasčiausia jėgos forma. Prievarta yra destruktyvi laisvės priešingybė. Dorovinis įstatymas arba sąžinė kviečia mus būti laisvus ir apibrėžia save laisvės priemonėmis. Liberalizmo koncepcija, kaip vystymosi ir istorijos religija, atmeta ir pasmerkia kaip utopiją galutinės ir tobulos būsenos, arba ramybės būsenos, idėją. Utopija yra ir mito dalis, vaizduojanti mūsų nuolatinio geismų troškulio numalšinimą ir visų sunkumų įveikimą.
Metafizikos ir mokslo demarkacija
Authors: Anilionytė Loreta
Published: January 2019

1991 m. vasario 11 d. Vilniaus universitete S. Laskienė apgynė filosofijos mokslų kandidato disertaciją „Metafizikos ir mokslo demarkacijos problema“. Disertacijos mokslinis vadovas – prof. E. Nekrašas, oficialieji oponentai: J. Minkevičius ir M. P. Šaulauskas. Disertacijos pirmame skyriuje analizuojami teorinio žinojimo vienovės antikoje ir viduramžiais pagrindai, vėlesnis metafizikos ir specialiųjų mokslų diferenciacijos procesas. Antrame skyriuje apžvelgiamas metafizikos ir mokslo santykio aiškinimas pirmajame ir antrajame pozityvizme, aptariami verifikacijos ir falsifikacijos principai. Trečiame skyriuje atskleidžiamas pozityvus metafizikos vaidmuo formuojantis ir vystantis mokslui. Daroma išvada, kad metafizinės idėjos ir principai suvaidino svarbų vaidmenį formuojantis klasikinei gamtotyrai.
Dar kartą apie Hėgelį
Authors: Kacevičius Romualdas
Published: January 2019

1991 m. kovo 25 d. Vilniaus universitete Filosofijos ir logikos katedros aspirantas Grigorijus Adelšinas apgynė filosofijos istorijos mokslų kandidato disertaciją „Apie grynosios būties problemą Hėgelio filosofijoje (Idealizmo principo genezė ir dialektika)“. Disertacijos mokslinis vadovas – prof. R. Plečkaitis, oficialieji oponentai: A. Šliogeris ir V. Minakovas. Disertacijoje aiškinama grynosios būties principo struktūros tipika. Teigiama, kad G. Hegelio filosofijai būdinga keturreikšmė ontologinė struktūra. Išskiriamos G. Hegelio tekstų abstrakčioji, formalioji, turininė ir metodinė struktūros, kurios savo ruožtu turi po keturis elementus, kurie yra hierarchiškai nuoseklūs, cikliškai pereina vienas į kitą, idealiai grupuojasi ir susijungia.
Kultūrinė filosofijos reikšmė
Authors: Krakauskas Edmundas
Published: January 2019

Straipsnyje aptariama filosofijos kultūrinė reikšmė. Teigiama, kad filosofija, būdama žmogaus kūrybinės veiklos išraiška, kartu yra šią veiklą skatinantis veiksnys. Filosofija, pretenduojanti į absoliutų žinojimą, praranda ribas ir pervertina žmogų. Toks likimas ištiko dogmatizuotą materialistinę filosofiją. Ji tapo gyvos filosofinės minties raidos stabdžiu, viena to priežasčių buvo tas faktas, kad ši filosofija neigė nacionalinės kultūros svarbą, kuri yra vienas iš žmogiškosios išminties šaltinių. Sovietinė objektyvaus būtinumo filosofija yra valdančiųjų veiksmų pateisinimas, iškreiptas teoriškas savivalės pateisinimas. Toks pateisinimas nuvertina filosofiją, paverčia ją kūrybiško mąstymo varžtais, padeda tarpti paviršutiniškai galvosenai. Filosofinė mintis gimsta susidūrus dviems skirtingoms kultūroms. Filosofinė mintis, stokodama glaudesnių ryšių su tikrove, pasineria į tariamybių sritį, jų aiškinimas ir kūrimas tampa svarbiausiu tikslu. Filosofijos kultūrinė reikšmė apibrėžiama tais kriterijais, kurias pabrėžiamos jos humanistinės tendencijos. Filosofijos vardas dera tik toms mintims, kurios skatina kurti.
Pozityvizmas ir metafizika
Authors: Laskienė Skaistė
Published: January 2019

Straipsnyje nagrinėjama metafizikos ir mokslo demarkacijos problema pozityvizmo filosofijoje. Tiriamos šios problemos atsiradimo prielaidos, susijusios su žinojimo diferenciacija. Parodoma, kad pirmiausia šią problemą iškėlė D. Hume'as. Analizuojami vidiniai pokyčiai, kuriuos šios problemos sprendimas patyrė pirmajame, antrajame ir trečiajame pozityvizme. Pirmasis pozityvizmas (A. Comte'as) teigė, kad mokslas tiria tik faktus ir jų ryšius, o metafizika – pirmines priežastis ir tikslus, galutinius pradus ir principus, daiktų esmes, spekuliuoja apie tai, ko negalima tiesiogiai pažinti. Antrajame pozityvizme nebuvo nebuvo aiškiai formuoluojama mokslo ir metafizikos demarkacijos problema, jo atstovai siekė apriboti mokslo uždavinius patyrimo faktų sutvarkymu, pašalinti neempirines esmės ir priežasties sąvokas. Loginiai empiristai (trečiasis pozityvizmas) siekė įveikti metafiziką kalbos loginės analizės būdu parodydami, kad visą metafiziką sudaro pseudoteiginiai. Daroma išvada, kad metafizikos ir mokslo skirtumų paieškos negali apsiriboti vien tik jų teiginių loginės analizės kriterijais – svarbiau patyrinėti metafizikos ir mokslo tikslų ir metodų skirtumus.
Filosofiniai meno ir estetikos horizontai
Authors: Tamošaitis R.
Published: January 2019

A. Andrijausko monografijos „Meno filosofija“ recenzija. Teigiama, kad jos tikslas – meno filosofijos, kaip savarankiško mokslo pagrindimas. Monografijos pradinis taškas – estetinių pažiūrų formacija XVIII amžiuje. Autorius kritikuojamas dėl terminų „transcendentinis“ ir „transcendentalinis“ painiojimo. Pastebima, kad autorius itin nuodugniai analizuoja iracionalistinės-intuityvistinės pakraipos filosofavimo modelius (A. Schopenhauerį, F. Nietzschę, H. Bergsoną, S. Kierkegaardą ir kt.). Teoriškai reziumuodamas estetikos ir meno filosofijos raidą, apibrėždamas jų santykį bei funkcijas, A. Andrijauskas pateikia paradigmines jų definicijas. Kritikuojami autoriaus pateikti estetikos ir meno filosofijos apibrėžimai. Dėstymas pasižymi enciklopediniu ekspoziciniu medžiagos pristatymu, siekiu pateikti detalią ir visapusišką informaciją – tai kartais neleidžia pasiekti konceptualaus apibendrinimo. Svarbiausias monografijos nuopelnas – ne teorinis meno filosofijos pagrindimas, bet jos, kaip savarankiško mokslo, idėjos iškėlimas.
Apie ribą tarp metafizikos ir mokslo
Authors: Laskienė Skaistė
Published: January 2019

Straipsnyje analizuojamas metafizikos ribų klausimas ir jos santykis su mokslu. Aptariamos skirtingos metafizikos sąvokos ir sampratos. Aristotelis ir jo šalininkai metafiziką iš esmės tapatina su ontologija kaip disciplina, nagrinėjančia bendriausius būties (daiktų) pradus, principus, esmę ar prigimtį. I. Kanto šalininkai metafizikos terminą taiko ne tik ontologijai, bet ir epistemologijai, bei skeptiškai vertina galimybę racionaliai tirti daugelį tradicinių transcendentinės metafizikos problemų (Dievo, sielos nemirtingumo ir pan.). Loginio empirizmo atstovų požiūris į metafiziką pernelyg ribotas. Autorė teigia, kad metafizinės problemos nuo mokslinių skiriasi tuo, kad jos apima ne griežtai išskirtus objektus, bet subjekto ir objekto santykį. Metafizinės problemos žymiai abstraktesnės ir fundamentalesnės nei mokslinės ir iš principo galutinai neišsprendžiamos, jas sprendžiant atsiveria daug platesnė pažinimo erdvė nei moksle. Metafizika atmeta mokslo empirinius metodus, o jo teorinius metodus papildo filosofine įžvalga ir refleksija.
Įtarimo menas, arba veiksmų supratimo euristikos pradmenys
Authors: Norkus Zenonas
Published: January 2019

Straipsnyje nagrinėjama veiksmų supratimo, hipotezių apie veikėjo intencines bei propozicines nuostatas generavimo problema. Remiamasi M. Weberio suformuluota objektyvaus ir subjektyvaus racionalumo perskyra. Bandoma pateikti taisykles, kuriomis remtųsi tyrinėtojas, įtariantis veikėją neatvirumu ir tikrinantis savo įtarimus. Jei veikėjui pakanka informacijos įvertinti kiekvieno galimų ir nevienodai pageidaujamų rezultatų tikimybę, tai veikiama rizikos situacijoje, o jei negalima įvertinti alternatyvių veiksmų galimų rezultatų lyginamųjų tikimybių, tai veikiama neapibrėžtumo situacijoje. Nagrinėjami keblumai, su kuriais susiduria tyrinėtojas, įtariantis asmenį, veikiantį rizikos arba neapibrėžtumo situacijoje. Šioje situacijoje neegzistuoja vienintelis racionalumo principas: minimakso bei maksimino principai yra kraštutinio pesimizmo išraiškos, o maksimakso principas – nuoseklios optimistinės nuostatos išraiška. Racionalumo neapibrėžtumo situacijose principus pagrindžia ir stabilizuoja pasaulėžiūra, bendras žmogaus vietos pasaulyje vaizdas, determinuojantis optimistinį ar pesimistinį veikiančio asmens nusistatymą ir atitinkamą veikseną.
Kultūros klausimas
Authors: Krakauskas Edmundas
Published: January 2019

Straipsnyje aptariami kultūros sąvokos apibrėžimo keblumai, apžvelgiamos krikščionybės, I. Kanto, J. Herderio kultūros sampratos. J. Herderis pabrėžė žmonių bendravimo kultūros ypatingumą: žmonių santykių tobulėjimas esąs svarbiausias kultūros plėtros tikslas. Žmogaus savitumą apibūdina jo veiklos (raiškos) ypatybės. Ypatingą žmogaus raišką lemia jo gebėjimas pažinti. Pramoninė civilizacija tapo stimulu naujai permąstyti žmogaus savitumą. Derindamiesi prie gamtos, žmonės derinasi ir vieni prie kitų, susikuria bendravimo taisykles, žmogaus veikla įgyja kuriamąjį pobūdį. Aptariami racionalistinio ir romantinio žmogaus veiklos ir vertybinių nuostatų vertinimo aiškinimų skirtumai. Kultūros sampratos kūrėjais ir plėtotojais laikomi romantizmo atstovai, sukūrę kultūros filosofiją, pagrįstą ne moksline teorija, o filosofiniais vertinimais ir apibendrinimais. Daroma išvada, kad kultūros klausimui spręsti yra būtini duomenys, bet jų atranka jau yra vertinimų padarinys. Šiam klausimui svarbu ne tik sąvokų apibrėžimas, duomenų parinkimas, bet reikšmingas ir tų duomenų vertinimo pagrįstumas.
Postmodernizmas istorikoje: retorikos tradicija ir H. White'o istoriografinio stiliaus tradicija
Authors: Norkus Zenonas
Published: January 2019

Straipsnyje aptariama H. White‘o istoriografinio stiliaus teorija. Joje bandoma užmegzti postmodernistinio mąstymo ir retorinės tradicijos dialogą. Pristatoma retorikos tradicija istoriografijoje. H. White‘as atgaivino poetinę (romantinę) kalbos ir mąstymo sampratą, pagrįstą metaforos pirmumo teze. Jo teorijoje topika, kaip minčių radimo menas, virsta tropika. Jo dėmesio centre – istorinio diskurso giluminė tropika. H. White‘as skiria keturis pagrindinius istoriografijos stilius (metaforišką, metonimišką, sinekdochišką ir ironišką), kurių komponentus sieja patvariausi atrankinės giminystės ryšiai. Istoriografinio stiliaus teorija gali būti panaudota ir istorijos filosofų (istoriosofų) kūrybai analizuoti. Istoriografijai būdingas principinis mąstymo stilių pliuralizmas. Kadangi istoriografijos kalbiniai protokolai nėra formalizuoti, čia lieka gerokai daugiau erdvės istoriko sprendimo galiai, taktui, paskališkajai subtilumo dvasiai reikštis. Pažintiniu požiūriu nė vienas istoriografinis stilius nėra pranašesnis. Ironijos metatropas yra potencialiai refleksyvus.
Kultūros tyrėjas Edmundas Gendrolis (1938-1994)
Authors: Gasiūnas Adolfas
Published: January 2019

1994 m. sausio 2 d. staiga mirė KTU Filosofijos katedros docentas, humanitarinių mokslų daktaras Edmundas Gendrolis.
Jis gimė 1938 m. birželio 28 d. Pašūtonių kaime, Eržvilko valsčiuje. 1956 m. baigęs Tauragės vidurinę mokyklą dirbo mėsos kombinate. Šiaulių pedagoginiame institute studijavo lietuvių kalbą ir literatūrą. Baigė VU filosofijos aspirantūrą, apgynė filosofijos kandidato disertaciją (vadovas – A. Lozuraitis). Dėstė Kauno aukštosiose mokyklose. Parašė tris monografijas, dešimtis straipsnių, parengė mokymo priemonių, dalyvavo mokslinėse konferencijose. Tyrinėjo religijotyros, sociologijos, etikos, o ypač – kultūrinės antropologijos problemas. Svarbiausias E. Gendrolio darbas – monografija „Kultūros ištakos“, kuri išėjo po jo mirties. Monografijoje nagrinėjama ankstyviausio žmonijos raidos etapo materialinės ir dvasinės kultūros raida, supažindinama su naujausiais archeologiniais atradimais, jie savaip interpretuojami. Straipsnio pabaigoje pateikiama E. Gendrolio darbų bibliografija.
Intersubjektyvumo problema E. Husserlio ir A. Schützo teorijose
Authors: Žiemytė Rasa
Published: January 2019

Straipsnyje analizuojama intersubjektyvaus supratimo problema E. Husserlio ir A. Schützo darbuose. Palyginamos Lebenswelt sąvokos reikšmės E. Husserlio fenomenologijoje ir A. Schützo sociologijoje. Teigiama, kad abiems teorijoms bendras išeities taškas yra Kito empatinis supratimas, kuris traktuojamas kaip kliūtis intersubjektyvaus supratimo fenomenologiniam aiškinimui. E. Husserliui empatija yra analogizuojančio suvokimo forma, kurio dėka sąmonė mąsto apie Kitą taip, kaip apie save. Sąmonės gebėjimas atpažinti Kitą dar nėra Kito supratimas: tam būtinas priėjimas prie Kito sąmonės turinio, o tai įmanoma tik kalbine komunikacija socialiniame kontekste. A. Schützas teigia, kad abipusį supratimą laiduoja visuomet pirmesnė sąmonės saviinterpretacija; Kito supratimas visų pirma yra Kito veiksmo supratimas. Straipsnio autorė teigia, kad abiems fenomenologinėms teorijoms trūksta lingvistinės komunikacijos aspekto, kuris leistų išspręsti kai kuriuos intersubjektyvaus supratimo konceptualinius klausimus.
Jungo fenomenas
Authors: Rėgelaitė Ona
Published: January 2019

Pristatoma Carlo Gustavo Jungo kūryba ir jo straipsnis „Šiuolaikinio žmogaus sielos problema“. Straipsnyje teigiama, kad C. G. Jungui yra būdinga erudicija, platus interesų laukas, skvarbi analizė, gyvas stilius. Jo kūrybos leitmotyvu laikoma kolektyvinės pasąmonės problema. Pradėjęs dirbti savarankiškai, C. G. Jungas mokslinių eksperimentų objektu pasirinko save. Straipsnyje kalbama apie šiuolaikinį žmogų, apie XX amžiaus pradžios individą, apie tą kasdien ir visur sutinkamą subjektą. Daroma išvada, kad analitinės psichologijos metodologinis instrumentarijus C. G. Jungo darbus pakylėjo į universalaus apibendrinimo lygmenį.