bluuebunny/crossref_metadata_2025 huggingface dataset:
R. Benedikt: epigonė ar novatorė?
Authors: Leonavičius Vylius
Published: January 2019

Straipsnyje nagrinėjamos R. Benedict pažiūros, jų kilmė ir įnašas į kultūros antropologiją. Plačiau aptariamas bendresnis XIX a. pabaigos – XX a. pradžios teorinis kontekstas, lėmęs kultūrinės ir socialinės antropologijos ir socialinių empirinių mokslų formavimąsi. R. Benedict pažiūros yra F. Boaso mokyklos loginė tąsa. Ją labiau domino kultūra, kaip viršasmeninis faktorius ir tai, kaip individai suvokia šią kultūrą. Pateikdama konkrečių kultūrų pavyzdžius R. Benedict parodo, kad pagrindiniai biologiniai žmogaus reiškiniai (gimimas, brendimas, dauginimasis, senatvė, mirtis) yra įvairiai ir net priešingai traktuojami skirtingose kultūrose. Jos kuriama kultūros tipologija nauja tuo, kad nusakoma per individo santykį su kultūra, per vertybinę psichologinę būseną, kurią išgyvena individas ir kuri tuo pat metu yra bendra visiems tos kultūros žmonėms, nes tai yra tam tikras institucionalizuotas vertybinis psichologinis veiklos charakteris. R. Benedict būdinga reliatyvistinė nuostata (hierarchinio kultūrų išdėstymo galimybės neigimas) yra metodinis teiginys, reikalaujantis kiekvieną kultūros elementą sieti su visu jos kontekstu.
Derdžio Lukačo kelias į marksizmą
Authors: Nesavas Antanas
Published: January 2019

Straipsnis skirtas vengrų filosofo ir politinio veikėjo marksisto G. Lukacso (1885–1971) gyvenimo ir kūrybos svarbiausiems bruožams aptarti. Ankstyvojoje jo kūryboje jaučiamas ryškus polinkis į estetikos ir literatūros kritikos problematiką. G. Lukacsas abejojo postulatais, kad empirinis pasaulis pažįstamas tik pažinimo kategorijomis, kad žmogaus protui neprieinami kai kurie tikrovės atributai. Kita vertus, jis pripažino neokantinę pažiūrą, kad racionalūs gamtos mokslų metodai gali aiškinti tik išorinį pasaulį, tačiau yra beverčiai estetikos ir moralės sferoje; jų prasmę bei tikslą galima suvokti tik intuicija. G. Lukacsas analizavo ideologijos, sudaiktinimo ir susvetimėjimo fenomenus. Jis mėgino perkelti K. Marxo praktikos sampratą į hėgeliškąją istorijos koncepciją. Jo teigimu, istorinis materializmas ir dialektika sutampa, t. y. sutampa visuomenės subjektas ir objektas. Remdamasis hėgeliška totalybės kategorija jis neigė gamtos dialektiką: gamta yra visuomeninė kategorija, socialinės veiklos dalis. Sudaiktinimo sąvoką G. Lukacsas taikė visoms mąstymo formoms ir taip suabsoliutino susvetimėjimą, paversdamas jį amžina žmogaus būkle.
Klasinė sąmonė
Authors: Lukacs Gyorgy
Published: January 2019

Publikuojamas G. Lukacso veikalo „Istorija ir klasinė sąmonė“ skyriaus vertimas. Jame aptariama klasinės sąmonės esmė ir funkcijos, jos praktinis vaidmuo proletariato klasinėje kovoje. Marksistiniu požiūriu, visuomenės susiskaidymas į klases turi būti apibrėžtas pagal jų vietą gamybos procese. Mokslinio marksizmo esmė pasireiškia tuo, kad pripažįstamas tikrųjų varomųjų istorijos jėgų nepriklausymas nuo jas suvokiančios žmogaus sąmonės. Klasės pašauktumas viešpatauti reiškia, kad jos klasinių interesų ir klasinės sąmonės požiūriu, visuomenę kaip visumą galima sutvarkyti pagal tuos interesus. Klasės padėtis yra visuomenės ekonominės struktūros objektyvus rezultatas. Ikikapitalistinėse epochose klasinė sąmonė neįgyja aiškios formos ir nepajėgia sąmoningai daryti įtakos istorijos įvykiams. Kartu su kapitalizmu ir su tik ekonomiškai susiskaidžiusios visuomenės atsiradimu klasinė sąmonė įžengia į savimonės galimybės stadiją. Klasinė sąmonė apibrėžiama kaip klasinių interesų savivokos problema. Aptariami buržuazijos ir proletariato klasinės sąmonės bruožai. Proletariatas užbaigia save tada, kai save įveikia, kai kovodamas klasinę kovą sukuria beklasę visuomenę.
Renesanso pasaulėžiūra ir Dž. Viko istorijos filosofija
Authors: Poviliūnas Arūnas
Published: January 2019

Straipsnyje, remiantis G. Vico filosofine doktrina, bandoma atskleisti būties antropocentrinės struktūros įtaką istorijos filosofinės refleksijos formavimuisi ir pagrindimui. Istorijos filosofijos atsiradimas aiškinamas susiejant jį su Renesanso epochos antropocentrine pasaulėžiūra. G. Vico veikalo „Naujasis mokslas“ vienu pagrindinių principų laikoma renesansinės asmenybės, kaip žmogiškojo pasaulio kūrėjo, savimonė. Šio veikalo objektas yra bendra nacijų, t. y. žmogiškojo pasaulio, prigimtis, kuri suprantama kaip šio pasaulio atsiradimo ir raidos sąlygų analizė. Žmogaus protas diktuoja nacijų pasaulio kūrimo principus, todėl jie atsiskleidžia prote. Esminiai šio pasaulio bruožai yra užfiksuoti protiniame žodyne – visų nacijų kalbų bendroje prokalbėje. Meninę veiklą plėtojančio žmogiškojo individo, kaip kultūros kūrimo principo, kintamumas tapo jo egzistencijos pastovia forma, netvirta antropocentrinė būties struktūra buvo sutvirtinta užfiksavus jos netvirtumą istorijoje. Amžinoji idealioji istorija, kaip žmonių sukurto pasaulio egzistavimo forma, tapo pagrindiniu būties bruožu.
Dorovės pagrindų problema Šviečiamosios epochos filosofijoje
Authors: Kuginienė Lolita
Published: January 2019

Naujųjų amžių filosofijos vienas pagrindinių principų skelbia, kad filosofija, kaip ir mokslas, išreiškia istorinio žmogaus požiūrį. Ši filosofija neabejoja savo praktiniu reikšmingumu. Ji siekė nurodyti žmogaus praktinio elgesio principus bei gyvenimo orientyrus, pagrįsti socialinio gyvenimo normas. Etika buvo suprantama kaip mokslas, turintis gamtinį objektą – dorovės reiškiniai turi būti įjungiami į gamtos reiškinių pasaulį. Tam reikėjo įveikti tradicinį žmogaus kūno ir sielos dualizmą, kurį XVII a. įveikė T. Hobbessas teigdamas, kad siela yra kūno funkcija. Jo nuomone, visuotinis elgesio kriterijus, reikalingas dorovei pagrįsti, kyla iš valstybės valios ir proto. Prigimtiniai proto reikalavimai valstybės dėka peršoka į dorovės privalėjimo sritį, tačiau praranda savarankiškumą ir turinio apibrėžtumą. XVIII a. prancūzų švietėjai, mėgindami empiriškai konstatuojamais reiškiniais atskleisti dorovės esmę, prieina panašią išvadą, kad etika turi būti susijusi su politika ir įstatymų leidyba.
Egzistencinis mąstymas: tradicija ir naujas daiktiškumas
Authors: Karosas Justinas
Published: January 2019

Arvydo Šliogerio monografijos „Žmogaus pasaulis ir egzistencinis mąstymas“ recenzija. Recenzentas teigia, kad knygos autorius, vadovaudamasis marksistinės metodologijos nuostata, jog idėjos visuomet yra praktinio žmonių gyvenimo sublimatai, parodo, kaip realus, daiktiškas socialinio praktinio gyvenimo turinys buvo išreiškiamas atitinkama filosofijos kalba. Knygoje aptariami klasikinio filosofinio mąstymo esminiai bruožai bei socialinė praktinė jo prigimtis, šio mąstymo krizė ir prielaidos naujai, egzistencinei, antiracionalistinei mąstymo paradigmai atsirasti. Nuosekliai istoriškai parodomi esminiai egzistencinio mąstymo struktūros ypatumai.
Dvasinė kultūra: ir situacija ir problemos
Authors: Černienė Bronė
Published: January 2019

Straipsnyje apibrėžiamos dvasinio gyvenimo, dvasinės kultūros sąvokos. Materialinę kultūrą sudaro gamtos jėgų suvaldymas, o dvasinės kultūros sąvoka nusako žmogaus prigimties išlavinimą, jo išplėtotas kūrybines galias, tam tikroje istorinėje epochoje pasiektą žmogaus vidinio gyvenimo aukštumą, laisvės horizontus, žmogaus aktyvios savikūros lygį. Savo formomis (mokslas, moralė, menas, religija ar ateizmas, politika, teisė) dvasinė kultūra aprėpia visas žmogaus, kaip būtybės, ypatybes: intelektą, moralę, estetinius, socialinius idealus, t. y. jo santykius su savimi ir kitais, su sociumu ir universumu. Akivaizdžiausiai dvasinio gyvenimo situacija išryškėja per būties, gyvenimo prasmės sampratą, kuri atsispindi gyvenimo būde. Apžvelgiama šiuolaikinė dvasinio gyvenimo situacija, aptariamas materialinės ir dvasinės kultūros santykis, skirtingos žmogaus sampratos. Pabrėžiamas mokymo ir lavinimo vaidmuo žmogaus raidoje: jie yra žmogaus, jo gyvenimo sampratos ir pasaulėžiūros ugdymas. Svarstoma apie mokslo padėtį dvasinėje kultūroje, keliami klausimai, kodėl mokslo laimėjimai vis labiau išstumia fundamentalius žmogaus ir būties klausimus, kaip mokslas gali nuskaidrinti asmenybę, jos būtį.
Filosofinių idėjų poreikis XX amžiaus pradžios Lietuvoje ir Romanas Bytautas
Authors: Genzelis Bronislovas
Published: January 2019

Trumpame straipsnyje glaustai pristatomi pirmojo XX a. profesionalaus lietuvių filosofo Romano Bytauto (1886–1915) gyvenimo ir kūrybos svarbiausi bruožai. 1905 m. jis įstojo į Maskvos universiteto Gamtos fakultetą, vėliau perėjo į teisę, po to studijavo Istorijos-filologijos fakultete. Už diplominį darbą apie W. Wundto sielos sampratą gavo aukso medalį. Buvo paliktas Maskvos universiteto Filosofijos katedroje ruoštis profesūrai. R. Bytautas pabrėžė filosofinio išsilavinimo būtinybę, didelį dėmesį skyrė kalbos problemoms. Aktyviai dalyvavo lietuvių periodikoje, polemizavo su P. Dovydaičiu. 1913 m. susirgo kaulų džiova.
Mokslo žinių tikrumas ir tikimybė
Authors: Kuzmickas Bronislavas
Published: January 2019

Evaldo Nekrašo monografijos „Tikimybinis žinojimas“ (1987, rusų k.) recenzija. Monografijoje išryškinamos loginio empirizmo teorinės prielaidos, parodoma jo plėtotės vidinė logika, atskleidžiami sudėtingi įvairių loginio empirizmo idėjų tarpusavio santykiai, analizuojama mokslo žinių tikimybinio vertinimo programos sudėtinių dalių struktūra ir dinamika, nagrinėjama indukcijos problema. Recenzentas E. Nekrašo monografiją vertina kaip rimčiausią loginiam empirizmui skirtą tarybinį veikalą, pasižymintį aukštu teoriniu lygiu, rodantį didelę autoriaus erudiciją ir gilią loginę kultūrą.
J. G. Fichtės filosofijos tyrimas
Authors: Poviliūnas Arūnas
Published: January 2019

1986 m. lapkričio 18 d. Vilniaus universitete Saulius Arlauskas apgynė filosofijos kandidato disertaciją „Valios ir juslumo vienybės problema J. G. Fichtės filosofijoje“. Mokslinis vadovas – prof. B. Genzelis, oficialieji oponentai: prof. J. Minkevičius ir prof. A. Šliogeris. Disertacijoje atskleidžiamos istorinės ir loginės J. G. Fichtės filosofijos ištakos, jo filosofavimo principai įvertinami iš marksistinės-lenininės filosofijos pozicijų, patikslinami kriterijai, kuriais remiantis vertinamas valios ir juslumo sąvokų santykis.
Socialinis pažinimas – praktikos ir teorijos problema
Authors: Karosas Justinas
Published: January 2019

Straipsnyje nagrinėjama socialinio pažinimo specifika. Teigiama, kad šią specifiką nulemia istorinės realybės bruožai. Kritikuojama idealistinė visuomenės aiškinimo metodologija, kuri apsiriboja tik aktyviu sąmonės vaidmeniu istorijoje ir neišeina toliau už susvetimėjusios visuomenės esamos būklės konstatavimo. Istorinė tikrovė yra tikslingos žmonių veiklos padarinys, todėl socialiniame pažinime susipina ideologinis ir gnoseologinis aspektas: atsiranda tiesos ir vertybės dilema. Marksizmas šią dilemą sprendžia ne teoriškai, o praktiškai. Materialistinė socialinė koncepcija teigia, kad istorijos, kaip tikslingos ir sąmoningos žmonių veiklos produkto, kūrime dalyvauja idealūs veiksniai, išreiškiantys žmonių norus bei siekimus ir inspiruojantys juos tiek gamybinei, tiek visuomeninei istorinei veiklai apskritai. Socialinį gyvenimą ši koncepcija traktuoja kaip objektyvius materialinius pagrindus turinčią subjektyvią žmonių veiklą. Socialinis pažinimas pirmiausia turi orientuotis į visuomenės materialinės struktūros funkcionavimo objektyvios veiklos tyrimą, kuris socialinio mokslo rezultatus daro reikšmingus visuomenės istorinei praktikai.
Etikos teorija ir ideologija
Authors: Kuginienė Lolita
Published: January 2019

Straipsnyje teigiama, kad dorovės pažinimas yra sąlygotas praktinių prielaidų, kurios postuluojamos kaip tam tikros vertybės. Iškyla prieštaravimas tarp etikos normatyvinės prigimties ir jos moksliškumo, taip pat atsiranda metaetikos sukūrimo būtinybė. Dorovinis vertinimas yra pirminis teorinio pažinimo atžvilgiu, nes kyla iš jo praktinių prielaidų. Marksistinė etika išvengia tokios prieštaringos alternatyvos, nes bendroji marksistinė socialinė metodologija pagrindė vertybių problemos ir etikos socialinių prielaidų tyrimo mokslinės prieigos principus. Šių problemų išsprendimo išeities taškas yra iš visuomeninių santykių susvetimėjimo kylančių pasekmių analizė. Klasinėje visuomenėje objektyviai susidaro tam tikras neatitikimas tarp dorovės principų formavimosi ir jų subjektyvaus įsisąmoninimo. Etikos teorija, laikydama visuomenės praktinius poreikius mokslinio aiškinimo pradiniu tašku, juos pagrindžia ir taip klasiniam vertinimui suteikia visuotinio vertinimo formą. Etikos teorijos praktinis suinteresuotumas kyla iš objektyvių klasinės visuomenės egzistavimo sąlygų ir negali būti panaikintas remiantis klasinės visuomenės praktinėmis prielaidomis.
Žmogaus vientisos apibrėžties paieškos
Authors: Kalenda Česlovas
Published: January 2019

1987 m. lapkričio 25 d. TSRS Filosofų draugijos Lietuvos skyrius bei LTSR MA Filosofijos katedra surengė simpoziumą „Filosofija: žmogaus apibrėžties beeiškant“. Pranešėjai nagrinėjo įvairiapusį žmogaus reiškimąsi gamtinės, socialinės-kultūrinės ir individualiosios būties plotmėse, subjektyviuosius žmogiškumo faktorius, dvasingumo apraiškas, žmogiškąją realybę fakto ir vertybės, laisvės ir kauzalumo aspektu, nuosavybės santykį, gamtinio ir antgamtinio prado sintezę ir kitas problemas.
Filosofijos tikslai ir jos dėstymo klausimai
Authors: Nekrašas Evaldas
Published: January 2019

Straipsnyje siekiama atsakyti į klausimą, kokie yra filosofijos tikslai, aptariamos pagrindinės šios problemos sprendimo tendencijos, nagrinėjami filosofijos dėstymo klausimai. Antikoje filosofijos tikslas buvo teorinių žinių apie žmogų ir pasaulį visuma. Viduramžiais, įsigalėjus krikščionybei, kartu su požiūriu į pasaulį ir žmogų keičiasi ir filosofijos tikslas, keliami žmogaus ryšio su pasauliu klausimai, filosofija tampa teologijos tarnaite. XVII a. mokslo revoliucija turėjo didelės įtakos tuometinei filosofijos reorientacijai, kada gamtos mokslai tapo senosios aristoteliškosios pasaulėžiūros konkurentu. Naujųjų laikų filosofijos tikslas buvo subjekto santykio su objektais tyrimas. Aptariama socialinė subjekto samprata, kritikuojami tarybinės filosofijos bruožai, pristatoma jos būklė pabrėžiant, kad TSRS geriausia padėtis mokslo filosofijoje ir filosofijos istorijoje, blogiausia – socialinėje filosofijoje. Teigiama, kad vienas svarbiausių filosofijos teorinių tikslų yra visuomenės ir jos kultūros kritinė analizė, o praktinių uždavinių, dėstant filosofiją studentams – lavinti jų gebėjimą kritiškai analizuoti. Pateikiamos filosofijos dėstymo rekomendacijos.
Filosofijos statusas
Authors: Karosas Justinas
Published: January 2019

Straipsnyje aptariama filosofijos paskirties, jos statuso problema. Teigiama, kad pernelyg dažnai ir plačiai svarstomas filosofijos statuso klausimas nėra jos normalios būklės požymis – tai patologinės situacijos (nepilnavertiškumo komplekso) filosofijoje požymis. Analizuojama marksistinės filosofijos struktūra, statusas, kritikuojami jos interpretavimo būdai. Esminiu marksistinių filosofinių svarstymų parametru tampa praktikos matmuo ir nuo jo neatskiriamas socialinis istorinis, arba žmogiškasis aspektas. Teigiama, kad filosofija K. Marxui yra pirmiausia praktikos filosofija: kadangi praktika – tai įrankiais paremta visuomeninio pobūdžio veikla, tai K. Marxo filosofijos koncepcija yra socialinė. Kritikuojamas marksistinės filosofijos skaidymas į dvi dalis (dialektinį ir istorinį materializmą) ir „antrosios filosofijos“ – marksistinės bendrosios socialinės teorijos – kūrimas „pirmosios filosofijos“ – dialektinio materializmo – metodologiniu pagrindu. Tai reiškia tam tikrą marksistinės filosofijos esminio parametro – praktikos – ignoravimą ir siekį aiškinti visą tikrovę tik gamtamoksliniu būdu.
Metodologinė filosofijos paskirtis
Authors: Meškauskas Eugenijus
Published: January 2019

Straipsnyje aptariama metodologinė filosofijos paskirtis. Šis klausimas gali būti racionaliai sprendžiamas tik susiejant jį su filosofijos objekto problema. Filosofinių teorijų turinys gali būti analizuojamas dviem skirtingais aspektais: keliamų problemų sprendimo aspektu, aiškinant jo srovių specifiką, ir filosofinės problematikos kėlimo būdo, arba metodologiniu, aspektu. Šiuo atveju aiškinama nagrinėjamos srovės vieta filosofijos istorijoje, jos santykis su kitomis srovėmis filosofinės problematikos rutuliojimo srityje – taip išryškėja filosofijos metodologinė paskirtis. Doktrinų įvairovė šiuolaikinėje filosofijoje sąlygoja jos keliamų metodologinių idėjų fragmentiškumą ir jų vienašališką taikymą teoriniuose samprotavimuose. Pabrėžiamas visapusiškos filosofinės metodologijos teorijos reikalingumas, kuri integruotų visas įvairiais aspektais keliamas metodologines idėjas ir būtų laisva nuo bet kokių išankstinių doktrinų. Autorius siūlo priimti marksizmo požiūrį, tiesiogiai siejantį tokios teorijos plėtojimą su šiuolaikinės filosofijos objektu.
Kai kurie indoeuropiečių universalūs provaizdžiai kaip filosofinio ir mitologinio mąstymo pamatas
Authors: Beresnevičius Gintaras
Published: January 2019

Straipsnyje siekiama atskleisti kai kuriuos indoeuropiečių universalius provaizdžius kaip filosofinio ir mitologinio mąstymo pamatą. Teigiama, kad tarp lietuvių ir graikų kosmogoninių mitų yra tam tikrų sąlyčio taškų: vienodai aiškinama, kad pasaulis yra kilęs iš vandens, kuris simbolizuoja pirmapradį chaosą, neapibrėžtumą. Šią tradiciją pas graikus tęsia Talis, pradėjęs šio provaizdžio transformacijos į filosofinę sąvoką procesą. Graikų pasaulis, skleisdamasis intelektualinių ir geografinių opozicijų terpėje, greitai prarado senąją ide. protautės pasaulėregą. Konstatuojama, kad negalima ignoruoti perspektyvų, kurios atsiveria, kai graikų filosofijos atsiradimo problematika interpretuojama universalių ide. provaizdžių, transformuojamų filosofinio mąstymo, aspektu. Tokia interpretacija perspektyviausia, kai remiamasi baltiškosios mitologijos duomenimis. Filosofiją suprasdami kaip vien tik pasaulio demitologizaciją, prasilenkiame su autentiška jos tradicija, kurią galima nusakyti kaip universalių ide. provaizdžių hermeneutiką.
A. Šopenhauerio meno filosofija
Authors: Andrijauskas Antanas
Published: January 2019

Straipsnyje apžvelgiamos vokiečių neklasikinės filosofijos atstovo A. Schopenhauerio meno filosofijos reikšmingiausios idėjos. Savo filosofijos originalumą A. Schopenhaueris įžvelgia tame, jog ji artimesnė menui, o ne mokslui. Mene filosofas mato aukščiausią žmogaus būties įsikūnijimą, galingą jėgą, išaukštinančią visa, kas žmogiška. A. Schopenhaueris žodžiui „noumenas“ suteikia aukščiausios realybės (aklos ir iracionalios valios) prasmę. Svarbiausiu meno tikslu mąstytojas laiko grožio idėjos įprasminimą, t. y. lieka ištikimas humanistinei klasikinės meno filosofijos tradicijai, nes iracionalios valios pasaulyje įteisina grožio egzistavimą. Menas tampa adekvačiu grožio idėjų esmės pažinimo instrumentu, kuris išlaisvindamas žmogų iš kasdienių rūpesčių, suteikia galimybę pažinti tikrąją, metafizinę, pasaulio reiškinių ir žmogaus dvasios esmę. Aptariama meno rūšių sistema: žemiausia iš menų yra architektūra, aukščiausia – muzika. Visa žmonijos kultūra yra dvasios genijaus veiklos rezultatas. Nagrinėjamos meninės kūrybos proceso problemos, A. Schopenhauerio intuicijos, meno kūrinio samprata, šio filosofo meno filosofija palyginama su Rytų mąstymo kategorijomis.
Natūros ir kultūros sąveika: kas ką?
Authors: Gendrolis Edmundas
Published: January 2019

Straipsnyje aptariami kai kurie natūros ir kultūros sąveikos aspektai pasisavinamojo ir paprasto (ankstyvojo ir dabartinio) gamybinio ūkio sąlygomis. Ši analizė traktuojama kaip priemonė konkrečiau suprasti visuomenės raidą, jos priežastis, praeities ir dabarties kultūrų įvairovę. Aptariamos kultūros raidos teorijos, konstatuojama, kad visos iki šiol sukurtos bendrosios socialinės teorijos paprastai konstruojamos remiantis Vakarų kultūros evoliucijos modeliu, europocentriška ir teleologinė ir pati evoliucijos samprata. Kultūros klasifikuojamos pagal pragyvenimo priemonių, pirmiausia maisto, įgijimo būdą, naudojamą technologiją. Teigiama, kad technikos sudėtingumas be išlygų nelaikytinas vieninteliu aplinkos kontrolės matu. Kritikuojama pažiūra, kad gamybinio ūkio atsiradimas yra neginčijama visuomenės raidos pažanga. Pristatoma J. H. Stewardo suformuluota daugialinijinės kultūros evoliucijos koncepcija arba kultūros ekologijos metodas, kuriuo remiantis kultūros kitimas interpretuojamas kaip technologijos ir gamtinės aplinkos sąveikos procesas. Pateikiamos ūkio-kultūros tipų tipologinės grupės, kurios skiriasi didėjančiu darbo našumu ir augančiu pridedamojo produkto kiekiu.
Filosofijos keliu
Authors: Maceina Antanas
Published: January 2019

Perspausdinamas A. Maceinos straipsnis, pirmą kartą publikuotas išeivijos žurnale „Aidai“ 1978–1979 metais filosofo jubiliejaus proga. Aptariamas filosofijos statusas, paties autoriaus kūrybinio gyvenimo kelias, jo santykis su teologija ir religija, dėstoma A. Maceinos filosofijos svarbiausi bruožai. Teigiama, kad teologinis ir filosofinis mąstymas rutuliojasi skirtingomis kryptimis: teologija prasideda atsakymu, o filosofija – klausimu. Aptariama Dievo kenozės idėja: Dievas būtybės plotmėje veikia jos būdu. Kenozė yra vienintelė ir tikroviška Dievo būsena bei veiksena. Autorius savo mąstymo pagrindiniu uždaviniu laiko ne rasti Dievą savyje ir apie jį kaip tokį kalbėti, bet rasti žmogaus santykį su Dievu ir juo remtis. Aptariamos autoriaus filosofijos studijos. Kritikuojama filosofinio metodo galimybė, pažinimo teorija, įvedama filosofijos kaip mokslo ir filosofijos kaip interpretacijos perskyra. Teigiama, kad filosofija yra būtybės kaip kūrinio interpretacija. Transcendencija neprieinama tol, kol būtybė nesuvokiama kaip kūrinys. Aptariami filosofinės kalbos, žodžio, gimtosios kalbos ir mąstymo, tiesos daugialypumo ir kiti klausimai.
Neoscholastinė filosofijos objekto samprata Lietuvoje
Authors: Rinkevičienė Rūta
Published: January 2019

Straipsnyje nurodoma, kad nustatyti neoscholastinės filosofijos diferenciaciją yra problemiška, nes joje taikytos filosofijos sampratos nebuvo nuoseklios. Lietuvos XX a. pirmosios pusės neoscholastinėje filosofijoje išsiskyrė dvi filosofijos koncepcijos: tradicinė (tomistinė), filosofijos objektu laikanti Dievo ir pasaulio santykius, ir neortodoksinė, besiorientuojanti į žmogaus ir Dievo santykių problemą, kuri būdinga spiritualistinėms filosofijos srovėms. Tradicinė, ortodoksinė, kryptis (P. Kuraitis) domėjosi visa realybe – materialaus, gamtinio pasaulio ir metafizinės būties santykiais. Filosofijos uždaviniu laikė atskleisti ontinę žmogaus padėtį pasaulyje, etinę poziciją, pažintinį santykį su transcendencija. Neortodoksinė Lietuvos neoscholastikos kryptis (A. Jakštas, S. Šalkauskis, P. Dovydaitis, I. Tamošaitis, K. Ambrozaitis) buvo labiau išplėtota ir eklektiška. Teigė, kad materialus filosofijos objektas yra neribotas, tai tikrovės visuma. Formalus objektas yra protu suvokiamas Dievas, kiek jis yra regimojo pasaulio priežastis.
Neoscholastinė filosofijos metodo koncepcija Lietuvoje
Authors: Rinkevičienė Rūta
Published: January 2019

Straipsnyje analizuojamos neoscholastinės filosofijos metodo koncepcijos tarpukario Lietuvoje, nurodomos jų teorinės prielaidos, eklektiškumas ir prieštaravimai. Ortodoksinės katalikų filosofijos metodologinės aspiracijos atitiko tomizmo intelektualines nuostatas. Neortodoksinė katalikų filosofija buvo transformuota metalogikos (A. Jakštas), reliatyvistinės filosofijos (P. Dovydaitis) ir fenomenologijos (I. Tamošaitis) idėjų ir todėl neatitiko neotomistinių metodo koncepcijų, buvo artimesnė spiritualistinei filosofijos tradicijai. A. Jakštas siūlė filosofijos racionalius samprotavimus papildyti vadinamąja ekstazės logika pasitelkiant intuiciją. P. Dovydaičio požiūriu, filosofinis pažinimas (kaip ir mokslinis bei religinis) yra reliatyvus, pažinti gamtinį pasaulį galima tik transcendencijos akivaizdoje, filosofija turi derinti savo problemas su etika ir religija. I. Tamošaitis bandė išlikti tomizmo rėmuose deklaruodamas Aristotelio ir Tomo Akviniečio artimumą fenomenologijai. Jis filosofijos pažinimą bandė papildyti religine intuicija teigdamas, kad absoliuto pažinimas nėra išorinis įžvelgimas, bet dvasinis regėjimas. Toks metodo supratimas lėmė filosofijos subjektyvistinį pobūdį.
J. Ambraziejus – tautinės savimonės gaivintojas Vilniaus krašte
Authors: Pruskus Valdas
Published: January 2019

Straipsnyje analizuojamos vieno žymiausių XIX a. pabaigos –XX a. pradžios patriotiškai nusiteikusių lietuvių katalikų veikėjų J. Ambraziejaus (1855–1915) socialinės pažiūros ir veikla. Jis aktyviai kovojo prieš polonizaciją Vilniaus krašte ir skatino lietuvių nacionalinės savimonės puoselėjimą. Savo leidžiamuose leidiniuose J. Ambraziejus aktyviai polemizavo su krašto lenkintojais, rašė apie tautiškai nusiteikusių kunigų persekiojimus įsteigė prieglaudą vargšams. Kalbą jis laikė tautos gyvybingumo pagrindu, kuris leidžia kiekvienam pajusti savo žmogišką vertę, gynė lietuvių kalbos teises bažnyčioje, rūpinosi lietuviškų mokyklų reikalais. Nagrinėjama J. Ambraziejaus aktyvaus patriotizmo koncepcija, kurioje didžiausias dėmesys skiriamas žemės ūkio veiklos racionaliam organizavimui. Jo teigimu, geriausias tėvynės meilės įrodymas yra protingai organizuotas ūkininkavimas, kuris įgalina įveikti skurdą ir aktyviai pasipriešinti lenkinimui. J. Ambraziejus siekė suteikti ūkinių žinių lietuvių valstiečiams, nuolat skelbė straipsnius žemės ūkio klausimais, propagavo kukurūzų auginimo idėją, skatino daržovių, vaiskrūmių, retesnių augalų auginimą.
Moralės pagrindų klausimu
Authors: Girnius Kęstutis
Published: January 2019

Straipsnyje nagrinėjamos dvi pagrindinės šiuolaikinės moralės teorijos – pasekmizmas ir absoliutizmas. Aptariamos moralinių principų savybės. Moralinis principas apibrėžiamas kaip toks, kuris apsprendžia mūsų elgesį ir kurio vykdymas susietas su darniu visuomenės gyvenimu. Asmuo turi moralinius principus, jei jis įsipareigoja elgesį apsprendžiantiems principams, kuriuos jis laiko visuotiniais, viešpataujančiais ir apskaičiuoja jų vykdymo poveikį kitiems žmonėms, nesivadovaudamas tik asmeniniais sumetimais. Pasekmizmas yra teorija, kad bet kokio veiksmo ar elgesio moralinė vertė visada slypi jo pasekmėse ir kad tik apskaičiavus pasekmes galima pateisinti ne tik asmeninį elgesį, bet ir institucijas bei teisių sistemas. Absoliutizmas yra priešingas požiūris, teigiantis, kad moralinė vertė slypi pačiame žmogaus elgesyje. Visas absoliutizmo rūšis vienija nusistatymas prieš pasekmizmo mėginimą visą moralę suvesti į pareigą sukurti kuo daugiau malonumo, taip pat apibendrintos atsakomybės sampratos atmetimas. Aptariamos moralinių teisių teorijos analitinėje filosofijoje. Keliamas klausimas, ar Lietuvos intelektualai ir kitos rūšies kitaminčiai turi teisę palikti tėvynę ir emigruoti į užsienį.
Apie pozityvų ir negatyvų veiksmingąjį altruizmą
Authors: Norkus Zenonas
Published: January 2019

Straipsnio autorius, naudodamas austrų filosofo A. Meinongo (1853–1920) moralinės vertės teorijos konceptualinį aparatą, pateikia pozityviojo ir negatyviojo altruizmo kaip elgesio dispozicijų matematinio modelio eskizą. Teigiama, kad kiekvienas apsisprendimas kyla iš tam tikro apsisprendusiojo polinkio (dispozicijos). Kontempliatyvusis altruizmas reiškiasi altruisto džiaugsmu ar liūdesiu dėl kito gerovės, kurios jis savo veiksmais negali paveikti. Veiksmingasis altruizmas (ir egoizmas) reiškiasi tose situacijose, kai veikėjo veiksmai gali paveikti kito gerovę. Autorius siekia spręsti intersubjektyvaus verčių palyginimo problemą. A. Meinongas manė, kad lyginant subjektyvias vertes galima naudotis „vidutiniais dydžiais“, tačiau apie juos galima kalbėti tik tuo atveju, jei individualūs dydžiai yra palyginami. Straipsnio autorius (kitaip nei A. Meinongas) teigia, kad moralinės vertės teorija yra neįmanoma asmeninės (personalinės) vertės pagrindu, kaip anstatas virš subjektyvios ekonominės vertės teorijos.
Rinka, planavimas, dorovė
Authors: Rybakovienė Vanzeta
Published: January 2019

Šiuolaikinė ekonominė realybė apibūdinama skirtingų ekonominių nuostatų – komandinės-administracinės ir rinkos – kova. Pastaroji ypatingai siejasi su individualistine dorove, o pirmoji – su kolektyvistine. Straipsnyje analizuojami nurodytų dorovinių principų tarpusavio santykiai, atskleidžiamos jų ekonominės ir socialinės prielaidos. Teigiama, kad kolektyvistinė dorovė vyrauja uždarose patriarchalinio, kartais vadinamojo organiškojo tipo visuomenėse, o individualistinė – atvirose, dinamiškose, šiuolaikinėse visuomenėse. Istorijos eigoje vis labiau stiprėja individualistinė ir silpnėja kolektyvistinė dorovė. Daroma išvada, kad mėginimas supriešinti rinkos ekonomiką, kaip efektyvią, bet tariamai amoralią, skatinančią „buržuazinį individualizmą“, su vadinamąja socialistine ekonomika, kaip mažiau efektyvia, bet užtat ugdančia pačias geriausias dorovines žmogiškąsias savybes – kolektyvizmą, tarpusavio pagalbą, draugystę ir panašiai, yra nepagrįstas nei teoriškai, nei praktiškai.
Jono Šliūpo filosofinės kūrybos recepcija
Authors: Masiulis Kęstutis
Published: January 2019

1991 m. gegužės 21 d. Lietuvos Mokslų akademijos Filosofijos, sociologijos ir teisės institute mokslinė bendradarbė Gražina Ona Pranckietytė apgynė filosofijos kandidato disertaciją „Jono Šliūpo filosofinė kūryba“. Disertacijos mokslinis vadovas – prof. R. Plečkaitis, oficialieji oponentai: J. Balčius ir J. Mureika. Disertacijoje nagrinėjama J. Šliūpo filosofinė evoliucija, išskiriami trys kūrybos ir veiklos tarpsniai, analizuojamos ontologinės ir gnoseologinės nuostatos, jo socialinių pažiūrų struktūra, evoliucija ir pobūdis, etinė koncepcija.
Ar istorija turi prasmę?
Authors: Popper Karl Raimund
Published: January 2019

Publikuojama K. R. Popperio veikalo „Atviroji visuomenė ir jos priešai“ ištrauka. Joje nagrinėjami tiksliųjų mokslų ir istorijos mokslo skirtumai, istorinio aiškinimo, interpretacijos, istorijos prasmės klausimai. Teigiama, kad teoriniai, arba apibendrinantys mokslai (fizika, biologija, sociologija) domisi daugiausia bendrais dėsniais arba hipotezėmis. Istorijos mokslai domisi atskirais įvykiais ir juos aiškina. Istorijos dėsnių apskritai neįmanoma suformuluoti. Bendrieji dėsniai nesuteikia istoriniam aiškinimui jokio selektyvaus ar jungiančio principo, jokio požiūrio į istoriją. Istorines teorijas, skirtingai nuo mokslinių, autorius pavadina bendromis interpretacijomis. Negali būti istorijos apie praeitį pačią savaime, gali būti tik istorinės interpretacijos, ir nė viena jų nėra galutinė. Argumentuojama, kad istorija prasmės neturi: nėra žmonijos istorijos, tėra daugybė visų žmogaus gyvenimo aspektų istorijų. Aptariama krikščioniškoji istorijos interpretacija. Teigiama, kad istoricizmas ne tik nėra racionalus, bet ir prieštarauja religinei sąžinės sampratai. Faktų ir sprendimų dualizmas turi įtakos progreso idėjos sampratai.
Filosofijos studijos ir dėstymas
Authors: Patkauskaitė Jūratė
Published: January 2019

1990 m. spalio 5 d. įvyko Lietuvos filosofų draugijos visuotinis susirinkimas, kuriame, be kitų klausimų, svarstytos filosofijos studijavimo ir dėstymo aukštosiose mokyklose problemos. E. Nekrašas nagrinėjo šio dėstymo tikslus, metodus ir turinį. A. Šliogeris kalbėjo apie marksistinės filosofijos dėstymo patyrimą. T. Sodeika išreiškė mintį, kad bandymas sukurti visiems dėstytojams bendrą filosofijos dėstymo programą yra utopija. Diskutuota dėl filosofijos dėstymo koncepcijos, dėl filosofijos dalyko privalomumo universiteto studijų programoje.
E. Husserlis: fenomenologinė laiko tyrimo specifika ir struktūra
Authors: Mickevičius Arūnas
Published: January 2019

Straipsnyje nagrinėjama E. Husserlio atlikta laiko problemos analizė. Teigiama, kad E. Husserlis laiką nagrinėjo aprašinėdamas sąmonės veiklą – suvokimo aktų ir suvokiamų objektų specifiką. Temporalinis duotumas nėra kažkas išoriška sąmonei, temporalumas yra esminė sąmonės savybė. Suvokdama laiką sąmonė suvokia, jog ji pati yra laikas. Fenomenologinė redukcija yra būtina trunkančių objektų ir trukmės jutimų aprašymo prielaida. E. Husserlis aprašė temporalinių fazių kontinualumą naudodamas retencijos ir protencijos sąvokas. Retencija padeda konstatuoti imanentinį temporalinį objektą, arba pirminį atsiminimą. Objekto atžvilgiu retencija sudaro prielaidas rastis kontinualiam retencinės sąmonės vieningumui. Protencija atlieka pirminio laukimo funkciją. Aptariamos percepcijos, atminties ir fantazijos sąvokos, kurios yra ir sąmonės modusai, ir laiko išraiškos formos. Atminčiai būdinga atsikartojimo dabartyje funkcija, atmintyje fiksuojamas reproduktyvus indeksas. Atmintyje negalime negalima išskirti pirminio įspūdžio, nes reprodukuotas dabarties taškas, kuris atitinka pirminį įspūdį percepcijoje, yra atminties pastangų dalykas.
Filosofija Vilniaus St. Batoro universitete
Authors: Jankauskas A.
Published: January 2019

1992 m. vasario 17 d. Vilniaus universitete A. Jokubaitis apgynė filosofijos daktaro disertaciją „Filosofijos mokslas Vilniaus S. Batoro universitete 1919–1939 metais“. Mokslinis vadovas – prof. R. Plečkaitis, oficialieji oponentai: prof. A. Šliogeris ir doc. J. Balčius. Disertacijoje siekta ištirti pagrindines Vilniaus S. Batoro universiteto filosofinio gyvenimo formas, žymiausių filosofų kūrybą, pažymint savarankiško Vilniaus filosofinio gyvenimo formavimosi bei funkcionavimo tendencijas, derinant istorinį ir filosofinį tyrimo aspektus. Apžvelgiamas tarpukario Lenkijos filosofijos kontekstas, išskiriant tuomet vyravusią analitinės filosofijos Lvovo-Varšuvos mokyklą.
Filosofinė socialinio pažinimo problemų refleksija
Authors: Venskevičius S.
Published: January 2019

1994 m. vasario 25 d. docentas J. Karosas apgynė filosofijos habilituoto daktaro disertaciją „Socialinio pažinimo problema (jos susiformavimo filosofiniai kontūrai)“. Oficialieji oponentai – profesoriai B. Kuzmickas ir A. Šliogeris. Autoriaus pradinė tezė – visuomenės pažinimas yra gamtamokslinio pažinimo priešybė, jis suaugęs su teleologiškumu ir todėl nėra grynai gnoseologinis. Disertacijoje apžvelgiama visuomenės pažinimo refleksija nuo antikos iki XIX amžiaus. Analizuojama natūralistinė socialinio pažinimo problemos sklaida (A. Comte, H. Spenceris) bei visuomenės pažinimas hoministiškai orientuotoje filosofijoje (W. Dilthey, W. Windelbandas, H. Rickertas).
Būties problema F. Suarezo "Metafizikos disputacijose" ir M. Smigleckio "Logikoje"
Authors: Jonkus Dalius
Published: January 2019

Straipsnyje pateikiama F. Suarezo ir M. Smigleckio būties sampratų lyginamoji analizė. Teigiama, kad M. Smigleckio protu suvokiamos būties koncepcija iš esmės niekuo nesiskiria nuo F. Suarezo. M. Smigleckis ontologizuoja loginį neprieštaringumo principą, paversdamas jį realiai galimos būties pagrindu. Jis pagilina kai kuriuos protu suvokiamos būties sampratos aspektus, pvz., išsamiau aptariama objektyvi egzistencija prote, negalimos būties susidarymas iš nesuderinamų dalykų ir kita. M. Smigleckio protu suvokiamos būties koncepcija remiasi visos scholastinės metafizikos patirtimi ir tiesiogiai susijusi su esmės ir egzistavimo bei aktualybės ir galimybės problemomis. M. Smigleckio vieta filosofijos istorijoje būtų tarp F. Suarezo ir Ch. Wolffo filosofinių sistemų, o bendrame XVII a. Europos filosofijos kontekste jo „Logika“ dalyvauja paplitusiuose tuo metu galimos ir protu suvokiamos būties svarstymuose. M. Smigleckio, kaip ir F. Suarezo, dėmesys sutelktas į žodžio ir būties santykį. Darydami įvairius skirstymus ir išryškindami vis naujas šio santykio subtilybes, scholastai sukūrė komplikuotą filosofinį darinį, nutolusį nuo socialinės ir gamtinės realybės ir dėl to pasmerktą naujųjų laikų filosofų.
Descartes'o įtaka fenomenologijai
Authors: Žiemytė Rasa
Published: January 2019

Straipsnyje aptariami R. Descartes‘o ir E. Husserlio filosofijų panašumai ir skirtumai. Teigiama, kad abu šie filosofai ragino pasitikėti individualiu mąstymu, kurio neturėtų užgožti kitų sukurtos teorinės sistemos ar nekritiškai perimtos kasdienio sveiko proto tiesos. Abu mąstytojai buvo nepatenkinti gyvenamojo meto filosofijos ir mokslo padėtimi, siūlė kitokį mąstymo stilių. R. Descartes naudojosi dedukcijos metodu kaip vieninteliu keliu į tiesą. E. Husserlis sukūrė naują, fenomenologinį, subjektyvias perspektyvas tiriantį metodą. Jis nesiekė pagrįsti tam tikrą metafizinę sistemą ar atrasti pagrindus mokslui kaip R. Descartes. R. Descartes‘ui mąstymo aktas buvo metafizinė substancijų egzistavimo ir jų išskyrimo prielaida, o E. Husserlio manymu, toks egzistavimas nėra akivaizdus. E. Husserlis nagrinėjo ir intersubjektyvaus supratimo prielaidas, o R. Descartes buvo individualistas, manęs, kad vienišas protas daro teisingesnius sprendimus.
Politinių paslaugų marketingas
Authors: Pruskus Valdas
Published: January 2019

Straipsnyje politines paslaugas bandoma traktuoti kaip marketingo objektą, siekiama išryškinti politinių paslaugų produkto ypatumus ir jo gyvavimo raišką politinių paslaugų rinkoje. Politinė veikla iš esmės yra paslauga, kurią politikas ar politinė organizacija teikia visuomenei. Šios paslaugos negalima kaupti, ji yra reliatyviai fiksuota, ją sudaro mažiausiai dvi paslaugos: tam tikros informacijos suteikimas skirtingų interesų individų grupėms, siekiant išgryninti ir aiškiai įvardyti esamus nesutarimus, ir problemos sprendimo alternatyvų pasiūlymas. Pateikiamos atskirus marketingo komplekso elementus sudarančios sprendimų grupės. Aptariami politiko teikiamų paslaugų ir pagamintos prekės-sterosistemos skirtumai. Politinės paslaugos (produkto) gyvavimo ciklas – tai laikotarpis nuo produkto atsiradimo politinių paslaugų rinkoje iki jo sunykimo. Šiame cikle skiriamos penkios stadijos: kūrimo, įgyvendinimo, auginimo, brandos ir smukimo. Politinės organizacijos (politikai), kurie per lėtai prisitaiko prie pakitusio politinių paslaugų vartotojų (rinkėjų) skonio ir nereaguoja į jų kintančius poreikius, yra pasmerkti nykti ir dažnai žlugti.
Archainio mąstymo krizė, arba pagrindinė metafizinė antikos problema
Authors: Litvinas Vytautas Rimvydas
Published: January 2019

Straipsnyje analizuojami antikos filosofų Parmenido ir Herakleito požiūriai į tikrovę, kurie interpretuojami kaip simbolinio mąstymo destrukcijos rezultatas. Pats bandymas racionaliai suvokti tikrovę (tai, kas yra) implikavo pažįstančiojo psichinio turinio – simbolio – skilimą. Atsakymas į fundamentalų klausimą, kas yra tikrovė, tapo daugiareikšmis: simbolis, psichinė realybė skilo į tai, ką jaučiame, tai, ką mąstome, ką išsakome, t. y. į laikinį daiktą, jį įvardijantį žodį ir to žodžio turinį. Herakleitas išreiškia veiklųjį pasaulio dinamizmo santykį su pačiu savimi, jo realumą ir esmę – aktyvumą. Amžinas tekėjimas, amžinas nesantaikos liepsnojimas yra harmonijos, kaip pasaulinio dinamizmo išraiškos, šaltinis. Harmonija yra visuotinės kovos pasekmė. Parmenido sistemoje pagrindinis klausimas, kaip ir Herakleitui, yra pasaulio prieštaringumo problema. Jam pirmiausia kyla tapsmo galimybės klausimas. Šis esaties pažinimo kelias yra nemąstomas, bevardis. Esinys, kurio neįformina žodžio kuriantysis pradas, netenkąs savo galios laiko dinamizme, Parmenidui praranda būties pilnatvę.
Diskusiniai Maxo Weberio socialinės teorijos interpretacijos klausimai
Authors: Norkus Zenonas
Published: January 2019

Straipsnyje apžvelgiama M. Weberio idėjų recepcija, diskusijos dėl jo sociologijos teorinio branduolio. Straipsnio tikslas – išnagrinėti tų diskusijų prielaidas, eigą ir rezultatus, juos palyginti, taip pat nužymėti potencialiai vaisingas tolimesnių paieškų kryptis. Teigiama, kad mažiausiai trijų šiuolaikinės sociologinės teorijos krypčių (sisteminio funkcionalizmo, konflikto teorijos ir fenomenologinės sociologijos) atstovai svarstė M. Weberio kaip socialinio teoretiko palikimą. Apžvelgiama M. Weberio, kaip socialinės tvarkos teoretiko ir jo, kaip konflikto teoretiko, interpretacijų konflikto ištakos ir eiga. Supažindinama su W. Schluchterlio ir A. Schützo pateikta M. Weberio teorinio palikimo interpretacija. Daroma išvada, kad adekvati viso M. Weberio kūrybinio palikimo interpretacija turi remtis teorine perspektyva, pajėgiančia išspręsti teorines problemas, kurias nusako tvarkos ir kaitos, struktūros ir agentūros, makro ir mikro dichotomijos. Autoriaus nuomone, glaudžiausiai šias sąlygas pajėgi aproksimuoti teorinė orientacija, žinoma racionalaus pasirinkimo prieigos pavadinimu.
Trys požiūriai į aprioriškumo problemą: Kantas, Hildebrandas ir Scheleris
Authors: Stepukonis Aivaras
Published: January 2019

Straipsnyje nagrinėjamos aprioriškumo sampratos I. Kanto, D. Hildebrando ir M. Schelerio veikaluose. Anot I. Kanto, pirminė aprioriškumo esmė yra žmogaus sąmonės ir subjektyvumo sąranga ir pobūdis, aprioriškumas žymi pavidalą arba būdą, kuriuo kas nors pagaunama. D. Hildebrandas skiria tris apriorinio pažinimo bruožus: griežtas būtinumas; neprilygstamas suprantamumas ir visiškas tikrumas. Jam aprioriškumo problema dvejopa: tai klausimas apie tikras ir iš esmės būtinas dalykines sanklodas; antra, tai klausimas apie visiškai tikro tokių faktų ir dalykinių sanklodų pažinimo esamumą. M. Scheleris pripažįsta subjektinį ir objektinį aprioriškumą. Jis nukreiptas į patį objektyvių esmių tapatumą ir turinį, todėl apibūdinamas kaip materialus aprioriškumas. Bandymas išskleisti aprioriškumo sąvoką eina dviem linkmėmis: pirmoji – tai objektinio aprioriškumo srities tyrinėjimai, kurie sutampa su esmių sritimi ir yra beveik neriboti. Antroji – subjektinis aprioriškumas, kurio fenomenologinis pagrindas kyla iš fakto, kad esmingasis žmogaus pažinimas sąlygoja tai, kokios esmės ir kas jose prieinama žmogaus pažinimui tam tikru metu. M. Schelerio aprioriškumo samprata laikoma labiausiai pagrįsta iš trijų nagrinėtųjų.
Fenomenologinė etika: epistemologinis aspektas
Authors: Patapas Aleksandras
Published: January 2019

Straipsnyje analizuojama fenomenologinės etikos teorijos raida. F. Brentano intencionalių aktų klasifikacija nurodo etikos pirmenybę kitų fenomenologinio mąstymo atmainų atžvilgiu. Etinio santykio pagrindu analizuojami meilės-neapykantos aktai. Jų dialektinių formų tyrimas nurodė, kad dėl jų priklausomybės nuo reprezentacijų ir sprendimų disharmonijos meilės-neapykantos aktai iš esmės pasireiškia neatskirai, bet sudaro vieningą aktų klasę. Parodyta, kad meilės-neapykantos santykis yra individualizuojantis. Meilės-neapykantos imperatyvai interpretuojami dviem plotmėmis: individualiąja – kaip šį santykį įribinantys ir paverčiantys jį etiniu santykiu veiksniai; socialine – kaip kuriantys, palaikantys ir atkuriantys socialumą. Fenomenologinė etika nekonstruoja etinio elgesio taisyklių. Etikos principų neįmanoma sukonstruoti – jie nuolat konstituojami, tematizuojant imperatyvus konkrečių meilės-neapykantos aktų pagrindu. Dėl to etika nuolat išlieka aktuali – jos principų konstitavimas neatsiejamas nuo stichiško socialumo formavimosi. Bandant socialumą reglamentuoti per institucionalizuotą teisingumo sistemą, atsiduriama anapus etinio santykio.
Vilniaus universiteto Filosofijos fakultetui 420 metų
Authors: Plečkaitis Romanas
Published: January 2019

Straipsnyje glaustai apžvelgiama Vilniaus universiteto Filosofijos fakulteto istorija. Pateikiama jo priešistorė – filosofijos studijos Vilniaus jėzuitų kolegijoje. Kartu su universitetu įkurtas Filosofijos fakultetas sukūrė pasauliečių filosofinį lavinimą. Jame puoselėta aukšto lygio logikos teorija, išsaugojusi viduramžių logikos naujoves. Gamtos filosofija aškino materiją, judėjimą, erdvę, laiką, begalybę, kontinuumą, priežastingumą, Aptariamos scholastinės psichologijos, kosmologijos kursų, politikos teoretikų problemos. Naujas filosofijos raidos laikotarpis buvo Apšvietos epocha: fakultete buvo supažindinama su naujujų amžių filosofijos teorijomis – empirizmu ir racionalizmu, su F. Bacono, J. Locke'o, R. Descarteso, G. Leibnizo ir kitų autorių pažiūromis. Į tuometinės filosofijos studijas įėjo ir naujųjų amžių gamtos mokslai. Edukacinė komisija panaikino Filosofijos fakultetą ir išbraukė filosofiją iš studijų programų. Fakulteto nebuvo ir XIX amžiuje, jis nebuvo įkurtas ir lenkiškame Stepono Batoro universitete (1919–1939). Sovietų okupacija Lietuvoje sugriovė filosofijos tradiciją – tik 1989 m. buvo atkurtas Filosofijos fakultetas Vilniaus universitete.
Ankstyvasis Wittgensteinas apie etiką, estetiką ir Dievą: iš Loginio filosofinio traktato juodraščių
Authors: Noreikienė Jurgita
Published: January 2019

Straipsnyje pristatomos L. Wittgensteino „Užrašų knygelės“ – dienoraščių tipo „Loginio filosofinio traktato“ juodraščiai. Teigiama, kad „Užrašų knygelių“ atradimas nebepajėgė pakeisti įsitvirtinusios „Traktato“ pozityvistinės interpretacijos, bet atvėrė naujas šio L. Wittgensteino veikalo interpretavimo galimybes. Aptariamas metafizinis subjektas, kuris yra formalus konstruktas, aspektas, kurio atžvilgiu galima filosofiškai aptarti pasaulio egzistavimą ir kalbos reprezentacines galimybes. Etika yra kalbėjimas apie absoliučias vertes, kylančias iš to, kad pasaulis yra, ir žmogaus laikyseną egzistuojančio pasaulio atžvilgiu. Estetika yra kalbėjimas apie žiūrą, kuri pagauna daiktą kaip egzistuojantį, mato, kad pasaulis yra. Religija – būdas mąstyti apie Dievą kaip pasaulio prasmę, t. y. apie tą stebuklą, kad pasaulis yra. Daroma išvada, kad metafizika, etika, estetika, religija – tai bandymai kalbėti apie tą patį, kas rodosi per kalbą, per logiką ir per pasaulį ir kartu apie tai, kad pasaulis yra. Visi šie kalbėjimo būdai yra „mistiški“: jie kalba ne apie tai, kas yra pasaulyje, o apie pasaulio ribas.
Poveikis ir atsakas biologiniuose vyksmuose
Authors: Rubikas Jonas
Published: January 2019

Kiekvienas biologinis vyksmas susideda iš dviejų dalių: poveikio ir atsako. Atsako santykis su poveikiu gali būti tiesinis ar netiesinis. Tačiau kada poveikis kinta plačiose ribose, atsakas kinta taip pat ir grafiškai atvaizduotas primena kiek palinkusią „S“ raidę. Kai poveikis laipsniškai stiprėja, atsakas pradžioje yra gana silpnas. Tik kada poveikis pasiekia tam tikro stiprumo, atsakas tampa tolygus poveikiui. Jei poveikis toliau stiprėja, atsakas tampa vėl netolygus arba visai nekinta. Biologinių vyksmų poveikio – atsako priklausomybė gali būti vertinama dviem lygiais: pirmas – molekulių sąveikų, atomų ir jungčių mainų lygis, antras – ląstelės-individo-organizmo lygis. Pirmojo lygio poveikio-atsako santykis yra ribojamas sąlygų ir reaguojančių medžiagų kiekio; reakcija paklūsta netiesinės-tiesinės-netiesinės priklausomybės dėsniui. Antrojo lygio – ląstelių ir organizmų – visi vyksmai remiasi cheminiu-fizikiniu pagrindu; ląstelės-individo atsakas į poveikį gali būti vertinamas kaip tikimybė, bet populiacijos atsakas artėja prie tiesioginės priklausomybės. Tokia būsena ir sąlygotumų reikšmė aiškinama trimis pavyzdžiais: DNR dvigubėjimu, DNR nurašymu ir baltymų sinteze. Iš sąlygotumų svarbiausia yra genetinė reguliacija. Žmogaus organizme, be kitų, prisideda aukštesnio lygio sąlygotumai: jausmai, valia, sąmonė. Kaip sąlygotumai turėtų būti vertinami tikėjimas, stebuklai, aiškiaregystė ir kiti panašūs reiškiniai. Neigimas nieko neįrodo, ir tai yra silpnoji mokslo pusė.
Studija apie kantiškąją teisingumo sampratą
Authors: Vabalaitė Rūta Marija
Published: January 2019

Nerijos Putinaitės disertacijos gynimas.
Dzenbudizmo fenomenologija
Authors: Mickūnas Algis
Published: January 2019

Huserliškoji fenomenologija atseka patirtį iki jos ištakų gyvoje dabartyje, kurią konstituoja dvi viena kitą paneigiančios ir viena su kita susijusios struktūros: pastovumas ir tėkmė. Šis esė išskiria tas struktūras bei jų sąsajas jų abipusio konstituavimo lygmenyje, kaip jos pasirodo dzenbudizme ir jo praktikoje. Šiame kontekste tos struktūros atveria tai, kas dzenbudizme yra tuštuma, liudydamos patirties lygmenį, kuriam pavadinti stokojame žodžių. Fenomenologijai šis lygmuo ankstesnis nei aktyvus ar pasyvus konstituavimas bei tematizacija. Versta iš Mickunas, A Phenomenology of Zen //P. Blooser et al. (eds), Japanese and Westem Phenomcnology. Kluwer Academic Publishers, 1993. Chapter 18, p. 263--273. Vertė LFSI doktorantė Danutė Bacevičiūtė
Holizmas ir individualizmas Aldo Leopoldo žemės etikoje
Authors: Kalenda Česlovas
Published: January 2019

Straipsnyje analizuojama amerikiečių ekologo Aldo Leopoldo (1886-1948) ekologinė etinė sistema, paties autoriaus pavadinta žemės etika (land ethicJ. Tai viena iš pirmųjų išplėtotų šiuolaikinės ekologinės etikos koncepcijų. Jos ištakas sudaro evoliucinė bei ekologinė biologija ir evoliucinė etika. Ekologinė Leopoldo etikos paskirtis lėmė holistinį šios etinės doktrinos pobūdį. Tačiau žemės etikos holizmas nepaneigia individualizmo: visumos atžvilgiu individas lieka santykiškai savarankiškas.
Disertacija apie hermeneutinio ir postmoderniojo diskurso estetiškumą
Authors: Baranova Jūratė
Published: January 2019

Vytauto Rubavičiaus disertacijos gynimas