bluuebunny/crossref_metadata_2025 huggingface dataset:
Hiilikiertojen sulkeminen ruokaturvan edistämiseksi ja ilmastonmuutoksen hillitsemiseksi – Tapaustutkimus etiopialaisista tiloista
Authors: Rimhanen Karoliina , Kahiluoto Helena
Published: April 2019

Viljavuudeltaan heikentyneiden viljely- ja laidunmaiden maaperään ja kasvillisuuteen voidaan sitoa hiiltä ilmakehästä ja näin hillitä ilmastonmuutosta, parantaa siihen sopeutumista sekä edistää ruokaturvaa Saharan eteläpuolisessa Afrikassa. Orgaanisen aineksen tehokas kierrättäminen sulkee tilojen hiilivuotoja ja ehkäisee siten maan hiili- ja ravinnevarastojen ehtymistä ja parantaa maan tuottavuutta. Tutkimuksen tavoite oli kvantifioida etiopialaisten tilojen materiaalivirrat hiili- ja ravinnesisältöineen sekä tunnistaa virtojen vuotokohdat kuivana vuonna 2009 ja normaalin sadannan vuonna 2010. Analyysi toteutettiin kahdella ruokaturvan suhteen erilaisella tutkimusalueella Etiopiassa. Kummallakin alueella tarkasteltiin resurssiköyhää ja hyvin toimeentulevaa tilaa. Tilajärjestelmään tuotavien panosten, järjestelmästä poistuvien tuotosten ja tilalla kiertävien hiilen ja ravinteiden määrittämisessä käytettiin materiaalivirta-analyysiä. Analyysi perustui näytteenottoon tiloilla, semi-strukturoituihin haastatteluihin sekä täydentävään tausta-aineistoon erilaisista tietokannoista, tilastoista ja kirjallisuudesta. Tutkimustulostemme mukaan suurimmat tilan ulkopuolelta tulevat hiilen ja ravinteiden virrat ovat karjan yhteisön maalla syömä laidunheinä ja tilan ulkopuolelta kerätty polttopuu sekä merkittävimmät tilalta lähtevät virrat laidunmaalle jäävä karjanlanta ja markkinoitava vilja. Tilatasolla tarkasteltuna hiilen materiaalitase oli kaikilla tiloilla ja molempina vuosina positiivinen. Hiilen materiaaliylijäämä vaihteli köyhillä tiloilla 920–5060 kg C a-1 ja rikkailla 4448–10767 kg C a-1. Merkittävimmät hiilivuodot syntyvät kompostoinnissa lannan heikon varastoinnin ja käsittelyn seurauksena, yhteisön maalle hyödyntämättä jäävästä karjanlannasta, karjan aineenvaihdunnasta, ihmislannan kierrättämättä jättämisestä ja biomassan polttamisesta. Näitä vuotoja voitaisiin välttää esimerkiksi hävikkejä vähentävin kompostointitavoin, laiduntamista rajoittaen ja korvaamalla biomassan polttoa mädätyksellä, tehokkaammilla tai aurinkoenergialla toimivilla uuneilla ja kierrättämällä tai polttamalla ihmislantaa. Tilalle tulevia hiilivirtoja voisi lisätä esimerkiksi puupeltoviljelyllä.
Märehtimistä mittaavan RuminAct™ laitteiston toiminnan testaaminen laidunolosuhteissa lypsylehmillä
Authors: Ruuska Salla , Järvinen Mikko , Kajava Sari , Sairanen Auvo , Juutinen Elina , Martiskainen Paula , Mononen Jaakko
Published: April 2019

RuminAct™ (Milkline SRL, Italia) on nautojen terveyden automaattinen seurantalaitteisto, joka mittaa märehtimiseen käytettyä aikaa märehtimisestä syntyvien äänien perusteella. Tutkimuksemme tarkoituksena on testata RuminAct laitteiston toimintaa ja laitteiston tuottamien tulosten luotettavuutta märehtimisen osalta. Tässä julkaisussa esitetään alustavat tulokset laitteiston testauksen ensimmäisestä vaiheesta, joka toteutettiin MTT:n Maaningan tutkimusasemalla lypsylehmien laidunnuskokeen yhteydessä. Kokeessa oli mukana 36 lypsylehmää, jotka jaettiin kokoaikalaidunnusryhmään (KL, n = 18) ja osa-aikalaidunnusryhmään (OL, n = 18). Käytännön kokemusta RuminAct kaulapantojen toimivuudesta kerättiin kaikilta eläimiltä. KL eläinten käyttäytymistä seurattiin elokuussa yhtäjaksoisesti 48 tunnin ajan suoralla seurannalla laidunolosuhteissa. Eläinten käyttäytyminen kirjattiin käyttäen hetkittäistä seurantaa (instantaneous sampling) 10 minuutin välein. Lehmien märehtimistä mitattiin samanaikaisesti RuminAct laitteistolla. RuminAct:in antamia lehmän märehtimistietoja verrattiin kerättyyn käyttäytymistietoon korrelaatioanalyysilla. Asennetuista 36 kaulapannasta kaksi ei toiminut ollenkaan (KL-ryhmä ja OL-ryhmä) ja yksi kaulapanta mittasi märehtimiseen käytettyä aikaa ja aktiivisuusarvoa, muttei pystynyt laskemaan näistä muutoskäyriä (OL-ryhmä). Lisäksi yksi kaulapanta jouduttiin poistamaan kesken tutkimuksen eläimen saamien kaulan alueen iho-oireiden takia (KL-ryhmä). KL-ryhmässä suoralla seurannalla ja RuminAct:lla saatujen tulosten korrelaatiot voitiin siis laskea 16 eläimeltä. Suoraseurannan ja RuminAct:n antamien märehtimistulosten välinen korrelaatio oli heikko (r = 0,347; p < 0,001), kun mukana olivat kaikki (n = 256) kahden tunnin havaintojaksot. Kun aineistosta poistettiin ne 2 tunnin jaksot, joissa ei voitu olla varmoja eläimen käyttäytymistoiminnosta, korrelaatio RuminAct:in mittaaman märehtimisen kanssa parani (r = 0,582; p < 0,001, n = 154). Kaulapantakohtaiset korrelaatiot suoraseurannan ja RuminAct:n välillä vaihtelivat kuitenkin suuresti (r = -0,008–0,843; n = 7–13 2 h jaksoa / eläin). RuminAct mittasi yhtä poikkeusta lukuun ottamatta suurempia märehtimisaikoja kuin suoraseuranta. Kun aineistosta poistettiin kyseisen kaulapannan havainnot sekä havainnot kaulapannasta, jonka kohdalla kaulapannan ja suoran seurannan antama korrelaatio oli hyvin alhainen ja negatiivinen, suoran seurannan ja kaulapannan antamien tulosten välinen korrelaatiokerroin parani edelleen (r = 0,698; p < 0,001, n = 132). RuminAct laitteiston mittausluotettavuus voi olla riittävä eläintuotannossa, mutta alustavien tulostemme mukaan laitteiston tarkkuus märehtimiseen käytetyn ajan mittaamisessa ei ollut kaikissa kaulapannoissa riittävä tutkimustarkoituksiin. Epätarkkuus voi osaltaan johtua myös kokemuksen puutteesta kaulapantojen kiinnittämisessä.
Automaattinen vedenlaadun seuranta – pilottitutkimusta maa- ja metsätalousvaltaisella alueella Saarijärven vesireitin varrella
Authors: Siimekselä Tiina , Stenman Tarja , Ylimartimo Anneli , Lahtela Samuli , Raudasoja Niina
Published: April 2019

Saarijärven reitin vesistöistä yli puolet sijoittuu tyydyttävään tai sitäkin huonompaan käyttökelpoisuusluokkaan. Tässä tutkimuksessa selostetaan ensimmäisen ko. vesistöreitin varrella, kahdella pienellä metsä- ja maatalousvaltaisella valuma-alueella, toteutetun jatkuvatoimisen vedenlaadun seurannan tuloksia. Tutkimus on osa kolmevuotista, EU:n maaseuturahaston rahoittamaa ”MAISA - Maatalouden vesiensuojelun kehittäminen Saarijärven vesistöreitin varrella” –hanketta. Vuosina 2010 ja 2011 toteutettujen seurantajaksojen tavoitteena oli testata, miten jatkuvatoiminen, automaattinen vedenlaadun mittaus toimii Keski-Suomessa tyypillisillä, hiesu-hiekkamoreeni- ja turvepitoisilla mailla vedenlaadun ja hajakuormituksen arvioinnissa. Vedenlaatua seurattiin Saarijärvellä Tarvaalassa hiesu-hiekkamoreenivaltaisen valuma-alueen (129 ha) halki virtaavassa valtaojassa ja Satosuolla turvevaltaisen valuma-alueen (573 ha) halki virtaavassa purossa. Automaattisten mittausantureiden mittaustaajuus oli kerran tunnissa. Anturit mittasivat optisesti sameutta, nitraattitypen pitoisuutta ja liukoisen orgaanisen hiilen pitoisuutta. Arviot kokonaisfosfori- ja kiintoainepitoisuuksista laskettiin sameusarvojen perusteella vedenlaatumuuttujien välisiin riippuvuuksiin perustuen. Automaattisella vedenlaadun mittauksella saatiin tarkkaa tietoa hiekkamoreeni- ja hiesuvaltaisen sekä turvepitoisen valuma-alueen veden kiintoaine- ja ravinnepitoisuuksista. Jatkuvatoimisella vedenlaadun seurannalla pystyttiin havaitsemaan virtaamamuutosten aiheuttamat nopeat muutokset pitoisuuksiin, jotka yksittäisissä vesinäytteissä jäivät huomaamatta. Tutkimuksessa ilmeni kuitenkin, että kohdealueella ei voida ennustaa, esiintyykö veden sameuden ja kokonaisfosforipitoisuuden välillä korrelaatio kaikissa olosuhteissa. Silloin kun korrelaatio puuttuu, veden kokonaisfosforipitoisuutta ei pystytä arvioimaan automaattimittausten perusteella. Seurantajaksot sijoittuivat kahdelle hydrologisilta olosuhteiltaan hyvin erilaiselle vuodelle. Seurantajakson hydrologiset olosuhteet vaikuttivat ravinnekuormituksen määrään, esimerkiksi Tarvaalan tutkimusalueen nitraattityppikuormitus oli syksyllä 2011 noin puolitoistakertainen vähäsateisempaan vuoteen 2010 verrattuna. Seurantajaksolla 2011 Tarvaalassa peltoalueen (14 % valuma-alueesta) osuus valuma-alueen kokonaistyppikuormituksesta (494 kg) oli 60 %. Vuoden 2011 arvioidut kokonaistyppi ja -fosforikuormitukset lähentelivät molemmilla tutkimusalueilla yleisesti käytettyjä maatalouden ominaiskuormituslukuja, mutta vuonna 2010 (Tarvaalan) tutkimusalueelta tullut kuormitus oli moninkertaisesti yleisiä kuormituslukuja pienempi.
Työpanos maatalousyrityksissä
Authors: Sinisalo Alina
Published: April 2019

Maatalous on edelleen varsin työvoimavaltaista, vaikka maatalous on koneellistunut vuosien aikana. Maatiloilla työt tehdään pääosin edelleenkin viljelijäperheen voimin, vaikka etenkin puutarhatiloilla ja avomaatuotannossa käytetään sesonkiaikana runsaasti ulkopuolista työvoimaa. Koska viljelijäperhe yleensä asuu maatilalla, voi työn ja vapaa-ajan erottaminen olla ongelmallista. Lisäksi tilan vanhempi sukupolvi ja naapurit voivat osallistua tilan töihin. Myös vuodenaikojen kiertokulusta aiheutuva kausiluonteisuus ja vaihtelevat sääolosuhteet vaikuttavat työmenekkiin. Maatalousyrittäjien oman työnmäärän määrittäminen on monilta osin ongelmallista. Maatalousyrittäjien työtunnit arvottamalla saatava palkkavaatimuskustannus muodostaa kuitenkin merkittävän osan yritysten kokonaiskustannuksista. Työnmenekin määrän ja palkkavaatimuskustannuksen on todettu olevan eräs tärkeimmistä maatalousyrityksen kannattavuuteen vaikuttavista tekijöistä. Työvoimatietoja käytetään paitsi erilaisten tunnuslukujen laskennassa, myös neuvontapalveluissa, tutkimuksessa, poliittisten päätösten vaikuttavuuden seurannassa ja lainsäädännön valmistelussa. Työaikatietojen mahdollisimman tarkka kerääminen onkin tärkeää. Tutkimuksessa tarkastellaan viljelijäperheen ja palkkaväen työpanoksen kehittymistä maa- ja puutarhataloudessa viime vuosina. Aineistoina käytetään eri tilastoja ja MTT:n kannattavuuskirjanpitotilatietoja. Tarkastelut ja vertailut tehdään alueittain, tilakokoluokittain ja tuotantosuunnittain. Ryhmien välisiä eroja testataan pareittain ja merkitsevimmät erot esitellään yksityiskohtaisemmin. Keskimääräinen kokonaistyöpanos on pienentynyt eri suuralueilla vuosina 1998–2009. Suurin ero on Etelä- ja Pohjois-Suomen välillä (p<0,001). Pohjoisessa työpanos on pienentynyt vähiten (–10%). Suhteellisesti eniten työpanos on vähentynyt pienillä tiloilla ja vähiten suurilla tiloilla (p<0,001). Keskimääräinen kokonaistyöpanos on vähentynyt suhteellisesti eniten muuta kasvinviljelyä harjoittavilla tiloilla (–42%). Toiseksi eniten työpanos on vähentynyt viljanviljelyssä (–21%). Lypsykarjatiloilla työpanoksen määrä on pysynyt lähes muuttumattomana.
Oppimisympäristö bioenergia-alan osaamisen kehittymisen tukena
Authors: Sivula Ari
Published: April 2019

Energia-ala on tällä hetkellä nopeasti kehittyvä. Uusiutuvien energialähteiden merkitys korostuu muun muassa fossiilisten polttoaineiden vähentyessä. EU on sitoutunut kasvattamaan uusiutuvien energialähteiden osuutta kokonaisenergian kulutuksesta 20 prosenttiin vuoteen 2020 mennessä. Suomessa uusiutuvien energialähteiden osuutta tulisi kasvattaa 38 prosenttiin. Tämä aiheuttaa uusia haasteita bioenergia-alan yrittäjille sekä muille energia-alan toimijoille. Alan kehittyessä uutta tietoa tulisi pystyä välittämään uusin innovatiivisin menetelmin alan toimijoille. Bioenergia-asiantuntijuuden kehittäminen työelämälähtöisesti -hanke aloitettiin vuonna 2009 ja se jatkuu vuoden 2012 lokakuuhun saakka. Hanke on ESR-rahoitteinen, jonka lisäksi valtio ja kohdekunnat sekä Seinäjoen ammattikorkeakoulu rahoittavat hanketta. Hankkeen yksi keskeinen tavoite on kehittää työelämälähtöinen oppimisympäristö bioenergia-alalle. Ympäristölle asetettiin erilaisia tavoitteita, joita olivat muun muassa nopea tiedon välitys alan toimijoille, bioenergiaalan profiilin nostaminen sekä sähköinen rajapinta työelämän ja korkeakoulutuksen välille. Lisäksi oppimisympäristön tulee rakentua yleisen käytön vuoksi avoimen lähdekoodin alustoille. Oppimisympäristö tukee bioenergia-alan kehittymistä eri tavoin. Oppimisympäristöön on kerätty tietoa, joka auttaa alan toimijoita kehittämään toimintaansa. Lisäksi se tarjoaa työkalut, jolla vauhditetaan yhteistyötä bioenergiatoimijoiden välillä. Toimijoiden on mahdollista hyödyntää työkaluja eri tavoin, esimerkiksi erilaisissa neuvottelutilanteissa. Oppimisympäristö toimii julkaisukanavana uudelle tiedolle, jolloin tiedon jalkauttaminen on alan toimijoille nopeampaa.
Erikoiskasvit kevätvehnän esikasveina
Authors: Keskitalo Marjo , Hakala Kaija , Jauhiainen Lauri , Känkänen Hannu
Published: April 2019

Yleinen maatalouspolitiikka CAP muuttuu ja uusia ohjeistuksia ryhdytään soveltamaan vuoden 2013 jälkeen. Uudistus tuo mukanaan ympäristötukien viherryttämisen, jolla tarkoitetaan ilmaston ja ympäristön kannalta suotuisten viljelytoimenpiteiden noudattamista. Viherryttämisellä tarkoitetaan pysyvien nurmien säilyttämistä, vähintään kolmen viljelykasvin viljelyä sekä luonnonhoitoisten alojen kuten kesantojen lisäämistä Vuonna 2009 alkaneessa MTT:n tutkimuksessa ”Monipuolisella kasvilajistolla satoa ja kestävyyttä – MONISOPU” selvitetään kasvintuotannon monipuolistamista malliviljelykiertojen avulla. Nykyisessä tilanteessa oleellista on löytää viljelyjärjestelmiä, jotka tuovat apua kasvintuotannon ongelmakohtiin kuten panosriippuvuuteen (keinolannoitteet, kasvinsuojeluaineet, energian käyttö), ympäristön kestävyyteen (ravinteiden huuhtoutuminen, biodiversiteetti) sekä tuotannon kannattavuuteen ja joita tuleva CAP-uudistus voisi tukea. Tutkimuskasviksi valittiin kevätvehnä, jonka viljelyn ennustetaan lisääntyvän ilmaston lämmetessä ja joka jo nyt edustaa kasvina Etelä-Suomea, jossa tuotannon yksipuolistuminen on edennyt pisimmälle. Esikasveiksi valittiin seitsemän vaihtoehtoa (härkäpapu, kaura, kevätrypsi, kevätvehnä, lupiini, tattari, öljyhamppu ja öljypellava), joiden merkitystä kevätvehnän tuotannossa tutkitaan. Vielä meneillään olevien kahden kenttäkokeen tuloksia tullaan hyödyntämään suunniteltaessa kevätvehnän kiertoja erityyppisten viljelykasvien kanssa. Tulokset esikasvien vaikutuksesta kahden kokeen välillä erosivat selvästi. Ensimmäisessä vain härkäpapu kevätvehnän esikasvina paransi satoa verrattuna tilanteeseen, jossa vehnän esikasvina oli kevätvehnä. Muut esikasvit alensivat kevätvehnän satomääriä vaikkakaan erot eivät olleet tilastollisesti merkitseviä. Toisen kokeen tulokset olivat lähes päinvastaisia, sillä kevätvehnään verrattuna kaikkien muiden esikasvien jälkeen kevätvehnän sadot olivat merkitsevästi suuremmat. Esikasvien paremmuus vehnäsatojen kohottajina oli seuraava: härkäpapu (+810 kg/ha), kevätrypsi (+784 kg/ha), kaura (+562 kg/ha), öljyhamppu (+426 kg/ha), tattari (+416 kg/ha) ja öljypellava (+349 kg/ha). Johtopäätöksenä voidaan todeta, että esikasvit voivat hyvinä vuosina lisätä hehtaarikohtaisia vehnäsatoja 340 - 800 kilolla, kun taas joinakin vuosina esikasveista ei ole apua tai vaikutus voi olla mahdollisesti haitallinen. Näyttää myös siltä, että hehtaarisatojen nostoon riittää jo yksi erikoiskasvivuosi (ml. kaura) kevätvehnäviljelyn välissä. Tutkimustulokset herättävät lukuisia jatkokysymyksiä siitä, miksi esikasvit vaikuttivat kahdessa kokeessa näinkin eri tavalla ja mistä sekä edulliset että mahdolliset haitalliset vaikutukset johtuvat. Kiinnostavaa on myös nähdä, kuinka monta vuotta esikasvin viljelyn jälkeen vaikutus on vehnäsadossa havaittavissa. Näitä tekijöitä tullaan jatkossa selvittämään MTT:n meneillään olevissa kenttäkokeissa sekä valmistuvien kasvusto- ja maanäyteanalyysien avulla.
Nitrogen mineralization dynamics of meat bone meal and cattle manure as affected by the application of softwood chips biochar in soil
Authors: Tammeorg Priit , Brandstaka Tero , Simojoki Asko , Helenius Juha
Published: April 2019

We studied the impact of added biochar on the N mineralization dynamics of two organic fertilizers by incubating sandy loam soil for 133 days in controlled conditions. Biochar made from softwood chips was added to soil at 0, 4.6, 9.1 and 13.6 g kg-1 soil DM either alone, or in combination with meat bone meal (MBM) and composted cattle manure (CCM) fertilizers. Soil mineral N concentration was determined on days 0, 14, 28, 56, 84 and 133. Net N mineralization in MBM treatment was much larger than in CCM and unfertilized treatments. Constant soil moisture during the incubation provided suitable aerobic soil conditions for nitrification: after day 14, soil mineral N was dominated by nitrate in all treatments. Biochar additions decreased the mineral N concentrations in all treatments, probably because of immobilization by microbes. In unfertilized soil, the immobilisation by biochar increased steadily with application rate and time, but in MBM and CCM it started to decrease or level off after two months, possibly due to the turnover of microbial biomass.
Observations of market power in Finnish food retailing
Authors: Niemi Jyrki , Xing Liu
Published: April 2019

Elintarvikkeiden hintataso ja hintojen kehitys herättävät aika ajoin keskustelua ja kysymyksiä kotimaisen elintarvikeketjun toimivuudesta ja kilpailullisuudesta. Hintakehityksen lisäksi keskustelua herättää kuluttajan maksaman hinnan jakautuminen elintarvikeketjun sisällä, mikä antaa aiheen tarkastella elintarvikeketjun eri osien keskinäisiä voimasuhteita ja näiden merkitystä kilpailulle, elintarvikeketjussa tapahtuvalle tulonjaolle ja elintarvikkeiden hinnanmuodostukselle. Tässä tutkimuksessa on analysoitu tilastollisin välinein suomalaisten elintarvikemarkkinoiden toimivuutta ja kilpailullisuutta elintarvikeketjun eri osissa ulottuen aina alkutuotannosta vähittäiskauppaan. Pitkän aikavälin tilastot osoittavat selkeästi, että väliportaiden osuus ruuan kuluttajahinnasta on kasvanut 2000-luvulla, kun samaan aikaan maataloustuottajien ruuan loppuhinnasta saama osuus on laskenut. Hallitsevan markkina-aseman hyödyntäminen mainitaan usein selityksenä laskeviin tuottajahintamarginaaleihin. Elintarviketeollisuus ja etenkin vähittäiskauppa ovat yhdistyneet kovaa vauhtia fuusioiden, strategisten liittoutumien ja muiden yrityskokoa suurentavien järjestelyjen kautta. Suomessa vähittäiskauppasektorin keskittyminen on ollut erityisen nopeaa. Kaksi johtavaa elintarvikkeiden ja päivittäistavaratuotteiden vähittäismyyntiketjua kasvattivat markkinaosuuttaan 55 prosentista vuonna 1990 yli 75 prosenttiin vuonna 2008. Markkinavoiman väärinkäytön todistaminen on kuitenkin empiirisesti melko vaikeaa, sillä suuri markkinaosuus ei välttämättä tarkoita suurta markkinavoimaa. Kasvavaa eroa elintarvikkeiden vähittäismyynti- ja tuottajahintojen välillä selittävät mm. elintarvikehygienian tiukentuneet standardit, tuottavuuserot ketjun eri osissa, maatalouspolitiikan muutokset ja kansainvälisen kaupan vapautuminen. Kaikkia mahdollisia selityksiä olisi pystyttävä tarkastelemaan yhdessä, jotta ymmärrettäisiin paremmin elintarvikeketjun dynamiikkaa. Tässä tutkimuksessa ostajapuolen markkinavoiman mahdollista olemassaoloa on testattu Lloydin ym. 2009 kehittämällä ekonometrisella mallilla, joka hyödyntää elintarvikkeiden ja maataloustuotteiden hintojen, elintarvikkeiden kysynnän sekä tuotanto- ja markkinakustannusten välisiä reaktioita. Tutkimuksessa on estimoitu elintarvikemarkkinoita kuvaava ekonometrinen malli ja yhteisintegroituvuuteen perustuvan virheenkorjausmallin avulla on arvioitu tuottajahintojen ja muiden kustannustekijöiden muutosten siirtymistä elintarvikkeiden kuluttajahintoihin. Estimoidut empiiriset tulokset osoittavat, että Suomen elintarvikemarkkinoilla vallitsee epätäydellinen kilpailu, toisin sanoen vähittäiskaupalla on markkinavoimaa suhteessa elintarviketeollisuuteen ja maataloustuotantoon. Tulosten mukaan vähittäiskaupalla on siten mahdollisuus hyödyntää jossain määrin niin sanottua mark up- hinnoittelua eli osa hinnasta voidaan potentiaalista markkinavoimaa käyttämällä ohjata kaupan tulokseksi, mikäli kuluttajien hintajousto on sopiva, eikä hinta ole pakollinen kilpailukeino.
Hevosyrittäjänä vuonna 2014
Authors: Thuneberg Terhi , Pussinen Sirpa , Korhonen Jukka
Published: April 2019

Hevostalous on kasvanut 1990- ja 2000-luvuilla. Harrastajien, yrittäjien ja hevosten määrä on yhä kasvussa. Hämeen ammattikorkeakoulu toteutti keväällä 2009 hevosalan yrittäjille kyselyn, jolla kartoitettiin yrittäjien näkemyksiä lähitulevaisuuden kysyntätilanteesta ja kannattavuudesta. Hevosyrittäjyyskyselyn toteutti puhelinhaastatteluna Suomen Gallup Elintarviketieto Oy, ja se tavoitti valtakunnallisesti 295 hevosyrittäjää. ”Keskimääräinen” hevosyrittäjä harjoitti tallitoimintaa yritystoimintana kuudentoista vuoden kokemuksella ja oli iältään 49-vuotias. Yrittäjistä enemmistöllä hevostoiminta oli maatilatalouden tuloverolain mukaista toimintaa ja yritystoiminta tapahtui maatilan yhteydessä. Yli puolella (63%:lla) yrittäjistä oli yli 10 hevos- tai ponipaikkaa keskiarvon ollessa 18. Suurin osa hevosista oli omia hevosia - vieraita hoitohevosia oli keskimäärin viisi. Hevos- ja ponipaikkojen määrä tullee viiden vuoden aikajänteellä pysymään suurin piirtein samana. Pääasiallisista toimintamuodoista viisi yleisintä olivat hevoskasvatus (omaan käyttöön ja/tai myyntiin) (35%), ratsastustuntitoiminta (21%), omien hevosten ravivalmennus (13%), karsinapaikkojen vuokraus (9%) sekä oriasematoiminta (7%). Pääasiallisen toiminnan ohessa harjoitettiin yleisimmin hevoskasvatusta ja karsinapaikkojen vuokrausta. Vaikka kysely suoritettiin taloustaantuman aikana, hevosyrittäjät näkivät tulevaisuuden pääosin myönteisenä. Positiivisuus näkyi niin laajentamisaikeiden kuin kysyntätilanteen arvioinnissa. Lähes 75% vastasi toiminnan laajenevan tai pysyvän ennallaan. Useimmiten toiminnan laajentamisen taustalla oli yrityksen strateginen valinta. Kannattavuusnäkymiä pidettiin melko hyvinä: vastaushetkellä 58% yrittäjistä koki kannattavuuden olevan vähintään tyydyttävällä tasolla, ja viiden vuoden päästä jopa 70% näki kannattavuuden olevan vähintään tyydyttävällä tasolla. Vastaajat uskoivat enemmän kysynnän parantumiseen kuin heikentymiseen. Kysynnän paranemiseen uskottiin etenkin ratsastustuntitoiminnassa sekä ratsuhevosten koulutuksessa ja ratsastusvalmennuksessa. Laajentamissuunnitelmien vastapainona näkyi erityisesti hevoskasvatuksessa toimintaa vähentävien, lopettavien tai harrastukseen siirtyvien melko suuri osuus (34%). Kasvatustoiminnan haasteena on yritystoimintaa harjoittavien korkea keski-ikä, 52 vuotta. Vähentämisen syitä olivat sukupolvenvaihdokset ja eläkkeelle siirtyminen, mutta myös työn raskaus ja terveyssyyt. Työn organisointiin, tekniikan hyödyntämiseen, lomituspalveluihin ja muihin jaksamista parantaviin toimenpiteisiin tulisikin hevosalalla panostaa. Kyselyn tulokset osoittivat hevosalan positiivisen hengen ja vankan uskon tulevaisuuteen. Hevosalan kasvu ei ole kuitenkaan itsestäänselvyys; toimenpiteitä vakaan tilanteen ylläpitämiseksi tarvitaan. Toimialan seuranta on tärkeää. Tietoa tarvitaan hevosalaa koskevien päätösten ja rahoitusten tueksi, jotta ala kehittyy ja säilyy yhtenä maaseudun kasvavana alana.
Timotein maantieteelliset geenipoolit ja niiden käyttö jalostusohjelmissa
Authors: Isolahti Mika
Published: April 2019

Timotein (Phleum pratense L.) tärkeimpiä viljelyalueita ovat Skandinavia, Venäjä, Japani, Keski-Eurooppa ja Pohjois-Amerikka. Timoteilla voidaan erottaa eri kasvutyyppejä maantieteellisen alkuperän mukaan. Suomessa ja muualla Skandinavian pohjoisemmissa osissa viljellyillä timoteilajikkeilla on ollut erittäin hyvä talvehtimiskyky. Niiden sato on painottunut ensimmäiseen satoon, ts. jälkikasvukyky on ollut suhteellisen vaatimaton. Perinteiset pohjoisen tyypin timoteit ovat kahden niiton lajikkeita. Eteläisempää tyyppiä edustavien lajikkeiden jälkikasvukyky on parempi ja ne voidaan niittää useampia kertoja. Talvenkestävyys ei yleensä riitä Suomen olosuhteissa. Erilaista maantieteellistä alkuperää olevaa materiaalia käyttämällä voidaan parantaa toiselle maantieteelliselle alueelle tehtävää jalostusohjelmaa tuomalla ohjelmaan uusia ominaisuuksia. Suomessa käytettyjen timoteilajikkeiden heikkous on niiden huono jälkikasvukyky. Jälkikasvukykyä voidaan parantaa käyttämällä eteläisempää alkuperää olevaa kasvimateriaalia. Tuotaessa eteläistä materiaalia Suomeen suunnattuun jalostusohjelmaan ongelmaksi tulee talvenkestävyyden heikkeneminen sekä sadon laadun aleneminen. Talvehtimiseen liittyviä ongelmia voidaan välttää testaamalla eri maantieteellistä alkuperää oleva kasvimateriaali riittävän ankarassa valintatestissä ennen jalostusohjelmaan sisään vientiä. Eteläisempää alkuperää oleva materiaalin laatu on yleensä heikompi. Kehitysrytmi on selvästi nopeampi kuin pohjoisella materiaalilla ja korren osuus biomassasta on suurempi. Ilmeisesti myös ligniinin ja iNDF-kuidun osuus korressa on suurempi. Laatuominaisuuksista saadaan ensimmäiset luotettavat havainnot jälkeläistestauksessa, minkä jälkeen materiaalia voidaan käyttää varsinaisten synteettisten linjojen tekemiseen. Jalostusohjelmissa voidaan tavoitella joko paikallista tai laajaa sopeutumista. Perinteisesti timoteita on jalostettu hyvinkin spesifisille kohdealueille, esimerkiksi Pohjois- ja Etelä- Suomeen on jalostettu omia lajikkeita. Kuitenkin nykyiset modernit timoteilajikkeet, joiden taustalla on laajempi geenipooli, menestyvät hyvin koko maassa. Talvehtimisessa ei ole ongelmia, jälkikasvukyky ja laatu ovat parempia kuin vanhoilla lajikkeilla. Viime kädessä lajikemarkkinan koko ratkaisee sen miten suuri lajikkeen adaptaatiokyvyn pitää olla. Laajemmassa tarkastelussa timoteilla voidaan erottaa neljä laajempaa potentiaalista jalostuksen kohdealuetta: 1. Skandinavian pohjoisosa (Suomi, Ruotsi (keski- ja pohjoisosa), Norja, Islanti), 2. mantereinen Keski-Eurooppa, 3. merellinen Keski-Eurooppa, 4. Pohjois-Amerikka. Vaatimukset lajikkeille vaihtelevat vielä kohdealueittain ja maittain, esim. sadon määrän ja laadun merkityksen suhteen. Kohdealuekohtaisen jalostustyön synnyttämää vaihtelua voidaan hyödyntää muille kohdealueille tehtävissä jalostusohjelmissa soveltuvin osin. Käyttämällä laajaa geneettistä pohjaa jalostuksessa on mahdollista tehdä lajikkeita joilla on erittäin laaja adaptaatiokyky.
Maitotilojen kannattavuuserojen syyt
Authors: Latukka Arto
Published: April 2019

Tutkimusaineistona on MTT Taloustutkimuksen kannattavuuskirjanpitoaineiston tilivuoden 2008 maitotilat. Keskimäärin kannattavuuskerroin oli näillä 0,62 ja vaihteli pienimmän 7 leh-män tilakokoluokan 0,43:sta 93 lehmän tilakokoluokan 0,8:aan. Jotta pelkkä tilakoko ei olisi syynä kannattavuuseroihin, tarkastelu tulee tehdä tilakokoluokittain. Seuraavassa tarkastellaan kokoluokkaa ”suuri”, jossa on keskimäärin 32 lehmää ja kannattavuuskerroin 0,71. Tuet muodostavat keskimäärin 34 prosenttia kokonaistuotosta. Ryhmän kannattavuus on A/B -tukialueilla keskimäärin 0,67 ja C-tukialueilla vain hiukan suurempi, 0,71. Siksi tarkastelua ei ole tarvetta tehdä tukialueittain. Kannattavuusvaihtelu yksittäisen kokoluokan sisälläkin on suuri. Parhaimman viidenneksen kannattavuuskerroin on 1,32 ja heikoimman negatiivinen, -0,01. Parhaimman viidenneksen hyvät tulokset johtuvat osin poikkeuksellisista onnistumisista ja ne kääntyvät laskuun jo seuraavana vuonna. Heikoimmalla viidenneksellä omavaraisuusaste on 39 prosenttia eli kannattavuutta heikentävät juuri tehdyt investoinnit. Näillä puolestaan kannattavuus kääntyy investointikustannusten pienentyessä nousuun. Äärimmäisten viidennesten (ja myös neljännesten) poikkileikkaustarkastelu yliarvioi kannattavuuseroja ja näiden ryhmien perusteella ei löydy todellisia tuotannosta aiheutuvia syitä kannattavuuseroihin. MTT:n Taloustohtorin maa- ja puutarhatalous -verkkopalvelun hajontatarkasteluissa jätetään sekä heikot- että hyvät -ryhmistä äärimmäiset kymmenen prosenttia tiloista pois ja kumpikin ryhmä sisältää seuraavat 20 prosenttia tiloista. Heikot -ryhmän tulokset eivät kuvaa enää pelkästään juuri investoineita tiloja, sillä niiden omavaraisuusaste on 65 ja kannattavuuskerroin 0,36. Hyvät -ryhmän kerroin on 1,13. Nämä ryhmät pysyvät kannattavuustasoillaan pidempiaikaisesti ja niiden perusteella voidaan paremmin tarkastella kannattavuuseroihin vaikuttavia pysyviä tekijöitä. Usein jako hyviin ja heikkoihin tehdään edellä kuvatusti sen muuttujan perusteella, jonka eroja sitten tarkastellaan. Vaikka äärimmäiset havainnot on jätetty pois, tällainen tarkastelu kuitenkin korostaa eroja ja ryhmittely tulisikin tehdä riippumattoman tekijän perusteella. Mikäli tilakokoluokan ”suuri” ryhmäjako tehdään lehmämäärän perusteella, niin pienemmän 25 lehmän ja suuremman 40 lehmän ryhmän kannattavuuskertoimet ovat vastaavasti 0,67 ja 0,73. Näin päädytään siis entistäkin pienempään kannattavuuseroon. Lähes vastaavaan kannattavuuseroon päädytään, jos käytetään keskituotosta. Yritysten tilakokoluokkien sisäiset kannattavuuserot ovat selvästi pienempiä kuin yleisesti ajatellaan. Taloustohtorin Maa- ja puutarhatalous-verkkopalvelu (www.mtt.fi/taloustohtori) tarjoaa erittäin monipuoliset mahdollisuudet tarkastella eri luokittelevien tekijöiden (vuodet, eri alueluokittelut, tuotantosuunnat ja –haarat, tilakokoluokat) kombinaatioina muodostettujen tilaryhmien keskiarvotuloksia ja myös näistä eri perustein tehtyjä hyvät/heikot -ryhmiä ja niiden talouslaskelmia.
Jäähdytyksellä suljettuun kasvihuoneeseen
Authors: Tahvonen Risto
Published: April 2019

Nykyaikaisessa ympärivuotisessa kasvihuonetuotannossa käytetään tekovaloja 150-250 W/m2, jos auringon säteily on kasvun kannalta liian vähäistä. Tässä tuotantotavassa on alhaisin satotaso kesäaikana, koska kasvihuoneen lämpötila nousee liian korkeaksi ja kasvihuoneilman hiilidioksidipitoisuutta ei voida pitää optimina tuuletuksen takia. Päivittäinen tuuletusaika on huhtikuusta syyskuuhun yleensä yli 8 tuntia parhaimman valon aikaan, jolloin potentiaalinen hyvä sato jää saamatta. Avointa kasvihuonetta jäähdytetään sumuttamalla, tuulettamalla ja varjostamalla. Jäähdytystarve on hyvin suuri, sillä auringosta tulee säteilyä pahimmillaan 800-1000W/m2, josta suuri osa muuttuu latentiksi lämmöksi kasvien haihdutuksessa. Uusiksi jäähdytysratkaisuksi tähän on haettu järjestelmiä, joissa kasvihuoneilma ja ulkoilma eivät sekoitu toisiinsa. Kaikille näille järjestelmille on yhteistä, että kasvihuoneilmasta on poistettava sekä vesihöyryyn sitoutunut että lämpöiseen ilmaan sitoutunut energia. Tästä syystä perinteiset jäähdytyskoneratkaisut eivät tule kysymykseen, sillä niiden tehokerroin parhaimmillaankin on 6-7, jolloin jäähdytyksen kustannus olisi taloudellisesti kestämätön. Kasvihuoneiden jäähdytykseen on kehitetty neljä erilaista periaatteellista menetelmää. Vanhin ja edelleen eteläisimmissä maissa käytetty jäähdytysmenetelmä on kosteaseinämenetelmä, jossa kasvihuoneeseen puhalletaan ulkoilmaa kostean huovan tai pisaraverhon lävitse. Tässä menetelmässä kasvihuoneilma uusiutuu jatkuvasti, jolloin kasvihuoneen ilman hiilidioksidipitoisuus voidaan pitää vain ulkoilman pitoisuuden tasolla. Espanjassa on tutkimuskäytössä jäähdytystornimenetelmä, jossa suljetun kasvihuoneen yhteydessä on korkea torni, jonne kuuma ja kostea ilma nousee jäähtymään ja luovuttamaan kosteuden. Tämä menetelmä soveltuu vain trooppisille kasveille, jotka menestyvät 30-40 oC:n lämpötiloissa. Hollannissa on kaupallisessa kokeilussa kasvihuoneen jäähdytys kylmällä pohjavedellä. Kylmää pohjavettä pumpataan kasvihuoneessa oleviin lämmönvaihtimiin ja lämmennyt pohjavesi palautetaan takaisin maahan, mutta kauaksi ottopaikastaan. Järjestelmä on kallis ja teknisesti monimutkainen ja se soveltuu vain kylmille pohjavesialueille. Suomessa on kehitetty jäähdytystekniikka, joka perustuu kasvihuoneen sisällä olevaan kapeaan pisaraverhoon, johon kasvihuoneilmassa oleva energia siirtyy. Kiertävä vesi jäähdytetään kasvihuoneen ulkopuolella olevassa jäähdytysaltaassa suihkuhaihduttimella. Järjestelmän tehokerroin on noin 50. Keväällä ja syksyllä, kun ulkoaltaan lämpötila on alhainen, tehokertoimeksi tulee jopa yli 100. Pisaraverhojäähdytyksellä kasvihuoneen lämpötilan hallinta onnistuu myös kovimpina helleaikoina, mutta kosteuden poistamisessa on hetkellisiä ongelmia, kun jäähdytysaltaan ja ulkolämpötilan välinen ero ei ole tarpeeksi suuri.
Kasvihuoneen jäähdytyksellä parempaan ilmastoon ja satoon
Authors: Särkkä Liisa , Tuhkanen Eeva-Maria , Hovi-Pekkanen Tiina , Tahvonen Risto
Published: April 2019

Ympärivuotisessa kasvihuonetuotannossa kesäajan ja talvikauden sadot ovat lähes saman suuruiset, vaikka talven tuotanto on lähes pelkän tekovalon varassa. Kesällä tuotannon tehokkuutta rajoittaa auringon kasvihuoneita liikaa lämmittävä vaikutus, jonka takia tuuletusluukkuja joudutaan pitämään auki. Sen seurauksena kasvulle oleellisen hiilidioksidin määrä kasvihuoneessa vähenee, mikä osaltaan rajoittaa kasvua. MTT:n tutkimuksissa kasvihuoneen olosuhteita säädettiin jäähdytyslaitteiston avulla. Lämpötilaa, hiilidioksidipitoisuutta ja ilman suhteellista kosteutta pystyttiin hallitsemaan avaamatta tuuletusluukkuja, paitsi kesän kuumimpina iltapäivän tunteina. Tällaista kasvihuonetta kutsutaan puolisuljetuksi kasvihuoneeksi (semi-closed greenhouse, engl.). Viljelykokeita tehtiin kurkulla, tomaatilla ja leikkoruusulla. Kokeissa verrattiin puolisuljetun ja perinteisen luukkutuuletushuoneen (avoin huone) olosuhteissa kasvatettujen kasvien sadon määrää ja laatua toisiinsa. Lisäksi tutkittiin kasvustojen rakennetta ja yhteyttämisaktiivisuutta mahdollisina selittävinä tekijöinä saaduille tuloksille. Kurkun ja tomaatin kesäsadot suurenivat, ruusun sadon laatu parani ja kasvien rakenne muuttui puolisuljetussa huoneessa verrattuna avoimeen huoneeseen. Kasvihuoneen korkea hiilidioksidipitoisuus ja sitä kautta parantunut lehtien yhteyttäminen selittivät suurimmaksi osaksi saadut tulokset. Lisäksi havaittiin, että puolisuljetussa kasvihuoneessa tulee viljelyolosuhteita kehittää edelleen.
Lehmien ontumisen mittaus langattomalla kiihtyvyysanturilla
Authors: Pastell Matti , Tiusanen Johannes , Hakojärvi Mikko , Hänninen Laura
Published: April 2019

Erilaiset jalkaviat ovat nykyisin hyvin yleisiä lypsykarjoissa. Ne aiheuttavat lehmille kipua ja tilalle suoria sekä epäsuoria kustannuksia. Epäsuorat kustannukset aiheutuvat lehmien heikentyneestä hedelmällisyydestä, kunnon heikkenemisestä ja tuotoksen laskusta. Luotettavia menetelmiä ontumisen mittaamiseen on käytössä vain vähän. Me suunnittelimme ja rakensimme uuden langattoman kolmiulotteisen kiihtyvyysmittarin ja käytimme sitä lehmien kävelyn mittaamiseen 25 Hz:n mittaustaajuudella ja 6 g:n herkkyydellä. Mittarit lähettivät dataa 869 MHz:n radiokanavalla ja mittausdata tallennettiin vastaanottimen kautta tietokoneelle tutkimuksessa kehitetyn tietokoneohjelman avulla. Lähetys toimi luotettavasti navettaolosuhteissa käyttämällämme radiotaajuudella. Tässä kokeessa mittasimme 5 terveen ja 6 ontuvan Ayshire-rotuisen lehmän kävelyä kehitetyllä mittarilla 20 sekunnin yhtäjaksoisen kävelytyksen ajan. Kiinnitimme yhden anturin lehmän jokaiseen jalkaan nilkan korkeudelle. Lehmien ontuminen määritettiin viisiportaisen visuaalisen ontuma-asteikon avulla niiden kävelystä ennen mittauksia. Laskimme jokaisen akselin ja kiihtyvyyksien summan varianssin ja wavelet varianssin R (2.81) tilasto-ohjelmalla käyttäen wmtsa - kirjastoa. Me löysimme tilastollisesti merkitseviä eroja takajalkojen askelten eteenpäin suuntautuvan akselin varianssin ja wavelet varianssin ensimmäisen tason (D1) symmetriassa ontuvien ja terveiden lehmien välillä. Wavelet varianssin ensimmäinen taso (D1) kertoo 40 ms skaalassa tapahtuneista muutoksista ja liittyy kävelyn maahan tulovaiheeseen ja heilautusvaiheen suurimpiin kiihtyvyyksiin. Kehitimme uuden menetelmän mitata ja analysoida lehmien kävelyä ja todensimme sen soveltuvuuden mittaamalla ontumien ja terveiden lehmien kävelyn eroavaisuuksia. Laitteen etu nykyisiin teknologisiin menetelmiin verrattuna on, että sillä voidaan mitata ontumista nykyistä pidemmillä mittauksilla. Jatkotutkimuksissa pyrimme osoittamaan, että laiteella voidaan mitata ontuman vakavuutta nykyisiä menetelmiä tarkemmin.
Arvio mahdollisista nurmibiomassan lähteistä bioenergian raaka-aineeksi Suomessa
Authors: Niemeläinen Oiva
Published: April 2019

Nurmibiomassasta voidaan tuottaa energiaa mm. polttamalla tai prosessoimalla massa biokaasuksi. Tässä hahmotetaan kuinka paljon nurmibiomassaa olisi saatavissa nykyisellä tuotantorakenteella esim. biokaasun tuotantoon, jos muut bioenergiantuotannon reunaehdot sitä puoltaisivat. Merkittävä ala bioenergian tuotantoon on pellonkäyttökategoriassa ”Hoidettu viljelemätön pelto”, jonka ala v. 2009 on ollut 130 000 ha. Tästä alasta riistapeltoja oli 17 000 ha, jolta alalta satoa ei saa korjata pois. Biomassan hyödyntäminen on mahdollista myös viherkesannoilta (43 000 ha) ja suojavyöhykkeiltä (7 000 ha). Sellaista peltoalaa, jolta sato voitaisiin hyödyntää on siten runsaat 160 000 ha. Tämä on merkittävä määrä suhteessa ruokohelpin nykyiseen viljelyalaan (18 000 ha) bioenergian tuotannossa. On vaikea arvioida kuinka suuri biomassa muodostuu nykyisin hoidetulla viljelmättömällä pellolla, viherkesannoilla ja suojavyöhykkeillä. Kattavia biomassan arvioita ei ole tehty. Jos alueiden hoito ohjeistettaisiin ja otettaisiin huomioon sekä bioenergian tuotannon tarpeet että ao. ohjelmille asetetut muut tavoitteet huomioon ottaen niin vuosittain biokaasun tuotantoon käytettävisä olevan biomassan määrä voisi olla hyvin merkittävä. Nurmipalkokasvien hyödyntäminen olisi keskeinen tekijä biomasssasadon lisäämisessä. Rehunurmikasveista saataneen normaalin satovaihtelun vuoksi ajoittain ”ylijäämä” säilörehua biokaasulaitosten syötteeksi. Lisäksi syötettä voitaisiin todennäköisesti tuottaa nykyisellä rehunurmialalla hehtaarisatoja lisäämällä, jos syötteen tuottamiseen olisi riittävät taloudelliset kannustimet. Siemennurmista on muutaman tuhannan hehtaarin alalta korjattavissa puintiolki ja odelmasato bioenergian tuotantoon. Viljojen aluskasveista on mahdollista saada syötettä biokaasun tuotantoon, mutta alhaiset hehtaarisadot rajoittanevat sadonkorjuun kannattavuutta. Italianraiheinästä ja palkokasveista olisi saatavissa suotuisissa olosuhteissa 2000 - 3000 kg ka/ha satoja. Jos esimerkiksi aluskasvien ympäristövaikutusten vuoksi halutaan niiden käyttöä lisätä voisi aluskasvien viljelypinta-ala olla hyvinkin merkittävä (yli 500 000 ha). Aluskasveista korjattavissa olevan sadon arviointi edellyttää lisätutkimuksia. Artikkelissa arvioidaan viljelytilaston ja tutkimusten satotietojen pohjalta minkälaisia nurmen tuotantoon perustuvia biomassamääriä ja viljelyaloja olisi mahdollisesti käytettävissä bioenergian tuotantoon. Esitys kartoittaa raaka-ainepotentiaalia ja aiheen tutkimustarvetta.
Tietoa maatiloista ja niiden toiminnasta – Maatalouslaskenta 2010 ja tuotantomenetelmätutkimus
Authors: Kyyrä Jaana , Mattila Pasi
Published: April 2019

Maatalouslaskenta on kaikki maatilat kattava maatalouden rakennetutkimus, jolla kerätään tietoa maatilojen tuotantovälineistä ja toiminnasta. Maatalouslaskenta toimeenpannaan kymmenen vuoden välein maailmanlaajuisena tilastotutkimuksena FAO:n suositusten mukaisesti. EU:n ja Euroopan talousalueen maissa maatalouslaskentaa ohjaa maatalouden rakennetutkimukseen liittyvä EU-lainsäädäntö. Maatalouslaskentojen välillä suoritetaan 2–3 vuoden välein suppeampia rakennetutkimuksia, joissa tiedot kerätään vain osalta maatiloista. Maatalouslaskennalla saatava tieto on tärkeää aineistoa maatalous- ja elintarvikealan poliittisessa päätöksenteossa ja tutkimuksessa. Suomessa maatalouslaskennat ja rakennetutkimukset toteuttaa Tike – Maa- ja metsätalousministeriön tietopalvelukeskus. Maatalouslaskenta 2010:n tiedonkeruu tehdään syksyn 2010 ja talven 2011 aikana kaikille Suomen noin 65 000 maatilalle. Osa tiedoista saadaan maatalousalan tilastoista ja rekistereistä, mutta paljon asioita jää kysyttäviksi suoraan viljelijöiltä. Tiedonkeruun alussa viljelijöillä on mahdollisuus antaa tiedot sähköisellä lomakkeella Internetin kautta. Maatilat, jotka eivät vastaa sähköisesti, täyttävät paperilomakkeen, jonka tiedot kerätään puhelinhaastatteluilla. Tike tarkistaa ja julkaisee kerätyt tiedot sekä toimittaa ne EU:n tilastotoimistolle (Eurostat). Maatalouslaskennan ja tuotantomenetelmätutkimuksen kaikissa maissa kerättävät tiedot on määritelty EU:n asetuksessa. Lisäksi mukaan voidaan ottaa tarpeellisiksi katsottuja kansallisia kysymyksiä. Kysyttävien asioiden määrä on kuitenkin pidettävä kohtuullisena, jotta viljelijä voi vastata kyselyyn mahdollisimman helposti ja nopeasti. Maatalouden ympäristövaikutuksiin ja eläinten hyvinvointiin liittyvän tiedon tarve on kasvanut. Siksi EU on päättänyt tehdä maatalouslaskennan yhteydessä erillisen tuotantomenetelmätutkimuksen, jossa osalta tiloista kerätään yksityiskohtaista tietoa peltoviljelyn ja eläintenhoidon menetelmistä. Suomessa tuotantomenetelmätutkimukseen otetaan noin 15 000 tilaa. Vuoden 2010 maatalouslaskenta on kymmenes Suomessa toteutettava maatalouslaskenta ja samalla vietetään maatalouslaskennan 100-vuotisjuhlaa. Suomen ensimmäinen maatalouslaskenta tehtiin vuonna 1910 eli jo ennen itsenäistymistä. Vuonna 1995 alkaneen EU-jäsenyyden aikana Suomessa on tehty EU-lainsäädännön mukaisia maatalouden rakennetutkimuksia, joista vuoden 2000 maatalouslaskenta on laajin. Maataloustilastoissa näkyvät Suomen maatalouden ja yhteiskunnan muutokset. Sadan vuoden aikana kerätty tieto auttaa hahmottamaan maatalouden menneitä vaiheita ja tulevaa kehitystä.
Pohjaveden korkeuden vaikutus happaman sulfaattimaan ominaisuuksiin ja maan huokosveden koostumukseen
Authors: Virtanen Seija , Simojoki Asko
Published: April 2019

Happamilta sulfaattimailta purkautuva valumavesi on hapanta ja se sisältää haitallisen korkeita alumiini- ja raskasmetallipitoisuuksia. Nämä valumavedet ovat huonontaneet purkuvesistöjensä veden laatua. Veden happamuuteen ovat syynä maassa olevien sulfidien hapettumisessa vapautuvat protonit. Runsas protonien määrä edistää mineraalien rapautumista ja vapauttaa niissä olevia metalleja, jotka happamissa oloissa pysyvät liukoisina ja huuhtoutuvat vesistöön. Eräs ratkaisu valumaveden laadun parantamiseen on estää sulfidien hapettuminen pitämällä niitä sisältävät maakerrokset pohjaveden pinnan alla. Pohjaveden korkeuden vaikutusta happamien sulfaattimaiden huokosveden laatuun tutkitaan Helsingin yliopistossa kesällä 2008 aloitetussa vuoden 2010 loppuun kestävässä lysimetrikokeessa. Kokeessa selvitetään maan kyllästymisen aiheuttamia muutoksia happamalta sulfaattimaalta otettujen maamonoliittien eri kerroksissa. Kokeessa pohjavettä pidetään joko korkealla (pohjavesi 20 cm syvyydellä) tai matalalla (pohjavesi 65 cm syvyydellä). Matalalla pohjavedellä simuloidaan normaalia kuivatusta ja korkealla pohjavedellä keinotekoisesti lähelle maan pintaa nostettua pohjavettä. Kymmenestä lysimetristä kahdeksassa kasvatetaan kosteita oloja sietävää ruokohelpiä ja kaksi on kasvitonta. Kokeen ensimmäisenä vuonna korkea pohjavesi vähensi kasvillisen maan happamuutta horisonteissa B ja BC, kun veden alle joutuneet kerrokset pelkistyivät. Kun pohjavesi pidettiin matalalla, nämä kerrokset pysyivät hapettuneina. Veden kyllästämien kerrosten huokosveden alumiinipitoisuudet olivat alle kymmenesosa hapettuneiden kerrosten pitoisuuksista. Kun pohjavesi oli korkealla, raskasmetallien (Ni-, Co- ja Zn) pitoisuudet BC-kerroksessa olivat pienempiä kuin pohjaveden ollessa matalalla. Matalan pohjaveden koejäsenessä huokosveden alumiinipitoisuudet (150 mg l-1) ja Ni-, Co- ja Zn–pitoisuudet olivat yli viisinkertaisia salaoja- tai jokivesissä mitattuihin pitoisuuksiin verrattuna. Korkean pohjaveden aiheuttaman pelkistymisen seurauksena huokosveden raudan pitoisuudet kohosivat B-kerroksessa suuriksi (450 mg l-1). Vastaavaa raudan määrän lisääntymistä huokosvedessä ei todettu kasvittomissa lysimetreissä. Syynä kasvillisen maan huokosveden suuriin rautapitoisuuksiin olivat todennäköisesti ruokohelven juuriston huokosveteen tuottamat orgaaniset hiiliyhdisteet, jotka toimivat rautaa pelkistävien mikrobien substraattina ja muodostivat liuenneen raudan kanssa orgaanisia yhdisteitä. Kokeen tulosten perusteella laskettiin huokosveden orgaanisten rautayhdisteiden osuudeksi yli puolet huokosveden kokonaisraudasta tässä kerroksessa.
Suomalaisten maatilojen rahoitusriskit ja niihin vaikuttavat tekijät
Authors: Pyykkönen Perttu , Yrjölä Tapani , Latukka Arto
Published: April 2019

Maatalouden investointien keskimääräinen koko on kasvanut selvästi koko EU-jäsenyyden ajan. Myös maatalouden velat ovat kasvaneet ja keskittyneet yhä pienemmälle osalle maatiloista. Rahoitusriskien tarkempi huomioon ottaminen on siten tärkeää. Tiukempaan riskiluokitukseen ohjaa myös kansainvälisen Baselin pankkivalvontakomitean uudet, vuonna 2007 voimaan tulleet säännökset, joihin sisältyy velvollisuus luokitella luottolaitoksen asiakkaat riskiluokkiin. Suomessa maatalouden luototuksessa pääpaino on tähän saakka ollut vakuuksien riittävyydessä. Nyt maksukyvyn merkitys riskiluokituksessa kasvaa. Maatalouden rahoitusriskien analysoinnille on siten sekä sisäisiä että ulkoisia syitä. Tässä tutkimuksessa selvitetään, mitkä maatalouteen liittyvät tekijät vaikuttavat rahoitusriskeihin ja niiden mahdolliseen kasvuun. Näiden tekijöiden tunnistaminen edesauttaa paitsi rahoitusriskien hallintaa myös riskiluokitusjärjestelmien kehittämistä. Lisäksi tulokset ovat avuksi uusien investointitukijärjestelmien kehittämisessä ja suunnittelussa. Tutkimusaineistona käytetään niiden 644 MTT Taloustutkimuksen kirjanpitotilan tietoja, jotka ovat olleet mukana sekä vuonna 2000 että vuonna 2005. Tiloille lasketaan rahoitusriskin suuruutta kuvaava riskiluokkatekijä (credit score), jossa otetaan huomioon tilan kannattavuuskerroin, maatalousvelkojen takaisinmaksuaika, omavaraisuusaste ja yrittäjätuloprosentti. Nämä viimeksi mainitut osatekijät (credit sub score) normeerataan ja yhdistetään painottamalla niitä eri painoilla em. riskiluokkatekijäksi. Tilat jaettiin riskiluokkatekijän perusteella kumpanakin tutkimusvuonna samoin perustein määriteltyihin kymmeneen riskiluokkaan. Tulokset osoittavat, että keskimääräinen riskiluokka on heikentynyt tarkastelujaksolla eli rahoitusriskit ovat kasvaneet. Ekonometrisellä analyysillä selvitettiin tarkemmin riskiluokkatekijään vaikuttavia tekijöitä. Tilakohtaisista tekijöistä voimakkaimmin luottoriskiä kasvattaa velkojen määrän lisääntyminen. Lisäksi luottoriskit ovat viljatiloilla olleet kotieläintiloja suurempia. Tämä johtuu viljan hintojen laskusta seuranneesta negatiivisesta kannattavuuskehityksestä. Luottokelpoisuus on myös heikentynyt ajan myötä, joka selittynee pääosin tuotantopanosten hintojen tuottajahintoja nopeammalla nousulla. Tilakoon kasvattaminen (sekä pinta-alalla että rakennus- ja konepääoman määrällä mitaten) puolestaan parantaa tilan rahoitusasemaa kasvavien tulojen, paremman kannattavuuden ja lisääntyvien vakuuksien myötä. Myös tilan keskisadolla on positiivinen vaikutus rahoitusriskien vähenemiseen. Tämä muuttuja heijastelee ainakin osittain tuottajan ammattitaitoa. Vaikka rahoitusriskit ovat kasvaneet, ei vakavissa taloudellisissa vaikeuksissa olevien tilojen määrä ole juurikaan kasvanut. Jos kehityssuunta ei kuitenkaan muutu, rahoitusriskien lisääntyminen tuo mukanaan merkittäviä haasteita niin maataloudelle kuin sitä luotottaville pankeillekin.
Green auctions versus flat rate agri-environmental payments
Authors: Cattaneo Andrea , Lankoski Jussi , Ollikainen Markku
Published: April 2019

This study examines how jointness of environmental benefits and environmental heterogeneity affect auction designs and the potential benefits of green auctions over conventional flat rate agri-environmental policies. A sealed bid green auction is used to promote an agri-environmental program with two environmental targets, nutrient runoff reduction and biodiversity provision. A score index comprising of environmental performance and the monetary size of bid is developed to rank the farmers’ applications. The green auction is analyzed empirically by using Finnish data. An auction that screens according to the environmental score and another one with an additional cost-saving component are simulated in the context of two different conservation options based on whether enlarged field edges are located in whichever edge of a parcel, providing only biodiversity benefits or are located on the waterfront (buffer strip) providing joint benefits in terms of promoting biodiversity and reducing nitrogen runoff. Empirical results show that independently of whether the auction program supports simple enlargement of field edges or buffer strips, the green auction with the cost saving component has the highest social welfare performance, followed by the flat rate payment, followed in turn by the green auction ranking by environmental score. When environmental benefits are jointly produced by an environmental practice the social welfare dominance of the green auction with cost-saving is further enhanced.