bluuebunny/crossref_metadata_2025 huggingface dataset:
Tarkkuusviljelyn tiedonkäsittely paikkatietoa hyödyntävässä sääntöpohjaisessa päättelyssä
Authors: Nikkilä Raimo , Seilonen Ilkka , Kaivosoja Jere
Published: April 2019

Tämä tutkimus keskittyy maatalouskoneiden tarkkuusviljelyn pelto-operaatioista kerätyn paikkatiedon soveltamiseen automaattisessa viljelysäännöstöjen ja rajoitusten valvonnassa. Tämä valvonta edellyttää automaattisen päättelyn lisäksi laaja-alaista tiedonhallintaa sekä tietointegraatiota lukuisten maatalouden tietojärjestelmien välillä.Tutkimustarkoituksiin on FutureFarm EU-projektissa kehitetty paikkatietoa tukeva konepäättelijä, jolle viljelysäännöstöt ja -rajoitukset esitetään formaalissa tietokonekäsiteltävässä muodossa. Yhteisten esitysmuotojen puute tiedonsiirrossa on kuitenkin merkittävä rajoitus useille maatalouden tietojärjestelmille, etenkin kun tietoa siirretään useamman kuin kahden järjestelmän välillä. Toimiakseen konepäättelijä vaatii viljelysääntöjen lisäksi huomattavan määrän tietoa useista eri lähteistä, joista vain yksi on maatilan oma viljelynhallintajärjestelmä (FMIS). Koska monet viljelysäännöistä ovat luonteeltaan paikkoihin ja etäisyyksiin sidottuja, on paikkatiedon käsittely tutkimuksen keskeisimpiä osa-alueita. Sääntöjen esittämiseksi W3C standardoimaan RIF sääntöesityskieleen jouduttiin tekemään paikkatietolaajennuksia.Viljelysääntöjen automaattinen valvonta osoittautui mahdolliseksi käyttäen apuna edellä mainittua konepäättelijää mutta päättelijän vaatimien tietojen kerääminen ja muuntaminen sopiviin esitysmuotoihin on vaikeaa. Tutkimuksessa käytettiin paikkatiedon esittämiseen XML-pohjaista GML2 esitysmuotoa ja muulle viljelytiedolle Saksalaista AgroXML tiedostomuotoa.
Täsmäviljelyn paikkatietojen käsittelyn ja yhteensopivuuden kehittäminen
Authors: Polojärvi Katja, , Luimula Mika , Verronen Pertti , Pahkasalo Mika , Koistinen Markku , Tervonen Jouni
Published: April 2019

Täsmäviljelyn suunnittelu, toteutus ja arviointi perustuvat paikkatietoihin, joita esimerkiksi työkoneisiin ja maatilaympäristöön sijoitettavat sensorit ja laitteistot keräävät. Laitteistojen kirjo johtaa siihen, että maatilalla tuotettu paikkatieto vaihtelee laadultaan ja on vaikeasti yhdistettävissä toisiinsa. Paikkatiedon tehokas hyödyntäminen viljelyssä edellyttää tietojärjestelmää, jonka avulla viljelijä pystyy yhdistämään maatilan tietoja toisiinsa ja täydentämään niitä ulkopuolisten toimijoiden tuottamilla aineistoilla. Erilaiset tietomallit, -formaatit, rajapinnat ja koordinaattijärjestelmät haastavat tietojen yhteensovittamisen eri laitteistojen, ohjelmistojen ja tietojärjestelmien välillä. Hajautetut järjestelmäarkkitehtuurit mahdollistavat eri lähteistä peräisin olevan paikkatiedon yhdistämisen. Järjestelmäkehitystyön tavoitteena oli toteuttaa ja demonstroida erilaisten arkkitehtuuri- ja protokollavaihtoehtojen pohjalta tietojärjestelmä, joka vastaa täsmäviljelyjärjestelmien yhteentoimivuuden vaatimuksia. Tietojärjestelmän toteutuksessa sovellettiin paikkatietostandardeja, paikkaperustaisten järjestelmien ja palveluiden alustaa sekä sensoriverkkoteknologiaa. OGC:n (Open Geospatial Consortium) Web Feature Service -rajapinnan (WFS) avulla sensoritietoa välitettiin SQL-tietokantaan langattomasti maanpinnan alta sekä toisen organisaation palvelimelta. Lisäksi järjestelmään välitettiin valmiiksi käsiteltyä ja analysoitua peltotietoa. Taustalla on ajatus viljelijöille suunnattavasta tietopalvelutoiminnasta. Demonstraatiossa testattiin langattoman sensoriverkkoradion kuuluvuutta maanpinnan alta (syvyys 30 cm). Testauksissa signaalin voimakkuus riitti ihanneolosuhteissa muutaman kymmenen metrin päähän. Järjestelmässä maaperän lämpötila- ja kosteustiedot välittyvät langattomasti pääsolmulaitteelle, joka on kytkettynä tietokoneeseen. PC:lle kehitetty sovellus kysyy tietoja pääsolmulaitteelta CENTRIA Protokollaa käyttäen sekä välittää viestin (HTTP POST) WFS:lle käytettävissä olevaa yhteyttä (esim. WLAN, 3G) käyttäen. MTT:n peltotyökoneiden keräämää vektorimuotoista satotietoa siirrettiin WFS:lle luomalla palvelinyhteys MTT:n palvelimelta. MTT:n täsmäviljelyaineistoja hyödynnettiin myös AgriHandler -sovelluksen kehitystyössä. Tietokannan ylläpitämiseen kehitetyllä sovelluksella tietojen käsittelijä voi ladata tietokantaan maatilaa ja sen peltolohkoja koskevia paikkatietoja kuten lohkorajat ja ravinnetasekartan. Lisäksi kehitettiin aineistojen tarkastelua varten AgriViewer -web-sovellus. Toteutetun hajautetun järjestelmäarkkitehtuurin toiminnallisuus demonstroitiin ja testattiin. Rajapintojen toteutus täytti järjestelmän yhteentoimivuuden ja skaalautuvuuden vaatimukset. WFS-rajapinta soveltui hyvin monimuotoisten vektoriaineistojen välittämiseen. Jatkokehityskohteita ovat paikkatietojen automaattisen käsittelyn ohella rasteriaineistojen ja analyysipalvelujen välittäminen OGC:n WCS- ja WPS-rajapinnoilla.
Kestävän kulutuksen ja tuotannon ohjelman (KULTU) uudistaminen elintarvikesektorilla – ruokaketjun nykytila, haasteet ja keinot kestävyyden edistämiseksi
Authors: Riipi Inkeri , Kurppa Sirpa
Published: April 2019

Tiivistelmä Runsas kolmannes kuluttajan kaikista ympäristövaikutuksista aiheutuu ruoasta. Erityisesti vesistöjen tilaan ruoan kulutuksella on suuri vaikutus, sillä ruokailu voi vastata puolta kulutuksen kaikista ravinnepäästöistä. Ilmastovaikutuksista ruoan osuus on hieman alhaisempi, vajaa 30 prosenttia. Tyypillinen länsimainen ruokavalio sisältää paljon lihaa, rasvaa ja sokeria, mikä on haitaksi paitsi yksilön terveydelle, myös ympäristölle. Ympäristövaikutuksia syntyy myös ruoan hävikistä. Jokainen suomalainen heittää roskiin syömäkelpoista ruokaa noin 25-30 kiloa vuosittain. Nykyisten ohjauskeinojen suunnittelussa ei ole kiinnitetty huomiota siihen, mitkä olisivat suomalaisiin luonnonvarojen käyttöön perustuvat luontaisimmat ja rakenteellisesti kestävimmät tuotantoketjut ja niihin liittyvä kestävä maankäyttö. Myöskään kestävyystavoitteisiin ei ole vielä liitetty verotuskäytäntöä ja ohjauskeinojen kohdistuvuuteen tarvittaisiin lisää tehokkaampia keinoja. Lisäksi kotitalouksien tiedollinen ohjaus on vasta hyvin alkuvaiheessaan. Ympäristöä säästyy, kun luonnonvaroja käytetään säästeliäästi ja samalla säästetään myös kustannuksissa. Kuitenkaan kustannuslaskennassa ei ole huomioitu ympäristötoimien laiminlyömiseen liittyviä riskejä. Tärkeintä olisi kiinnittää huomio alkutuotannon ohjauskeinoihin, sillä valtaosa ruokajärjestelmämme ympäristövaikutuksista syntyy raaka-aineiden tuotannossa, siis maataloudessa. Kestävyyden käytännöistä ja malleista on olemassa hyviä esimerkkejä Suomessa, kuten Consenv- Lautsmalli tai Portaat Luomuun –ohjelma. Kestävyyttä ruokasektorilla voidaan edistää mm. kiinnittämällä huomiota kestäviin ruokajärjestelmiin ja markkinoihin, kestävään ruokavalioon, muutoksiin ruoan kulutuksessa sekä ruokapolitiikkaan. Hyvänä tarkastelumallina toimii myös vuosituhannen ekosysteemiarvio, mikä edellyttää, että kaikki ruokatalouden toimijat alkaisivat yhtenäisesti kehittää luonnonvaroja ja ympäristöä säästävää elintarvikejärjestelmää, siis suomalaisen ruoan kestävää laatua. Tässä posterissa esitellään, alkuvuodesta 2012 julkaistavan kestävän kulutuksen ja tuotannon (KULTU) –ohjelman sisältöä, ts. sen taustaksi koostettuja keskeisiä elintarvikkeiden ympäristövaikutuksiin liittyviä tutkimuksia sekä keinoja kulutuksen ja tuotannon ympäristökuormitusten vähentämiseksi. Ohjelma julkaistiin ensimmäisen kerran vuonna 2005 ja syksystä 2010 alkaen sitä on päivitetty. Ympäristö- ja työ- ja elinkeinoministeriön yhteishankkeena käynnistetyn työn tavoitteena on ollut pohtia keinoja, miten yksityisen ja julkisen kulutuksen energia- ja materiaalitehokkuutta voidaan parantaa tinkimättä elämänlaadusta. Valmistelutyössä on kehitetty myös ohjauskeinoja, joilla voidaan edistää arjen kestävyyttä sekä tukea kestävän infrastruktuurin rakentamista. Päämääränä on myös käynnistää kokeiluja, joilla voidaan testata uusia toimintamalleja sekä löytää uusia ratkaisuja.
Luomuraakamaidon rasvahappokoostumuksen seuranta Etelä-Savossa
Authors: Saastamoinen Niina , Jaakkola Seija , Vanhatalo Aila
Published: April 2019

Luomulypsylehmien ruokintaan liittyy tekijöitä, joiden on useissa koti- ja ulkomaisissa tutkimuksissa todettu vaikuttavan edullisesti maidon rasvahappokoostumukseen. Näitä ovat muun muassa karkearehuvaltainen ruokinta, laiduntaminen, apilaa sisältävien karkearehujen käyttö sekä rasvaa sisältävän rypsipuristeen käyttö. Typensitojakasvina tunnettu puna-apila on erityisen tärkeä säilörehun raaka-aine luomumaitotiloilla, joten sen säännöllisen käytön ruokinnassa voidaan olettaa vaikuttavan positiivisesti myös tuotetun raakamaidon rasvahappokoostumukseen. Puna-apila on tutkimuksissa lisännyt erityisesti monityydyttymättömän α-linoleenihapon ja vähentänyt tyydyttyneiden keskipitkäketjuisten rasvahappojen, erityisesti palmitiinihapon osuutta maitorasvassa. Käytännössä puna-apilan osuus luomutilojen säilörehuissa kuitenkin vaihtelee vuodesta ja korjuuajankohdasta sekä muista tilatason tekijöistä johtuen, eikä tiedetä kuinka tämä vaikuttaa maidon rasvahappokoostumukseen. Tämän seurantatutkimuksen tavoitteena oli selvittää luomuraakamaidon rasvahappokoostumuksen vaihtelua kahden vuoden ajalta. Osana Luomumaito - luonnostaan terveellistä -hanketta toteutetussa seurantatutkimuksessa oli vuosien 2008 – 2010 aikana mukana 9 – 10 eteläsavolaista luomumaitotilaa, joilta kerättiin 3 – 5 viikon välein raakamaitonäytteet tankkimaidosta rasvahappomäärityksiä varten. Rasvahappomääritys tehtiin MTT:n laboratoriossa standardimenetelmin. Maitonäytteiden oton ajankohtana syötössä olleista säilörehuista määritettiin kemiallinen koostumus ja rehuarvot (ARTTURI-analyysi). Tiloilta kysyttiin myös tiedot käytettyjen väkirehujen määrästä ja laadusta vastaavalta ajalta. Säilörehunäytteistä määritetyn kalsiumpitoisuuden perusteella tilalla tuotetun säilörehun apilapi-toisuus vaihteli suuresti sekä tilojen sisällä että niiden välillä. Puna-apilapitoisen rehun käyttö heijastui maitorasvan keskimääräiseen koostumukseen jonkin verran kohonneena α-linoleenihapon pitoisuutena, mutta vaihtelu rasvahappojen pitoisuuksissa sekä tilojen välillä että saman tilan maitonäytteissä eri näytteenottokertojen välillä oli melko suurta. Laidun- ja sisäruokintakauden välinen ero maidon rasvahappokoostumuksessa oli selvästi havaittavissa maitorasvan pehmenemisenä laidunkaudella. Tyydyttyneiden rasvahappojen pitoisuus väheni keskimäärin noin 5 %-yksikköä ja kerta- ja monityydyttymättömien rasvahappojen, muun muassa konjugoidun linolihapon ja α-linoleenihapon, pitoisuudet lisääntyivät laidunkauden aikana vastaavasti.
Puhdistamolietepohjaiset lannoitevalmisteet kevätviljapellolla – hygieniaindikaattorien tuloksia
Authors: Tontti Tiina , Heinonen-Tanski Helvi , Martikainen Kati
Published: April 2019

Yhdyskuntien jätevesien käsittelyssä syntyy puhdistamolietettä vuosittain noin 150 000 tonnia kuivapainona. Suuri osa puhdistamolietteistä ja muista orgaanisista materiaaleista prosessoidaan lannoitevalmisteiksi kompostoimalla, anaerobisella mädätyksellä tai kalkkikäsittelyllä. Orgaanisia lannoitevalmisteita voidaan käyttää kasvintuotannossa pitkävaikutteisina ravinnelähteinä ja niiden avulla on mahdollista parantaa maan viljavuutta ja rakennetta. Orgaanisiin jätemateriaaleihin pohjautuvien lannoitevalmisteiden turvallinen käyttö maataloudessa edellyttää tuotteiden korkeaa hygieenistä laatua. Puhdistamolietteen mädätysjäännöksestä valmistettuja lannoitevalmisteita käytettiin ohran ja kevätvehnän lannoitteena Etelä-Savossa vuosina 2010 ja 2011. Ensimmäisen vuoden viljelykokeeseen valittiin tarkasteltavaksi neljä lietetuotetta: mädätetty ja kuivattu puhdistamoliete (kuivattu liete), mädätetty ja turpeen kanssa tunnelikompostoitu puhdistamoliete (kompostoitu liete), termofiilisessä seosprosessissa mädätetty ja kuivattu puhdistamoliete (kuivattu seosliete), sekä mädätetty ja termisesti pelletöity ureatäydennetty puhdistamoliete (rakeistettu liete). Vuonna 2011 tarkastelussa oli kompostoitu liete ja rakeistettu liete. Peltokokeissa käytetyistä lannoitevalmiste-eristä analysoitiin hygieniaindikaattoreina Escherichia coli, enterokokit ja Salmonella. Hygieniaindikaattorit määritettiin ensimmäisenä vuonna myös maasta 2 ja 4 viikkoa lannoituksen jälkeen sekä syksyllä sadonkorjuun jälkeen. Toisena vuonna hygieniaindikaattorit analysoitiin vehnäkokeen lannoitevalmisteista, mutta ei peltomaasta. Lannoitevalmisteiden hygieniaindikaattorien määrissä oli selkeitä tasoeroja lietetuotteiden välillä vuonna 2010. Pelkkä kuivatus ei riittänyt hygienisoimaan lietettä, vaan riittävän hygienisointiasteen (E. coli < 1000 pmy/g, ei Salmonellaa) saavuttamiseksi liete on muulla tavoin aktiivisesti käsiteltävä. Hygienisoitu termofiilisesti mädätetty jäteseos, kompostoitu liete ja rakeistettu liete olivat hygieeniseltä laadultaan selkeästi lannoitevalmistesäädösten mukaisia. Vuonna 2011 sekä kompostoitu liete että rakeistettu liete olivat hygienialtaan hyvänlaatuisia. Lannoitteiden levityksen jälkeen vuonna 2010 seurattiin kuivatun lietteen vaikutusta peltomaan hygieniaindikaattorien määriin käsittelemättömän peltomaan pitoisuuksiin verrattuna. Kuukauden kuluessa lannoitevalmisteiden levityksestä E. colin määrä oli kuivatulla lietteellä lannoitetussa peltomaassa 3,9–4,4 log10 pmy/g ja lannoittamattomassa peltomaassa 3,5–4,0 log10 pmy/g. Ohran sadonkorjuun jälkeen lannoittamattomassa maassa oli 3,8 log10 pmy/g ja lannoitetussa maassa 3,5–4,2 log10 pmy/g. Puhdistamolietetuotteiden hygieeninen laatu varmistetaan tehokkaalla ja huolellisella prosessoinnilla. Termofiilinen mädätys, kompostointi tai terminen rakeistus voivat tuottaa hygienialtaan moitteettomia puhdistamolietetuotteita lannoituskäyttöön. Hyvälaatuisilla lietetuotteilla peltomaan hygieeninen laatu säilyy hyvänä.
Käyttävätkö vasikat karjaharjaa?
Authors: Tuomisto Leena , Naumanen Katja , Huuskonen Arto , Mononen Jaakko
Published: April 2019

Turkinhoito on tärkeä osa nautojen luonnollista käyttäytymistä. Karjaharjoja on kuitenkin tavallisesti vain lehmien ja hiehojen käytössä. Edulliset ja vähän tilaa vievät kiinteät karjaharjat voisivat olla järkevä vaihtoehto vasikoille. Tutkimuksen tavoitteena oli selvittää, hyödyntävätkö vasikat kiinteää karjaharjaa turkin hoitamisessa sekä onko vasikoiden turkinhoitokäyttäytymisessä eroa, kun eläimillä on mahdollisuus käyttää karjaharjaa ja kun mahdollisuutta ei ole. Kokeessa oli yhteensä 19 ayrshire- ja holstein-friisiläis-rotuista sonnivasikkaa. Vasikat kasvatettiin viiden eläimen ryhmissä ryhmäkarsinoissa lämpimässä navetassa. Kiinteät karjaharjat (1 harja/karsina, harjan koko 10 × 50 cm, nylonharjasten pituus 6 cm ja halkaisija 3 mm) kiinnitettiin karsinoiden etuseiniin eläinten korkeudelle. Vasikat saivat nurmisäilörehua vapaasti ja väkirehua enintään 3 kg/eläin/päivä. Kokeen alkaessa vasikat olivat keskimäärin 17 viikon ikäisiä ja 139 kg painoisia. Kokeessa oli kaksi 20 vrk pituista jaksoa. Molempien jaksojen ensimmäisen 10 vrk aikana vasikoilla ei ollut käytössään karjaharjaa (EIKAR) ja jaksojen jälkimmäisen 10 vrk aikana vasikoilla oli käytössään karjaharja (KAR). Vasikoita videokuvattiin neljä kertaa 15 tunnin (klo 6:00–21:00) ajan. Videokuvaukset tehtiin jokaisen harjattoman ja harjallisen jakson viimeisen kolmen vuorokauden aikana. Videonauhoilta kerättiin vasikoiden turkinhoitoon liittyvät käyttäytymishavainnot jatkuvalla seurannalla. Kaikki vasikat hyödynsivät karjaharjaa hankaamiseen. Karjaharja ei vaikuttanut vasikoiden turkin hoitoon (nuolee itseään, hankaa, rapsuttaa sorkalla) kaikkiaan käyttämään aikaan (keskimäärin 24 min), mutta eri turkinhoitotoimintojen suhteelliset osuudet muuttuivat, kun vasikoilla oli käytössään karjaharja. Vasikat nuolivat jalkojaan merkitsevästi vähemmän (11 vs. 14 min, P=0,022) ja keskivartaloaan suuntaa antavasti vähemmän (6 vs. 7 min, P=0,068) KAR-käsittelyllä kuin EIKAR-käsittelyllä. Rakenteita vasten hankaamista (0,2 vs. 1,3 min, P<0,001) sekä toista eläintä vasten hankaamista (vain jaksolla 2; 0,02 vs. 0,30 min, P=0,002) havaittiin vähemmän KAR-käsittelyllä kuin EIKAR-käsittelyllä. Kaikkiaan hankaamiseen käytetty aika oli kuitenkin suurempi (P<0,001) KAR-käsittelyllä (5 min) kuin EIKAR-käsittelyllä (2 min), mikä oli seurausta karjaharjan käytöstä. Vasikat syrjäyttivät toisiaan karjaharjalta keskimäärin 0,2 kertaa/vasikka 15 tunnin tarkkailun aikana. Saadessaan kiinteän karjaharjan käyttöönsä vasikat nuolivat erityisesti jalkojaan vähemmän ja vastaavasti hankasivat itseään enemmän. Itsensä nuolemisen vähentyminen voi merkitä vasikoiden hyvinvoinnin parantumista, koska jatkuvaa ja usein toistuvaa itsensä nuolemista pidetään epänormaalina käyttäytymisenä. Karjaharjaan kohdistuva kilpailu oli hyvin vähäistä, kun yhtä karjaharjaa käytti viisi vasikkaa. Tutkimuksen perusteella kiinteää karjaharjaa, jonka etuna on myös edullisuus, voidaan suositella vasikoille.
Uutta tutkimustietoa avomaavihanneksia vioittavista taudeista
Authors: Tuomola Juha , Li Hao-Xi , Avikainen Hanna , Piirainen Anne , Pirhonen Minna
Published: April 2019

Viime vuosina bakteeritaudit ovat lisääntyneet Etelä-Savon vihannesviljelmillä ongelmallisten sääolosuhteiden vaikutuksesta. Jäävuorisalaatilla on havaittu enenevässä määrin bakteerien aiheuttamaa laikku- ja mätätautia, joka erityisesti lämpiminä kesinä on paikoitellen tuhonnut suuria osia sadosta. VihTa-hankkeessa kyseisen taudin aiheuttajaksi määritettiin morfologisten, biokemiallisten ja DNA-sekvensointiin perustuvien menetelmien avulla Pseudomonas cichorii (Swingle) Stapp -niminen bakteeri. Alkuvuodesta 2011 Kasvinsuojeluseuran sanastojaosto ehdotti hankkeen tutkimustulosten perusteella taudin viralliseksi nimeksi salaatinpiilomätää. Piilomätätaudin torjuntatoimien kehittämiseksi selvitettiin VihTa-hankkeessa tarkemmin DNA-tekniikoiden sekä fylogeneettisten analyysien avulla P. cichorii -bakteerin monimuotoisuutta ja leviämistä pellolle. Tutkimuksissa selvisi Etelä-Savosta eristettyjen P. cichorii -bakteerien jakaantuvan kahteen toisistaan selkeästi poikkeavaan alaryhmään. Bakteeria ei alustavissa tutkimuksissa ole löydetty salaatinsiemenistä, kasvihuoneessa kasvatetuista nuorista taimista tai avomaalla käytettävästä kasteluvedestä. Sen sijaan patogeeni onnistuttiin eristämään talven jälkeen peltomaasta sekä siihen muokatusta salaattijätteestä. Tutkimuksen perusteella suositeltavina piilomätätaudin hallintakeinoina Suomessa voidaan pitää vuoroviljelyä, infektoituneen salaattijätteen poiskeräämistä ja hyvän viljelyhygienian noudattamista. Pahkahome on entuudestaan tunnettu monien viljelykasvien vakava kasvinsuojeluongelma. Taudin on Suomessa katsottu olevan isäntäkasvista riippumatta yksinomaan Sclerotinia sclerotiorum (Lib.) de Bary -sienen aiheuttama. Avomaavihanneksia infektoivat kirjallisuuden mukaan myös S. minor Jagger ja S. subarctica nom. prov. (Sclerotinia species 1) -nimiset lajit. Kummastakaan ei ole aiempia havaintoja Suomesta. VihTa-hankkeessa kartoitettiin pahkahomeen aiheuttamia satotappioita Etelä-Savon vihannesviljelmillä sekä määritettiin tarkemmin morfologisten ja DNA-tekniikkaan perustuvien menetelmin avulla vihanneksille pahkahometta aiheuttavat lajit. Lisäksi hankkeessa selvitettiin mikrosateliitti-DNA-menetelmien avulla tarkemmin pahkahomeiden lajinsisäistä monimuotoisuutta. Tutkimuksessa Etelä-Savon vihannesviljelmillä havaituista pahkahomeinfektioista tunnistettiin S. sclerotiorum -lajin lisäksi myös S. subarctica nom. prov. -laji. Aiemmin S. subarctica nom. prov. on tavattu vain luonnonkasveilla Norjassa ja Iso-Britanniassa, sekä avomaavihanneksilta Yhdysvalloissa, Alaskan osavaltiossa. Etelä-Savosta S. subarctica nov. prov. -sieniä eristettiin parsakaalin, kurpitsan, jäävuorisalaatin sekä roomansalaatin pahkahomeinfektioista. Patogeenisyyskokeissa S. subarctica nov. prov. aiheutti jäävuorisalaatille täysin samankaltaisia taudinoireita kuin S. sclerotiorum. Molempien pahkahomelajien populaatiot Etelä-Savossa osoittautuivat mikrosatelliitti-DNA-tutkimuksen perusteella hyvin heterogeenisiksi.
Tapaturmatutkimuksen hyödyntäminen työnopastuksessa
Authors: Tuure Veli-Matti , Lätti Markku
Published: April 2019

Tekninen kehitys, palkkatyövoiman ja urakoitsijoiden käyttö sekä maaseutuyritysten monimuotoisuus asettavat uusia vaatimuksia sekä työnohjaukselle että yhteistyötaidoille. Niinpä myös työn johtamista ja yrittäjätaitoja on kehitettävä työajan hallinnan rinnalla. Työnopastus on työnjohdon tehtävä, jolla pyritään varmistamaan työn tavoitteet, oikeat työmenetelmät, riittävät taidot ja työturvallisuus. Eläinten ja koneiden kanssa työskentely ovat vaarallisimpia maataloustöitä. Käytettäessä palkkatyövoimaa maatilalla erityisesti näissä maataloustöissä työntekijöiden opastukseen on kiinnitettävä huomiota. Työnopastuksen ohjeistamiseksi ja laatimiseksi maatalousyrittäjien itsensä tekemänä koottiin tietoja oikeaoppisista ja turvallisista työskentelytavoista useista tietolähteistä. Yksi keskeisistä lähteistä olivat tapaturmaraportit. Suomessa kaikki kuolemaan johtaneet työtapaturmat on tutkittu noin 30 vuoden ajan suomalaisen tapaturmatutkimusmallin mukaisesti. Niinpä tapaturmatutkimuksista laaditut raportit sisältävät yhdenmukaiset ja varsin yksityiskohtaiset tiedot onnettomuuksista ja niiden taustoista. Tässä tutkimuksessa analysoitiin 26 kuolemaan johtanutta maataloustapaturmaa organisatoristen, teknisten ja erityisesti inhimillisten tapaturmatekijöiden kartoittamiseksi. Tunnistetut inhimilliset tapaturmatekijät luokiteltiin kolmeentoista inhimillisten virheiden luokkaan, jotka puolestaan voidaan ryhmitellä tieto-, sääntö- ja taitoperusteisiin tilanteisiin. Useimmissa tutkituista tapaturmista tapaturman syntymiseen vaikuttanut henkilö toimi tietopohjaisella tasolla eli tilanne oli hänelle uusi. Kuitenkin sen sijaan, että hän olisi tunnistanut toimintoanalyysin ja uuden toimintomallin tarpeellisuuden, hän oikaisi tuttuun mielleyhtymään. Muita tyypillisiä inhimillisiä virhetyyppejä olivat normaalista poikkeavan työnkulun huomaamatta jääminen sekä päätöksen tekeminen vajavaisen toimintoanalyysin perusteella poikkeavaksi tunnistetussa uudessa tilanteessa. Tapaturmatutkimusraportit tuovat esiin tapaturman syntymisen kannalta kriittisiä tekijöitä, jotka ovat estäneet normaalin työsuorituksen – tai jotka toisin toteutettuina tai organisoituina olisivat johtaneet normaaliin, turvalliseen työsuoritukseen. Niinpä raporteissa on arvokasta tietoa turvallisen työskentelyn edellytyksistä. Tätä tietoa on syytä hyödyntää työntekijöiden työnopastuksessa.
Sianlihan laatuominaisuuksien genominen analyysi SNP-markkereiden avulla
Authors: Uimari Pekka , Wallén Sini , Sevon-Aimonen Marja-Liisa
Published: April 2019

Sianlihan laadulla on tärkeä merkitys teollisten lihatuotteiden eri prosessointivaiheissa ja kuluttajien käyttäessä tuorelihaa ruuan valmistukseen. Sianlihasta valmistetun ruuan tulee olla sekä maukasta, terveellistä että rakenteeltaan hyvää. Lihan laatuun vaikuttavat ominaisuudet mm. lihan pH ja väripisteet ovat olleet kansallisesti jalostettavia ominaisuuksista jo noin 20 vuoden ajan. Nykyinen lihan laatuominaisuuksien jalostaminen perustuu koeasemalla kasvatettujen eläinten ruhoista mitattuihin sisäpaistin ja kyljyksen pH-arvoon (noin 20h teurastuksesta), lihan vaaleuteen (L*) ja lihan punaisuuteen (a*). Lihan laatuominaisuuksiin vaikuttaa oletettavasti suuri joukko eri geenejä, tosin joitain suurivaikutteisia geenimuotoja esim. halotaanigeenissä ja RN-geenissä on myös olemassa eri osuuksilla eri roduissa. Tämän tutkimuksen tarkoituksena oli löytää kromosomialueita ja geenejä, jotka vaikuttavat lihan laatuominaisuuksiin. Tutkimuksessa määritettiin 328 Suomalaisen maatiaisrotuisen keinosiemennyskarjun ja 295 yorkshire-rotuisen keinosiemennyskarjun genotyypit noin 50 000 SNP (single nucleotide polymorhism) suhteen käyttämällä kaupallista Illumina PorcineSNP60 sirua. Tutkittavina muuttujina käytettiin kansallisesta jalostusarvostelusta saatuja jalostusarvon ennusteita eri lihanlaatuominaisuuksien suhteen. SNP assosiaatio lihanlaatuominaisuuksien suhteen testattiin painotetun lineaarisen mallin avulla, joka sisälsi SNP-vaikutuksen lisäksi eläinten sukulaisuudet huomioivan polygeenisen tekijän. Mallin painokerroin perustui jalostusarvojen ennusteiden luotettavuudelle. Tilastollisesti merkitseviksi SNP:ksi katsottiin SNP, jonka P-arvo oli alle 2,0E-06 (merkitsevyysraja määritetty Bonferroni-korjauksen avulla). Maatiaisrodulla kaksi SNP kromosomissa 7 (ASGA0037025, 130470366bp, P-arvo=8,6E-07 ja MARC0045334, 133942365bp, P-arvo=1,8E-06) olivat merkitseviä kyljyslihan a*-värin suhteen ja yksi SNP kromosomissa 15 (INRA0050276, 114169040 bp, P-arvo=7,1E-07) oli tilastollisesti merkitsevä sisäpaistin pH-arvon suhteen. Sama kromosomin 15 alue oli myös tilastollisesti merkitsevä yorkshirerodulla (15 eri SNP:ä, joista paras SNP. ALGA0087116, 113451557bp, P-arvo 4,7E-09) sekä kyljyksestä että sisäpaistista mitatun pH:n suhteen. Tilastollisesti merkitsevä alue on 2Mb pitkä ja se sisältää mm. tunnetun RN-geenin (PRKAG3-geeni). Yorkshirerodulla oli myös tilastollisesti merkitsevä SNP kromosomissa 6 (M1GA0008574, 46347641pb, P-arvo= 7,5E-07) kyljyksen a*-värin sekä kuuden SNP määrittämä alue kromosomissa 2 (paras SNP, MARC0005485, 26930095bp, P-arvo= 7,0E-08) kyljyksen L*-värin suhteen. Tulokset osoittavat, että kummassakin kotimaisessa sikarodussa on mahdollista muuttaa lihan laatuominaisuuksia haluttuun suuntaan myös SNP-markkeritiedon avulla.
Happamat sulfaattimaat -potentiaalinen kasvihuonekaasujen lähde?
Authors: Virtanen Seija , Šimek Miloslav , Simojoki Asko , Krištůfek Václav , Yli-Halla Markku
Published: April 2019

Euroopan suurimmat happamien sulfaattimaiden esiintymät sijaitsevat Suomessa. Pääsääntöisesti entisen Litorina-meren rantaviivan alapuolella olevien sulfaattimaiden alasta on arviolta 67 000-130 000 ha maatalouskäytössä; eniten niitä on Pohjanlahden rannikkoseuduilla. Maan kohoamisen ja viljelyn vaatiman tehokkaan kuivatuksen vuoksi niiltä purkautuvat valumavedet ovat happamia ja metallipitoisia, mikä heikentää vastaanottavien vesistöjen ekologista tilaa. Samalla, kun veden kyllästämät hapettomat maakerrokset muuttuvat maan kuivuessa hapellisiksi, myös mikrobien kasvuolosuhteet muuttuvat. Ilmaston lämpeneminen voi tehostaa mikrobitoimintaa, minkä vuoksi happamilla sulfaattimailla orgaanisen hiilen ja ravinnevarojen mobilisoitumisen tehostuessa maan kasvihuonekaasupäästöt voivat kasvaa.Tämän pilottitutkimuksen tavoitteena oli vertailla happaman sulfaattimaan (Sulfic Cryaquept) ja ei-happaman vertailumaan (Aquic Haplocryoll) mikrobiaktiivisuutta sekä maakerrosten hiili- ja typpivarantoja. Maan eri horisonteista otettiin näytteitä 180 cm:n syvyyteen asti, ja niiden orgaaninen hiili ja kokonaistyppi määritettiin kuivapoltolla ja mineraalityppi uutettiin 2 M KCl-liuoksella. Maakerrosten hiili- ja typpivarannot laskettiin kertomalla mitatut ainepitoisuudet (g kg-1) kerrosten irtotiheyksillä (kg dm-3). Samoista maakerroksista määritettiin maahengitys (BR), substraattilisäyksellä indusoitu maahengitys (SIR) ja dehydrogenaasientsyymin aktiivisuus (DHA). Tulokset osoittivat, että happaman sulfaattimaan pohjamaassa (C-horisontti, syvyys 128 -180 cm) on hehtaaria kohti lasketut orgaanisen hiilen (Corg), kokonaistypen (Ntot) ja mineraalitypen (Nmin) varannot (110 Mg Corg, 15 Mg Ntot ja Nmin 330 kg) ovat huomattavasti suuremmat kuin tavanomaisen peltomaan pohjakerroksessa (30 Mg Corg, 5 Mg Ntot ja Nmin 110 kg). Tutkitut maaprofiilit erosivat toisistaan myös mikrobiaktiivisuuden osalta. Happamassa sulfaattimaassa mikrobiaktiivisuus väheni pinnasta alaspäin vaihtumiskerrokseen asti (BC-horisontti), josta alaspäin CO2-C tuottona laskettu aktiivisuus kasvoi voimakkaasti (BR 2,1 μg g-1h-1, SIR 33 µg g-1h-1 ja DHA 5.7 µg TPF g-1h-1 C-horisontissa). Tavanomaisen maan C-horisontissa mikrobiaktiivisuus oli huomattavasti pienempi (BR 0,5 μg g-1h-1, SIR 7,5 µg g-1h-1 ja DHA 1,8 µg TPF g-1h-1 C-horisontissa). Jos maan olosuhteet muuttuvat mikrobeille suotuisiksi, runsaat ravinnevarannot ja vilkastunut mikrobitoiminta voivat johtaa maan hiili- ja typpivarantojen mobilisoitumiseen ja kasvihuonekaasupäästöjen lisääntymiseen. Kasvihuonekaasujen tuottoa viljellyissä happamissa sulfaattimaissa on tutkittu vasta vähän. Alustavat tulokset osoittavat, että lisätutkimuksille on tarvetta.
A measure of cereal market integration between Finland and European major countries
Authors: Xing Liu , Jansik Csaba , Niemi Jyrki
Published: April 2019

From take-off in January 2007 to peaks in the first half of 2008, wheat prices worldwide including Finland were doubled at the highest compared to the previous years, which known as “food crisis”. Rising prices for key staples ran alarm bells. The producer price for cereal products in Finland has become much more volatile, and the price level has followed the average price in the EU more closely than earlier. This indicates that the prices have become more subject to the changes in other EU countries. Within EU, one of the key targets of the CAP is to facilitate the spatial integration of agricultural markets within the individual member states as well as within the community. In other words, on a spatially integrated market, price information should freely flow between member states. International trade and trade liberalization contribute to greater price transmission elasticities as domestic markets become better integrated into the world economy. Therefore, the integration of the Finnish cereal market in the EU has important implications for domestic agricultural policy. In EU, Germany is the most important trading partners of wheat and barley for Finland, and France is the most important consumer and producer of all cereal products in EU and the Exchange Market of cereal products MATIFF is also located in France. Thus Germany and France are the best price benchmark market for the Finnish producer to follow the prices. Our aim is to estimate the characteristics of the Finnish bread wheat and feed barley markets in relation to those of Germany and France from producer's point of view. Especially we investigate the impact of “Food Crises” on the estimates of price transmission of Finnish producer’s prices in comparison to the European bench-mark countries, which are Germany and France. Methodologically, we apply the threshold vector error correction model (TVECM) developed by Balke and Fomby (1997) Goodwin and Piggott (2001), Hansen and Seo (2002), to identify regimes, one of which cover the food crises period. A TVECM allows us to more accurately discern the existence of a long-term equilibrium relationship among the stochastic processes as well as test for price asymmetry. We focus attention on the estimation of the transmission elasticities in different regimes especially during the period of food crisis. We found that the LOP held very well in the Finnish producer’s cereal market with those in Germany and France. Noticeably, the speed of adjustment towards long-term equilibrium was found to be quite fast during “food crises” for both cases of feed barley and bread wheat. It implied that Finnish producer prices of cereal products were cointegrated to EU market faster and better during price escalation and the time of “food crises”. It seems that “food crises” brought also opportunity for Finland to open agricultural markets, which is very important after the European market liberalized policies for the agricultural markets.
Ihmisen ja hevosen suhteen muuttuminen
Authors: Leinonen Riitta-Marja
Published: April 2019

Tarkastelen suomalaisten hevossuhteen muuttumista 1940-luvun maatalousyhteiskunnasta tämän päivän tietoyhteiskunnan vapaa-ajankulttuuriin. Tässä esityksessä haen vastausta kysymykseen, kuinka suomalaisessa hevoskulttuurissa tapahtuneet muutokset ovat vaikuttaneet ihmisen ja hevosen suhteeseen ja hevostaitoon. Vertailuajankohtina ovat 1940-luvun työhevoskulttuuri ja 2000-luvun ratsastuskoulukulttuuri sekä näissä molemmissa konteksteissa viisi käsitettä: hevoskäsitys, yhteisöllisyys, sukupuoli, paikka ja aika. Käytän tutkimuksessani laadullisia aineistoja ja menetelmiä. Aineistona minulla on vuosina 1995-2009 keräämäni kenttätyöaineisto ja siihen liittyvät haastattelut ja kenttätyömuistiinpanot, vuonna 2004 tekemäni hevostaitokysely sekä kirjalliset kertomusaineistot Hevostarina ja Hevoset sodassa 1939-1944 Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran Kansanrunousarkistosta. Teoreettisen ja metodologisen pohjan tutkimukselleni muodostavat narratiivinen lähestymistapa ja kognitiivinen antropologia. Tulokset osoittavat, että hevostaidot olivat 1940-luvulla osa toimeentuloon liittyvää tietoa, jota voidaan kutsua nykypäivän näkökulmasta perinnetiedoksi. Taitoja tarvittiin ennen kaikkea työntekoon ja lapset kasvatettiin eläinten käsittelyyn jo pienestä pitäen. Hevoskäsitys oli hyvin ihmiskeskeinen ja hevosta välineellistävä, mutta silti hevonen oli tärkeä myös emotionaalisesti ja osa yhteisöä. Sodassa olleita hevosia kunnioitettiin, niitä kutsuttiin sotasankareiksi ja aseveljiksi. Hevosen hoidolla oli yhteisöllistä merkitystä. Hevostaidot olivat yksi miehen työväline ja hänen arvonsa mitta. Hevonen oli osa miehen identiteettiä. Vaikka hevonen oli julkisesti miehen työtoveri ja hevoskulttuuri siten miellettiin hyvin maskuliiniseksi, ovat lapset aina osallistuneet myös hevosten hoitoon ja naiset toimittivat askareitaan hevosten kanssa. Hevosia oli kaikkialla ja niiden kanssa vietettiin paljon aikaa. Teollistuminen ja kaupungistuminen muuttivat hevossuhdetta. Maatalousyhteiskunnan tiiviiseen ja kokonaisvaltaiseen hevossuhteeseen verrattuna nykypäivän vapaa-aikaan liittyvä hevossuhde näyttäytyy pirstaleisena, kun koko yhteiskunnan kattavasta hevoskulttuurista on siirrytty kapeampiin alakulttuureihin kuten ravi- ja ratsastuskulttuureihin. Työhevosten vaihtuminen harrasteratsuiksi on merkinnyt hevosen merkityksen täydellistä muuttumista työvälineestä työstä ja arjesta irtaantumisen välineeksi. Hevosesta on tullut erityisesti ratsutelleilla osa naisten ja tyttöjen kulttuuria. Siitä on tullut harrastekumppani, jonka hoitoon ja käsittelyyn etsitään tietoa monista lähteistä. Kaupungistuminen on ajanut eläimet marginaaliin, niille varattuihin tiloihin ja samalla ne ovat etääntyneet tavallisen suomalaisen kokemusmaailmasta. Hevossuhde on muuttunut ihmiskeskeisestä ja välineellistävästä, mutta hevosta arvostavasta suhtautumisesta nykyiseen tieteellisen tiedon tuomaan eläinkeskeisempään näkökulmaan ja empaattisempaan suhtautumiseen hevosta kohtaan.
Varsakasvatus Suomessa
Authors: Hyyppä Seppo , Särkijärvi Susanna , Tolvanen Niina , Myllykoski Anna-Kaisa , Laakkonen Emma , Lindman Hanna-Leena
Published: April 2019

Suomen hevosmäärä on kasvanut viime vuosikymmenet tasaisesti ja nyt hevosia on noin 70000. Suomenhevosista kaikki ja lämminveriravureistakin pääosa on kotimaista kasvatusta. Ratsujen kasvatus on ollut vähäistä, mutta kiinnostus siihenkin on lisääntynyt viime vuosina. Valtaosalla kasvattajista on vain 1 tai 2 siitostammaa ja aloittelevia kasvattajia on paljon. Kantavan tamman hoito ja ruokinta, varsominen sekä varsan hoito ja ruokinta vaativat kuitenkin kasvattajalta paljon osaamista ja huolellisuutta, jotta kaikki menisi hyvin. Tämän tutkimuksen tarkoitus oli selvittää varsojen kasvatusolosuhteita, ruokintaa ja hoitokäytäntöjä Suomessa. Työ liittyy yhteispohjoismaiseen NKJ tutkimushankkeeseen: Group Housing Horses under Nordic conditions, jonka tavoitteena on parantaa hevosten ryhmäkasvatusolosuhteita. Tutkimusaineistoa kerättiin tilakäynnein, jotka tehtiin 2009 helmi-maaliskuussa 20 hevostilalle Etelä-Suomessa. Tiloilla oli vuonna 2008 syntyneitä varsoja yhteensä 165 (2–23/tila). Varsat olivat suomenhevosia, lämminverisiä, puoliverisiä, arabeja, poneja sekä risteytyksiä. Ne olivat iältään 8-12 kk. Osalla tiloista talli tai pihatto oli hevosen pitoon suunniteltu ja rakennettu rakennus. Joissakin paikoissa pihaton virkaa hoiti kolmiseinäinen katos. Rakennuksen iällä ei ollut aina suoraa yhteyttä tallin hevosystävällisyyteen ja viihtyvyyteen. Vaikka parannettavaakin oli, useimmat tilat täyttivät lain asettamat vaatimukset hevosten pitopaikoille. Useimmilla tiloilla varsoilla oli hyvät mahdollisuudet liikkua ryhmässä. Tarhojen puhdistuksessa on osalla parannettavaa. Varsat olivat hyväkuntoisia muutamaa poikkeusta lukuun ottamatta. Tilaratkaisu tuntui vaikuttavan käsittelymääriä enemmän varsojen lähestyttävyyteen tarhassa, sillä lähes kaikki pihattovarsat tulivat tutkimaan uusia ihmisiä, kun taas muutama yksittäiskarsinassa asuva ei päästänyt lähellekään. Korsirehuruokinnassa noudatetaan hyvin varsojen luontaista syömiskäyttäytymistä pitämällä sitä vapaasti saatavilla tai jakamalla sitä useita kertoja päivässä. Korsirehun rehuanalyysejä pitäisi tehdä ja hyödyntää nykyistä useammin, jotta varsat saavat parhaat mahdolliset lähtökohdat kasvuun. Väkirehuruokinnassa olisi parannettavaa tiloilla, joilla varsojen ruokailurauhaa ei taattu väkirehuruokinnan ajaksi. Varsojen juotto oli yllättävän usein kantoveden varassa. Kesäisin laiduntaminen on erittäin suositeltavaa kasvaville varsoill, mutta laidunten viljavuustutkimuksissa, kalkituksissa ja lannoituksissa on osalla tiloista parannettavaa. Puutteellinen vasta-aineiden saanti tammanmaidosta voi johtaa jopa varsan menehtymiseen. Silti vain harvalla tilalla varmistetaan jokaiselta varsalta vasta-aineiden riittävä taso. Lähes kaikilla tiloilla huolehdittiin siitostammojen ja varsojen loishäädöistä ja rokotuksista hyvin. Lanta-analyysien teettäminen loisten varalta oli harvinaista. Monella tilalla on parannettavaa varsojen kavioiden hoidossa.
Työsuojelun vaikuttavuutta estävät ja edistävät tekijät maatiloilla
Authors: Mattila Tiina E.A. , Kaustell Kim O. , Rautiainen Risto H.
Published: April 2019

Useiden tutkimusten mukaan maataloustöissä sattuu edelleen paljon tapaturmia. Tapaturmamäärien vähentämiseksi maatalouteen on kohdistettu monia interventioita eli toimenpiteitä, joilla pyritään vaikuttamaan yksilöiden ja ryhmien terveydentilaan ja käyttäytymiseen. Tutkimukset, joissa on käyty systemaattisesti läpi interventiotutkimusten tuloksia, ovat todenneet, että interventioiden tehokkuudesta tapaturmien vähentämisessä on varsin vähän näyttöä.Tämän tutkimuksen tavoitteena oli löytää tekijöitä, jotka estävät työturvallisuuden kehittymistä ja huomioon ottoa - sekä toisaalta katalysaattoreita, jotka edistävät turvallisten toimintatapojen ja ratkaisujen yleistymistä ja käyttöönottoa maatiloilla. Erityisesti keskityttiin koneiden ja rakennusten huolto- ja korjaustöiden turvallisuuteen. Tutkimuksessa on viitekehykseksi luotu käsitemalli työturvallisuusinterventioiden komponenteista ja maatilakontekstista. Datankeruussa käytettiin luotainmenetelmää ja haastatteluja. Luotain-menetelmä on otettu yleisesti käyttöön käyttäjätutkimuksissa ja se perustuu koehenkilöiden itsedokumentointeihin.Tulosten mukaan tiloilla on tunnistettavissa runsaasti erilaisia työturvallisuuskehitystä estäviä tai hidastavia tekijöitä sekä jonkin verran myös työturvallisuutta edistäviä tekijöitä. Hidastavat tekijät liittyivät muun muassa suunnittelun tai toteutuksen monimutkaisuuteen, prioriteetteihin, asenteisiin, työtapoihin, ammattitaitovaatimuksiin, kone- ja rakennuskannan hitaaseen uusiutumiseen sekä pysyviksi muodostuneisiin, ”väliaikaisiin” ratkaisuihin. Edistävät tekijät liittyivät muun muassa sopivaan viestintäkanavaan, vahinkotilanteiden tuomaan valppauteen, opiskelussa saatuihin viesteihin, vastuuseen muista työntekijöistä, harrastustoiminnassa opittuihin taitoihin, uusien koneiden ja laitteiden tuomaan inspiraatioon, riittävään työvoimaan tilalla ja henkiseen valmentautumiseen mahdollisten vahinkotilanteiden varalta. Tulokset tulevat tukemaan jatkossa työsuojeluinterventioiden suunnittelua ja muotoilua.
Langattomien laitteiden käyttäminen maatilaolosuhteissa
Authors: Tiusanen Johannes
Published: April 2019

Radiojärjestelmän suorituskyky riippuu sekä laitevalinnasta että laitteiden asianmukaisesta käyttämisestä. Radioaallon etenemisen ja antennien toimintaperiaatteiden ymmärtäminen auttaa käyttäjää valitsemaan tarkoituksiinsa sopivimmat laitteet ja käyttämällä niitä oikein. Tässä esityksessä annetaan yleiskuva edellä mainituista silmälläpitäen maatalousympäristöä. Yksittäisten toimintavinkkien antamisen sijaan esityksessä selitetään radioaaltoon ja –laitteisiin liittyviä mekanismeja. Kaikki radioaallon sähkökentässä tapahtuvat ilmiöt vaikuttavat signaalin tehoon toisessa potenssissa. Miten paljon radioaalto vaimenee vapaassa tilassa, riippuu etäisyydestä. Vaimennus on jyrkkä lähellä lähdettä, mutta alkaa muistuttaa lineaarisesti vaimenevaa tasoaaltoa kauempana. Sähkökenttään osuvat kiinteät kappaleet vaikuttavat aaltoliikkeeseen ja häiritsevät radioaallon etenemistä. Lähellä antennia sijaitsevan materiaalin vaikutus on sitä voimakkaampi, mitä suurempi on materiaalin permittiivisyys. Yleensä heijastumiset aiheuttavat merkittävimmät vaimennukset, mutta myös materiaalin läpi kulkeva radioaalto vaimenee. Heijastuminen aiheuttaa myös monitie-etenemistä. Lähettimen lähetysteho on määräyksin rajattu pääosin tehoille 1, 10 tai 25 mW. Vastaanottimen tärkeimmät ominaisuudet ovat herkkyys ja signaali-kohina-suhde. Suuresta herkkyydestä ei ole hyötyä jos taustakohina on voimakasta, sillä signaali jää kohinan peittoon. Kun tunnetaan lähettimen teho ja vastaanottimen herkkyys tai kohinateho, voidaan laskea häipymävara (dB). Kun antenni on vireessä, muodostuu antennin ympärille seisova aaltoliike ja antenni säteilee. Jos antennin välittömässä läheisyydessä on esineitä, antennin hyötysuhde romahtaa. Antennin vahvistus perustuu suuntaavuuteen, eli vahvistus yhdellä suunnalla aiheuttaa vaimennusta toisaalla.
Kasvibiomassan laadullinen soveltuvuus bioenergian raaka-aineeksi
Authors: Santanen Arja , Kenedy Epie , Mäkelä Pirjo , Stoddard Frederick
Published: April 2019

Eri bioenergiantuottotavat asettavat kasvibiomassalle erilaisia vaatimuksia. Biologiset, käymiseen perustuvat menetelmät käyttävät liukoisia sokereita ja tärkkelystä lähteinään. Näissä menetelmissä biomassan epäorgaanisia yhdisteitä sisältävä jäänne voidaan hyödyntää rehuna ja lannoitteina, ja biomassan kosteuspitoisuus aiheuttaa ongelmia vain satoa varastoitaessa. Termokemiallisia menetelmiä käytettäessä sen sijaan kosteuden haihduttamiseen kuluu energiaa ja biomassan sisältämät alkuaineet voivat vaikuttaa prosessissa muodostuvan tuhkan ominaisuuksiin. Kertyvä kuona hidastaa laitteiston lämmönsiirtokykyä ja syövyttää putkia. Erityisesti korkeat pii- ja alkalimetallipitoisuudet (K ja Na) ja korkea klooripitoisuus (Cl) lisäävät polttolaitteiston ylläpitokustannuksia. Olemme Helsingin yliopiston Soveltavan biologian laitoksella selvittäneet eri kasvien sopivuutta bioenergian raaka-aineeksi määrittämällä biomassatuotannon lisäksi kasvibiomassasta tuhka-, hiili-, typpi-, sekä alkuainepitoisuudet. Kasvibiomassan hiili- ja typpipitoisuudet ovat olleet kasvilajista riippumatta yleensä 41- 45 % (C) ja 0,6-3 % (N) kuiva-aineesta. Tässä raportissa kerromme bioenergiatarkoitukseen kasvatettujen kuitu- ja öljyhampun, sekä rehumaissin analyysituloksista. Näiden lisäksi tulemme tekemään analyysejä myös maa-artisokan versoista ja mukuloista, sekä valkolupiinin versoista. Tulostemme mukaan hiilen määrä on tasaisesti jakautunut maissin maanpäällisissä osissa tyvestä latvaan, kun taas typen ja fosforin (P) määrät ovat korkeammat kehittyvissä tähkissä ja verson latvuksessa. Kloorin (Cl) ja kaliumin (K) pitoisuudet puolestaan vähenivät jyrkästi kohti latvusta. Maissin K- ja Cl-pitoisuudet olivat yli kaksinkertaiset hampun K- ja Cl-pitoisuuksiin verrattuna. Öljyhamppu puolestaan sisälsi noin 5-kertaisen määrän kalsiumia Ca verrattuna maissiin. Öljyhampun ja kuituhampun alkuainepitoisuudet poikkesivat myös suuresti. Useimpien alkuaineiden pitoisuudet olivat kuituhampussa matalampia kuin öljyhampussa.
Puuvartisten viherrakentamisen kasvien erikoismuotoja pohjoiseen, esimerkkinä punakoivu (Betula pubescens f. rubra)
Authors: Pihlajaniemi Henna , Siuruainen Mirja
Published: April 2019

Puista ja pensaista tavataan toisinaan kasvutavan, lehtien värin tai muodon, tai kukkien värin tai kerrannaisuuden suhteen alkuperäisestä lajista poikkeavia yksilöitä. Nämä erikoismuodot ovat arvokkaita sekä tieteellisen tutkimuksen että käytännön viherrakentamisen kannalta. Oulun yliopiston kasvitieteellisessä puutarhassa kasvaa lukuisia tällaisia muotoja ja lajikkeita. Punalehtisiä taksoneita ovat esimerkiksi punakoivu (Betula pubescens f. rubra) ja punaharmaaleppä (Alnus incana f. rubra). Koivuista kasvavat myös liuskalehtinen loimaankoivu (B. pendula f. crispa) sekä pensasmainen rauduskoivu. Myös harmaalepästä kasvaa pensasmainen muoto. Kasvutavaltaan pylväsmäisiä muotoja on mm. pihlajissa. Tuomesta kasvitieteellisessä puutarhassa kasvaa kaunis kertokukkainen muoto (Prunus padus f. plena). Havukasveista on useita kasvutavaltaan tai väritykseltään peruslajeista eroavia muotoja hopeakuusesta (Picea pungens f. glauca) mattomaisiin kääpiökatajiin. Tunnetuin lehtipuun erikoismuoto pohjoisessa Suomessa lienee punakoivu, joka löydettiin vuonna 1978 Ylikiimingistä. Tämä hieskoivun muoto onnistuttiin mikrolisäämään Oulun yliopistolla 1980-luvun lopulla, jonka jälkeen se alkoi yleistyä viherrakentamisen kasvina. Kaikki istutetut puut ovat yhden ja ainoan luonnossa kasvavan puun kasvullisesti tuotettua jälkeläistöä. Emonpuu ei tuohon aikaan tuottanut siemeniä, mutta mikrolisättyihin puihin muodostuu toisinaan itämiskykyisiä siemeniä. Punakoivun lehdet puhkeavat heleän vihreinä, tosin lehden reunat ovat jo hiirenkorvalla tummanpunaiset. Silmusuomut ovat kauniin tummanpunaiset. Punainen väriaine leviää nopeasti koko lehteen sen auetessa täyteen mittaansa. Lehden punainen ulkoasu johtuu sen pintakerroksessa eli epidermissä olevista antosyaanipigmenteistä. POHKAS (POHjoisen kestävät KASvit) kenttäkokeissa puun fenologiaa ja menestymistä on tutkittu pohjoisimmillaan Sallan Naruskassa asti. Viherrakentamisen kannalta puu on kestävyytensä vuoksi arvokas erikoismuoto pohjoisessa Suomessa. Se on saavuttanut suosiota viherrakentamisen kasvina myös Ruotsissa. Tieteellisessä tutkimuksessa puuta käytetään selvitettäessä antosyaanien toiminnallista roolia pohjoisissa puuvartisissa kasveissa.
Kasvinkasvumalli täsmäviljelyyn
Authors: Hakojärvi Mikko , Hautala Mikko
Published: April 2019

Nykyään on saatavilla huomattava määrä teknologiaa helpottamaan viljelijän työtä peltoviljelyn eri työvaiheissa tai parantamaan työntarkkuutta. Uudesta teknologiasta saatava hyöty kuitenkin riippuu siitä miten ja milloin tätä teknologiaa käytetään. Jotta saatava hyöty olisi mahdollisimman suuri, on teknologiaa pystyttävä käyttämään oikeassa paikassa oikeaan aikaan. Jotta tämä olisi mahdollista, tarvitaan tietoa mm. maaperän ominaisuuksista ja viljelykasvin kasvuvaiheesta ja kehityksestä nykyhetkellä ja lähitulevaisuudessa. Maaperän ja kasvin nykyinen tila voidaan saada selville mittaamalla ja tulevaisuuden tarpeet voidaan saada selville esim. kasvimallin avulla. Nykyiset kasvimallit ovat hyvin kehittyneitä ja kykenevät ottamaan huomioon suuren joukon kasvin kasvuun vaikuttavia tekijöitä. Tästä syystä ne tarvitsevat toimiakseen paljon informaatiota viljelykasvista ja kasvuolosuhteista kasvukauden aikana. Jotta tälläistä kasvimallia voidaan hyödyntää, tarvitaan erittäin paljon paikkakohtaisia mittauksia yhden peltolohkon sisällä. Mittausdatan keruuta mallin vaatimassa mittakaavassa on erittäin hankala järjestää. Täsmäviljelyssä hyödynnettävien mallien tuleekin olla riittävän yksinkertaisia, jotta mitattavien suureiden määrä ei kasva paikkakohtaisessa käytössä kohtuuttoman suureksi. Toisaalta yksinkertaistenkin mallien tulee olla riittävän monimutkaisia ja laajoja, jotta ne kykenevät kuvaamaan kasvin kasvua, kehitystä ja tarpeita kasvukauden aikana Tutkimuksessamme olemme kehittäneet mallin kuvaamaan viljelykasvin biomassan kertymistä em. vaatimukset huomioon ottaen. Jotta mallit olisivat käytettävissä ilman paikkakohtaista kalibrointia, ei parametreihin saa sisältyä paikkaan tai olosuhteisiin sidottua informaatiota. Tästä syystä kaikilla mallissamme käytetyillä parametreilla on selkeä fysikaalinen, kemiallinen tai fysiologinen perusta. Koska halusimme testata mallimme paikkansapitävyyttä käytännössä, suoritimme kasvukaudella 2009 paikkakohtaisia mittauksia pelto-olosuhteissa. Koealueelta mitattiin kasvin kasvuun vaikuttavia tekijöitä kolmesta eri pisteestä, joissa yhdessä kasvoi syysvehnää ja kahdessa muussa kevätvehnää. Mitattuja suureita olivat: maan kosteuspitoisuus, lämpötila sekä maassa että ilmassa, maaveden potentiaali, PAR säteily, kokonaissäteily ja ilmankosteus. Kasvustosta puolestaan mitattiin jatkuvana mittauksena lehtialan kehitystä. Alustavien vertailujen perusteella yksinkertaisillakin analyyttisillä malleilla on mahdollista saavuttaa varsin tarkkoja tuloksia maan kosteuspitoisuudesta ja kasvin biomassasta. Mitä tarkoittaa jatkossa?!