ПОВЕРНЕННЯ ІМЕН ВИДАТНИХ УКРАЇНЦІВ ЯК ОСНОВА НАЦІОНАЛЬНОЇ СВІДОМОСТІ ТА ПОНОВЛЕННЯ ЦІЛІСНОГО ОБРАЗУ УКРАЇНСЬКОЇ КУЛЬТУРИ ХVII – XIX СТ.
Authors: Хмельницька Людмила , Молоткіна Валентина , Новородовська Наталія 
Published: June 2024

У статті окреслено зміст основних етапів привласнення росією культурних цінностей українського народу на протязі кількох століть, спочатку в контексті залучення до сфери інтересів імперського самодержавства, а згодом радянського тоталітарного режиму тасучасної російської пропаганди. Зокрема, дослідницький інтерес зосереджено на видатних постатях української культури ХVII – XIX століття. та їх творчій спадщині, яке є потенційним інструментом формування основ національної свідомості та ідентичності українського народу, особливо за умов повномасштабного вторгнення росії в Україну. Адже агресор в контексті кремлівської політики «культурного мародерства» вдається до нищення не лише людських ресурсів та інфраструктури незалежної держави, а до викрадення та подальшого привласнення її національних культурних цінностей.Автори статті вказують на те, що важливою складовою «культурного мародерства» росії був і залишається є процес привласнення імен видатних українців із приписом «російський» «українського походження». Наголошено на тому, що означений процес бере початок від часів бароко – епохи розвитку національного архітектурного стилю, коли видатні зодчі-українці ставали видатними фундаторами російської культури.Об'єктивно та комплексно проаналізовано ключові біографічні матеріали стосовно формування світогляду та процесу становлення і визнання талантів світового рівня таких видатних постатей як художник, рисувальник Антон Лосенко, основоположники церковногохорового співу та акапельного музичного мистецтва та грамотності Михайло Березовський, Д. Бортнянський, Артемій Ведель, композитор автор першої вітчизняної опери на матеріалах українського фольклору «Запорожець за Дунаєм» Семен Гулак-Артемовський, класик української літератури, узурпований Росією Микола Гоголь та інші. Зокрема, зроблено акцент на їх українському переважно козацькому походженні, непростій долі, залученні талантів та творчого потенціалу до сфери інтересів так званої «великої російської культури» як результат привласнення та політики «вилучення інтелекту» із підвладних імперії територій. Наведено приклади доказової бази нищення української мови як однієї із головних ознак націє починаючи від 1626 р., коли Київський митрополит Йосиф склав акафіст до Святої Варвари, а Московський патріарх його дозволив за умови перекладу похвальної відправи російською. У статті акцентовано увагу на тому, що починаючи із ХVIII ст. практика привласнення та фальсифікації здобутків українців, які перебували у тенетах російської доктрини «панрусизму» переходить на постійно діючу основу, чому сприяла масштабна законодавча базасамодержавства, рясніючи численними заборонами та обмеженнями використання української мови та перепонами на шляху до розвитку української культури із її видатними іменами та їхніми здобутками світового рівня.Автори зазначають, що багатовікова практика привласнення не лише земель України, але і її культурної спадщини не втрачає своєї актуальності в агресора й сьогодні в контексті невідꞌємної частини політики кремлівського режиму як продовження радянськогототалітаризму. Саме така позиція дає можливість росії стирати прояви української ідентичності та привласнювати культурні артефакти української культури. Проте, боротьба українського народу за свою ідентичність, актуалізувала проблему поверненнявидатних імен українців як основоположної константи існування української нації та України як держави.На думку автоіва статті вірним підходом є визнання права кожного народу самому формувати уявлення про власну плеяду талантів. Так, українці не можуть стати на заваді привласнення росіянами творчості М. Гоголя, Д. Бортнянського, А. Ведяля та інших, проте вправі розглядати їх як діячів українського культурного простору. Така множинність культурної приналежності є загальновідомим явищем у світовій практиці. Автори статті приходить до висновку, що героїчний опір агресору змусив цивілізований світ звернути увагу на Україну та українців, як носіїв унікальної культури та багатовікової історії. На знак підтримки України ряд провідних музеїв світу змінили свою виставкову концепцію у напрямку перегляду атрибуції діячів та їх творів із «російських» на «українські». Така політика стосовно російського агресора є реальною підґрунтям для визнання українського внеску у світову культурну спадщину поновлення цілісності образу української культури.