bluuebunny/crossref_metadata_2025 huggingface dataset:
p62/SQSTM1 Cooperates with Hyperactive mTORC1 to Regulate Glutathione Production, Maintain Mitochondrial Integrity, and Promote Tumorigenesis
Authors: Lam Hilaire C. , Baglini Christian V. , Lope Alicia Llorente , Parkhitko Andrey A. , Liu Heng-Jia , Alesi Nicola , Malinowska Izabela A. , Ebrahimi-Fakhari Darius , Saffari Afshin , Yu Jane J. , Pereira Ana , Khabibullin Damir , Ogorek Barbara , Nijmeh Julie , Kavanagh Taylor , Handen Adam , Chan Stephen Y. , Asara John M. , Oldham William M. , Diaz-Meco Maria T. , Moscat Jorge , Sahin Mustafa , Priolo Carmen , Henske Elizabeth P.
Published: May 2017

p62/sequestosome-1 (SQSTM1) is a multifunctional adaptor protein and autophagic substrate that accumulates in cells with hyperactive mTORC1, such as kidney cells with mutations in the tumor suppressor genes tuberous sclerosis complex (TSC)1 or TSC2. Here we report that p62 is a critical mediator of TSC2-driven tumorigenesis, as Tsc2+/− and Tsc2f/f CAGGCreERT2+ mice crossed to p62−/− mice were protected from renal tumor development. Metabolic profiling revealed that depletion of p62 in Tsc2-null cells decreased intracellular glutamine, glutamate, and glutathione (GSH). p62 positively regulated the glutamine transporter Slc1a5 and increased glutamine uptake in Tsc2-null cells. We also observed p62-dependent changes in Gcl, Gsr, Nqo1, and Srxn1, which were decreased by p62 attenuation and implicated in GSH production and utilization. p62 attenuation altered mitochondrial morphology, reduced mitochondrial membrane polarization and maximal respiration, and increased mitochondrial reactive oxygen species and mitophagy marker PINK1. These mitochondrial phenotypes were rescued by addition of exogenous GSH and overexpression of Sod2, which suppressed indices of mitochondrial damage and promoted growth of Tsc2-null cells. Finally, p62 depletion sensitized Tsc2-null cells to both oxidative stress and direct inhibition of GSH biosynthesis by buthionine sulfoximine. Our findings show how p62 helps maintain intracellular pools of GSH needed to limit mitochondrial dysfunction in tumor cells with elevated mTORC1, highlighting p62 and redox homeostasis as nodal vulnerabilities for therapeutic targeting in these tumors. Cancer Res; 77(12); 3255–67. ©2017 AACR.
Direct Measurement of Tissue Oxygenation in Neonates via Resonance Raman Spectroscopy: A Pilot Study
Authors: Iyengar Anjali , Gaillardetz Andrew , Tighiouart Hocine , Castillo Betsabee , Romfh Padraic , Davis Jonathan M.
Published: May 2017

Background: The ability to monitor tissue oxygenation in neonates remains a challenge due to limited blood supply and the reliance on invasive procedures. Resonance Raman spectroscopy noninvasively measures tissue oxygenation (RRS-StO2). Peripheral tissue oxygenation using this novel technology has not been described in neonates. Objectives: To examine the relationship between short-term RRS-StO2 measurements and central venous saturation (ScvO2) and pulse oximetry (SpO2) in preterm and term neonates. Methods: Ninety-seven term neonates had buccal and plantar RRS-StO2 measurements performed. In 15 preterm neonates, similar measurements were obtained in conjunction with ScvO2 in the first week of life. Simultaneous SpO2 and heart rate were also recorded. Results: In healthy neonates, buccal RRS-StO2 values negatively correlated with the day of life. No correlation existed between buccal and plantar RRS-StO2 values and ScvO2 or SpO2. Greater intra-patient plantar RRS-StO2 variability was seen in preterm neonates with increasing respiratory support. Conclusions: Neonatal RRS-StO2 measurements are feasible short term but do not correlate with ScvO2 and SpO2. Healthy neonates had greater differences and variability in RRS-StO2 values, illustrating an evolving microcirculation not detected with pulse oximetry. Greater RRS-StO2 variability in sick neonates requiring respiratory support may indicate microcirculatory instability despite being within target SpO2 ranges. Further study is needed to establish if RRS-StO2 monitoring is an accurate representation of tissue oxygenation.
Carcinoma of the Papilla of Vater after Diversion Operation for Pancreaticobiliary Maljunction
Authors: Yamanaka Takahiro , Araki Kenichiro , Ishii Norihiro , Tsukagoshi Mariko , Igarashi Takamichi , Watanabe Akira , Kubo Norio , Kuwano Hiroyuki , Shirabe Ken
Published: May 2017

Pancreaticobiliary maljunction (PBM) is a congenital malformation that is associated with biliary cancer development. When patients are diagnosed with PBM, a diversion operation is recommended. Although a risk remains for developing residual bile duct carcinoma following diversion, the development of a carcinoma of the ampulla of Vater after a diversion operation for PBM is rare. We present a treated case of carcinoma of the ampulla of Vater after a diversion operation for PBM. A 65-year-old woman presented with abdominal pain. She had undergone extrahepatic bile duct resection and cholecystectomy 2 years 9 months previously for the treatment of type Ic PBM according to the Todani classification. At the current admission for evaluation of the abdominal pain, computed tomography and magnetic resonance imaging showed only dilation of the main pancreatic duct. However, gastrointestinal endoscopy showed a tumor at the papilla of Vater, and biopsy revealed adenocarcinoma of the papilla of Vater. We performed pylorus-preserving pancreaticoduodenectomy, and the pathological diagnosis was moderately differentiated tubular adenocarcinoma of the papilla of Vater with no metastasis to the lymph nodes. The patient remained in good health for 3 years postoperatively. Carcinoma of the papilla of Vater after a diversion operation for PBM is rare. In this case, a diagnosis could not be made by computed tomography or magnetic resonance imaging; the definitive diagnosis was obtained with gastrointestinal endoscopy. Careful postoperative follow-up with gastrointestinal endoscopy in addition to imaging examination may be needed after a diversion operation for PBM.
Bochdalek Hernia in an Adult with Upper Gastrointestinal Bleeding
Authors: Al-Dugdugi Mohammed , Alhazmi Abdulhameed , Khaliel Abdulhadi , Perez Luis
Published: May 2017

Bochdalek hernia (BH) can be a life-threatening condition in infants. Approximately 85.3% of newborns with a BH are immediately at high risk and have a high mortality rate due to respiratory insufficiency [Kocakusak et al.: Hernia 2005;9: 284–287]. However, BH is almost asymptomatic in adults and discovered only incidentally [Wilkins et al.: Clin Imaging 1994;18: 224–229]. Complicated BH in adults might present with visceral incarceration and lethal complications. Upper gastrointestinal bleeding and acute pancreatitis are rarely reported in the literature as complications of BH in adults. Here we report the case of a 42-year-old male who presented with upper gastrointestinal bleeding and acute pancreatitis. He was found to have abdominal visceral organ herniation to the posterior right thoracic cavity. His diagnosis was achieved early and with a close follow-up, we succeeded in stabilizing the patient’s condition. Then he was subjected to reconstructive thoracotomy for hernial repair and restoring abdominal viscera.
A Feasibility Study of the Full Outpatient Conduction of Hematopoietic Transplants in Persons with Multiple Sclerosis Employing Autologous Non-Cryopreserved Peripheral Blood Stem Cells
Authors: Ruiz-Argüelles Guillermo J. , León-Peña Andrés A. , León-González Mónica , Nuñez-Cortes Ana Karen , Olivares-Gazca Juan Carlos , Murrieta-Alvarez Iván , Vargas-Espinosa Jocelyn , Medina-Ceballos Emilio , Cantero-Fortiz Yahveth , Ruiz-Argüelles Alejandro , Ruiz-Delgado Manuel A. , Ruiz-Delgado Rodrigo J. , Ruiz-Reyes Guillermo , Priesca-Marín Manuel , Torres-Priego Merari Starlight , Blumenkron-Marroquin David , Ruiz-Delgado Guillermo J.
Published: May 2017

Background: With the goal of achieving immune system reset, autologous hematopoietic stem cell transplantations have been performed in patients with multiple sclerosis (MS). Material and Methods: Two hundred and eighty-six consecutive patients with MS were autografted in a single center using non-frozen peripheral blood stem cells (PBSCs), on an outpatient basis and conditioning with cyclophosphamide and rituximab. The protocol was registered in ClinicalTrials.gov identifier NCT02674217. Results: One hundred and ninety-four females and 92 males were included; the median age was 47. All procedures were started on an outpatient basis and only 8 persons needed to be admitted to the hospital during the procedure. In order to obtain at least 1 × 106/kg viable CD34 cells, 1-4 aphereses were performed (median 1). The total number of viable CD34+ cells infused ranged between 1 and 19.2 × 106/kg (median 4.6). Patients recovered above 0.5 × 109/L absolute granulocytes on median day 8 (range 0-12). Two individuals needed red blood cells but none needed platelet transfusions. There were no transplant-related deaths and the 128-month overall survival of the patients is 100%. In 82 persons followed up for 3 or more months, the Expanded Disability Status Scale diminished from a mean of 5.2-4.9, the best results being obtained in relapsing-remitting and primary progressive MS. Conclusions: It is possible to conduct autotransplants for patients with MS employing non-frozen PBSCs and outpatient conduction. Additional information is needed to assess the efficacy of these procedures in the treatment of patients with MS.
Delayed Effect of Active Pressure Treatment on Endolymphatic Hydrops
Authors: Covelli Edoardo , Volpini Luigi , Atturo Francesca , Benincasa Anna Teresa , Filippi Chiara , Tarentini Silvia , Marrone Vania , Monini Simonetta , Vestri Annarita , Barbara Maurizio
Published: May 2017

Objective: To identify eventual correlations between the effect of low-pressure treatment and endolymphatic hydrops in Ménière patients. Material and Methods: The study group consisted of subjects affected by definite Ménière disease (2015) and a severe degree of disability, who received a ventilation tube with or without a low-pressure treatment before undergoing a surgical procedure (vestibular neurectomy). After the placement of the ventilation tube, the subjects were either left alone with the tube or received 1 month of self-administered low-pressure therapy with a portable device. In all subjects, an electrocochleography (ECochG) was performed and specific questionnaires - Dizziness Handicap Inventory (DHI) and Functional Scale Level (FSL) - were completed before starting either arm of treatment, at the end of treatment, and then 3 and 6 months later. Results: All selected subjects presented with an ECochG pattern that was indicative of endolymphatic hydrops before starting either treatment. At the end of pressure treatment, 80% showed symptomatic improvement while maintaining the hydropic ECochG pattern. At the 3-month control stage, the hydropic pattern resulted normalized (<0.5) in all the improved subjects. Conclusions: Although 1 month of low-pressure treatment provided a positive symptomatological outcome, normalization of the hydropic ECochG parameters occurred only at a later time. Therefore, it is possible to assume that endolymphatic hydrops could be concurrent with a non-symptomatic stage of Ménière disease, and that the anti-hydropic effect of the low-pressure treatment, if any, would present with a certain delay after its completion.
Evaluation of Total, Active, and Specific Myeloperoxidase Levels in Women with and without Endometriosis
Authors: O Dorien F. , Waelkens Etienne , Peterse Daniëlle P. , Lebovic Dan , Meuleman Christel , Tomassetti Carla , Peeraer Karen , Alvarez Real Alexandra , Bosseloir Alain , D'Hooghe Thomas , Fassbender Amelie
Published: May 2017

Myeloperoxidase (MPO) is a proinflammatory enzyme and a marker for neutrophil activation and oxidative stress. Since oxidative stress and inflammation are linked to the pathogenesis of endometriosis, we hypothesized that the total, active, and specific (active/total) MPO levels were significantly different in plasma of women with and without endometriosis. Samples were selected from our biobank from women with endometriosis (n = 212) and controls without endometriosis (n = 121) across the menstrual cycle. Total MPO plasma levels were measured by immunoassay and MPO activity by enzymatic assay. Total and active MPO levels did not differ significantly among endometriosis cases and controls, whereas the specific MPO activity was significantly lower in women with endometriosis than that in controls (p = 0.0159). After the subdivision of control patients into women with a normal pelvis and women with other benign gynecological disorders, a significant difference was observed only between women with endometriosis and women with other benign gynecological disorders (p = 0.0266). In conclusion, systemic MPO levels may not be suited as a single biomarker for endometriosis. Our data support the involvement of MPO in other gynecological disorders but do not provide any evidence for an association with endometriosis.
Intravenous Bevacizumab Therapy in a Patient with Hereditary Hemorrhagic Telangiectasia, ENG E137K, Alcoholic Cirrhosis, and Portal Hypertension
Authors: Bertoli Luigi F. , Lee Pauline L. , Lallone Lauren , Barton James C.
Published: May 2017

Intravenous bevacizumab decreased mucosal bleeding in some patients with hereditary hemorrhagic telangiectasia (HHT). We treated a 47-year-old male who had HHT, severe epistaxis, and gastrointestinal bleeding, alcoholic cirrhosis, and portal hypertension with intravenous bevacizumab 2.5 mg/kg every 2 weeks. We tabulated these measures weekly during weeks 1–33 (no bevacizumab); 34–57 (bevacizumab); and 58–97 (no bevacizumab): hemoglobin (Hb) levels; platelet counts; units of transfused packed erythrocytes (PRBC units); and quantities of iron infused as iron dextran to support erythropoiesis. We performed univariate and multivariable analyses. We sequenced his ENG and ACVRL1 genes. Epistaxis and melena decreased markedly during bevacizumab treatment. He reported no adverse effects due to bevacizumab. Mean weekly Hb levels were significantly higher and mean weekly PRBC units and quantities of intravenous iron were significantly lower during bevacizumab treatment. We performed a multiple regression on weekly Hb levels using these independent variables: bevacizumab treatment (dichotomous); weekly platelet counts; weekly PRBC units; and weekly quantities of intravenous iron. There was 1 positive association: (bevacizumab treatment; p = 0.0046) and 1 negative association (PRBC units; p = 0.0004). This patient had the novel ENG mutation E137K (exon 4; c.409G→A). Intravenous bevacizumab treatment 2.5 mg/kg every 2 weeks for 24 weeks was well-tolerated by a patient with HHT due to ENG E137K and was associated with higher weekly Hb levels and fewer weekly PRBC units.
Biliary-Pleural Fistula following Portal Vein Embolization for Perihilar Cholangiocarcinoma
Authors: Mohammed Mujtaba , Kobayashi Katsuhiro , Jawed Mohammed
Published: May 2017

Biliary-pleural fistula (BPF), an abnormal communication between the biliary tract and pleural space, is a rare but potentially life-threatening complication following percutaneous biliary intervention. We report a case of BPF following portal vein embolization (PVE) in a 79-year-old woman with obstructive jaundice secondary to perihilar cholangiocarcinoma. The patient successfully underwent right-sided PVE; however, the patient developed a symptomatic right-sided bilious pleural effusion the following day. Despite aggressive drainage of the pleural effusion with a large-bore chest tube and maximal medical management, the patient died from respiratory failure and pneumonia. Although rare, knowledge of this complication is important when performing PVE in patients with biliary obstruction because it can be life-threatening. Early recognition and management of this complication are crucial to avoid a poor outcome.
Severe Neurological Phenotype in a Girl with Xp22.31 Triplication
Authors: Polo-Antúnez Antonio , Arroyo-Carrera Ignacio
Published: May 2017

The Xp22.31 duplication is a copy number variant which is challenging to categorize as pathogenic or benign. There is an increasing number of patients with the duplication and a neurobehavioral phenotype, but the duplication is almost always inherited from a parent, who in some cases is phenotypically normal. Also, the duplication is detected in the general population, though in a smaller percentage than in clinically ascertained populations. The Xp22.31 triplication has only been identified in 3 individuals of a large cohort of developmental delay cases but never in the control cohorts or general population. We report a severely affected female with an Xp22.31 tetrasomy, inherited from duplications identified in both phenotypically normal parents. Although our study has limitations, it suggests that the Xp22.31 triplication seems to be more penetrant than the duplication and is associated with a neurological phenotype.
Dissociated Crossed Speech Areas in a Tumour Patient
Authors: Mauler Jörg , Neuner Irene , Neuloh Georg , Fimm Bruno , Boers Frank , Wiesmann Martin , Clusmann Hans , Langen Karl-Josef , Shah N. Jon
Published: May 2017

In the past, the eloquent areas could be deliberately localised by the invasive Wada test. The very rare cases of dissociated crossed speech areas were accidentally found based on the clinical symptomatology. Today functional magnetic resonance imaging (fMRI)-based imaging can be employed to non-invasively localise the eloquent areas in brain tumour patients for therapy planning. A 41-year-old, left-handed man with a low-grade glioma in the left frontal operculum extending to the insular cortex, tension headaches, and anomic aphasia over 5 months underwent a pre-operative speech area localisation fMRI measurement, which revealed the evidence of the transhemispheric disposition, where the dominant Wernicke speech area is located on the left and the Broca’s area is strongly lateralised to the right hemisphere. The outcome of the Wada test and the intraoperative cortico-subcortical stimulation mapping were congruent with this finding. After tumour removal, language area function was fully preserved. Upon the occurrence of brain tumours with a risk of impaired speech function, the rare dissociate crossed speech areas disposition may gain a clinically relevant meaning by allowing for more extended tumour removal. Hence, for its identification, diagnostics which take into account both brain hemispheres, such as fMRI, are recommended.
Dialysis Access as an Area of Improvement in Elderly Incident Hemodialysis Patients: Results from a Cohort Study from the International Monitoring Dialysis Outcomes Initiative
Authors: Raimann Jochen G. , Barth Claudia , Usvyat Len A. , Preciado Priscila , Canaud Bernard , Etter Michael , Xu Xiaoqi , Guinsburg Adrian , Marelli Christina , Duncan Neill , Power Albert , van der Sande Frank M. , Kooman Jeroen P. , Thijssen Stephan , Wang Yuedong , Kotanko Peter ,   the Monitoring Dialysis Outcomes (MONDO) Initiative
Published: May 2017

Background: Commencing hemodialysis (HD) using a catheter is associated with a higher risk of adverse outcomes, and early conversion from central-venous catheter (CVC) to arteriovenous fistula/graft (non-CVC) improves outcomes. We investigated CVC prevalence and conversion, and their effects on outcomes during the first year of HD in a multinational cohort of elderly patients. Methods: Patients ≥70 years from the MONDO Initiative who commenced HD between 2000 and 2010 in Asia-Pacific, Europe, North-, and South-America and survived at least 6 months were included in this investigation. We stratified by age (70-79 years [younger] vs. ≥80 years [older]) and compared access types (at first and last available date) and their changes. We studied the association between access at initiation and conversion, respectively, and all-cause mortality using Kaplan-Meier curve and Cox regression, and predicted the absence of conversion from catheter to non-CVC using adjusted logistic regression. Results: In 14,966 elderly, incident HD patients, survival was significantly worse when using a CVC at all times. In Europe, the conversion frequency from CVC to non-CVC was higher in the younger fraction. Conversion from non-CVC to CVC was associated with worsened outcomes only in the older fraction. Conclusion: These results corroborate the need for early HD preparation in the elderly HD population. Treatment of elderly patients who commence HD with a CVC should be planned considering aspects of individual clinical risk assessment. Differences in treatment practices in predialysis care specific to the elderly as a population may influence access care and conversion rate.
Calprotectin in Daily Practice: Where Do We Stand in 2017?
Authors: D'Angelo Fabrizia , Felley Christian , Frossard Jean Louis
Published: May 2017

Background: To make a distinction between organic and functional disease is essential for gastroenterologists in their daily practice, but it may be challenging, given the variety and aspecificity of gastrointestinal symptoms among the general population. The clinician aim is to avoid diagnostic delay and to restrict unnecessary invasive and expensive exams. Summary: Faecal markers, in particular faecal calprotectin (FC), have given proof of being reliable markers of intestinal inflammation with good clinical sensitivity. Calprotectin is useful in the differential diagnosis between inflammatory bowel disease and irritable bowel syndrome, as well as in the follow-up of inflammatory bowel disease patients and in predicting treatment response, with an excellent correlation with endoscopic activity. Its role in collagenous colitis and infectious colitis is less clear and still under investigation. Key Message: Despite the growing evidence supporting its use, many clinicians are uncomfortable in dosing FC, due to its low specificity and the variability of cut-off values. Indeed there are no clear guidelines about how to manage patients with intermediate levels of FC. The aim of this article is to review recent literature on calprotectin and its use. The strong points and the limits of FC measurement will be analysed, and a practical approach in the daily clinical routine will be proposed.
A Systematic Review and Meta-Analysis of Influenza A Virus Infection During Pregnancy Associated with an Increased Risk for Stillbirth and Low Birth Weight
Authors: He Jing , Liu Zhi-Wei , Lu Yong-Ping , Li Tao-Yuan , Liang Xu-Jing , Arck Petra C. , Huang Si-Min , Hocher Berthold , Chen You-Peng
Published: May 2017

Background/Aims: Impaired pregnancy outcomes, such as low birth weight are associated with increased disease risk in later life, however little is known about the impact of common infectious diseases during pregnancy on birth weight. The study had two aims: a) to investigate risk factors of influenza virus infection during pregnancy, and b) to analyze the impact of influenza virus infection on pregnancy outcome, especially birth weight. Methods: Prospective and retrospective observational studies found in PubMed, MEDLINE, Embase, Google Scholar, and WangFang database were included in this meta analysis. Data of included studies was extracted and analyzed by the RevMan software. Results: Pregnant women with anemia (P=0.004, RR=1.46, 95% CI: 1.13-1.88), obesity (P<0.00001, RR=1.35, 95% CI: 1.25-1.46) and asthma (P<0.00001, RR=1.99, 95% CI: 1.67-2.37) had higher rates of influenza virus infection. Regarding birth outcomes, influenza A virus infection did not affect the likelihood for cesarean section. Mothers with influenza had a higher rate of stillbirth (P=0.04, RR=2.36, 95% CI: 1.05-5.31), and their offspring had low 5-minute APGR Scores (P=0.009, RR=1.39, 95% CI: 1.08-1.79). Furthermore, the rate for birth weight < 2500g (P=0.04, RR=1.71, 95% CI: 1.03-2.84) was increased. Conclusion: Results of this study showed that anemia, asthma and obesity during pregnancy are risk factors influenza A virus infection during pregnancy. Moreover, gestational influenza A infection impairs pregnancy outcomes and increases the risk for low birth weight, a known risk factor for later life disease susceptibility.
МІНЛИВІСТЬ ВМІСТУ АНТИФОСФОЛІПІДНИХ АНТИТІЛ У ДРУГОМУ ТРИМЕСТРІ ВАГІТНОСТІ У ПАЦІЄНТОК З РАННІМ ГЕСТОЗОМ
Authors: Leush S. St. , Demyanenko A. S. , Zagorodnya O. S.
Published: May 2017

Мета дослідження – дослідити мінливість циркуляції антифосфоліпідних антитіл у вагітних залежно від перебігу першого триместру вагітності.Матеріали та методи. Обстежено 109 вагітних з гестаційним терміном 11–12 тижнів, яких було розділено на 2 групи. Групу 1 утворили 58 вагітних, що мали прояви раннього гестозу, групу 2 – 51 вагітна з неускладненим перебігом першого триместру вагітності. У всіх вагітних в 11–12 та в 20 тижнів методом імуноферментного аналізу було визначено циркуляцію антитіл до основних фосфоліпідів, проаналізовано частоту виявлення різних субтипів антитіл при першому та другому обстеженні залежно від перебігу першого триместру вагітності.Результати дослідження та їх обговорення. Частота виявлення антифосфоліпідних антитіл в першому триместрі вагітності в обох групах не перевищувала 3,4–3,9 %, не більше 1-2 вагітних у кожній групі мали циркуляцію двох або більше субтипів антитіл. Переважним субтипом, що його було виявлено в обох групах, були Ig G до кардіоліпіну. Вже в 20 тижнів між групами було виявлено відмінності – в групі 2 частота виявлення антитіл до негативно зарядженого фосфатидилсерину сягнула 13,7 %, а нейтрального фосфатидилетаноламіну – 17,6 %, в групі частка вагітних з виявленими антитілами до фосфоліпідів залишилась сталою.Висновки. Вагітним властива мінливість концентрації АФА протягом першої половини гестації – від незначної частоти виявлення їх в 11–12 тижнів до значного зростання в 20 тижнів. Враховуючи домінування антифосфоліпідних антитіл до негативно заряджених фосфоліпідів у вагітних в 20 тижнів, які не мали їх у першому триместрі, їх поява може бути свідченням початку ендотеліальної дисфункції, що лежить в основі більшості акушерських ускладнень. Частота появи АФА до негативно заряджених фосфоліпідів є меншою серед пацієнток з раннім гестозом, ніж серед жінок з неускладненим перебігом першого гестаційного триместру.
МОТИВАЦІЙНІ АСПЕКТИ ПСИХОЕМОЦІЙНОГО СТАНУ ЖІНОК ПІД ЧАС ВАГІТНОСТІ. АНАЛІЗ ХАРАКТЕРИСТИК ГЕСТАЦІЙНОЇ ДОМІНАНТИ У КОНТЕКСТІ ТРИВОЖНОСТІ
Authors: Syusyuka V. G. , Komarova E. V. , Peycheva E. V. , Averchenko E. G.
Published: May 2017

Мета дослідження: на підставі оцінки психоемоційного стану вагітних, провести аналіз характеристик гестаційної домінанти у контексті тривожності.Контингент обстежених і методи дослідження. Обстежено 336 вагітних у ІІ та ІІІ триместрах (26,29 ± 0,55 тижні). Індивідуально-психологічні особливості вагітних та їх психоемоційний стан досліджували з використанням комплексу психодіагностичних методів: особистісний опитувальник Бехтерєвського інституту, шкала Спілбергера – Ханіна, тест відносин вагітної І.В. Добрякова. Варіаційно-статистична обробка результатів здійснювалась з використанням програм аналізу “STATISTICA6.0”.Результати досліджень та їх обговорення. Результати оцінки особистісної тривожності (ОТ) дозволили встановити, що у 330 (98,21 %) вагітних її рівень виходить за межі низьких показників. Такі результати характерні і для ситуативної тривожності (СТ), де середні та високі показники встановлені у 256 вагітних, що склало 76,19 %. Оптимальний варіант психологічного компоненту гестаційної домінанти (ПКГД) встановлений лише у 41 (12,20 %) вагітної, а ейфорійний – у 3 (0,89 %). У 292 вагітних, що склало 86,91 %, не встановлено переважання балів на користь конкретного типу ПКГД (тип, який відхилдяється від оптимального). Аналіз характеристик гестаційної домінанти в контексті тривожності показав, що показник балів, який характеризує оптимальний тип та оцінений з урахуванням рівня СТ, був статистично достовірно (р < 0,05) нижчим у вагітних з високим рівнем СТ (4,10 ± 0,60 бали) у порівнянні з відповідним показником вагітних, як з середнім (4,68 ± 0,22 бали), так і низьким її рівнем (4,94 ± 0,36 бали).Висновки. На підставі оцінки психологічного компоненту гестаційної домінанти встановлено, що його оптимальний варіант мав місце лише у 12,20 % вагітних. У більшості вагітних (86,91 %) не встановлено переважання балів на користь конкретного типу. Аналіз характеристик гестаційної домінанти в контексті тривожності показав, що показник балів, який характеризує оптимальний тип та оцінений з урахуванням рівня СТ, був статистично достовірно (р < 0,05) нижчим у вагітних з високим рівнем СТ у порівнянні з відповідним показником вагітних, як з середнім, так і низьким її рівнем.
ОСОБЛИВОСТІ ФОРМУВАННЯ ТА ФУНКЦІОНУВАННЯ ФЕТОПЛАЦЕНТАРНОГО КОМПЛЕКСУ У ВАГІТНИХ ЖІНОК ЗА НАЯВНОСТІ ВАРИКОЗНОЇ ХВОРОБИ ВЕН НИЖНІХ КІНЦІВОК
Authors: Motsiuk Yu. B. , Henyk N. I.
Published: May 2017

Мета дослідження – знизити частоту перинатальної патології у жінок із варикозною хворобою нижніх кінцівок на основі вивчення особливостей формування і функціонального стану фетоплацентарного комплексу, основних клініко-гемостазіологічних параметрів, а також удосконалення алгоритму лікувально-діагностичних заходів на основі розробки і впровадження диференційованого підходу щодо ведення вагітності.Матеріали та методи. Вагітні були поділені на групи.У І групу увійшли 60 вагітних із варикозною хворобою нижніх кінцівок, що отримували загальноприйняті лікувально-профілактичні заходи.ІІ група склала 60 вагітних із варикозною хворобою нижніх кінцівок, що отримували запропоновані нами лікувально-профілактичні заходи.Контрольну групу становили 30 акушерсько і соматично здорових вагітних, розроджених через природні пологові шляхи.Дослідження проводили за допомогою таких методів, як: клінічні, функціональні (ехографічні, кардіотокографічні, доплерометричні), ендокринологічні, гемостазіологічні, показники ендотеліальної дисфункції, морфологічні та статистичні.Результати дослідження та їх обговорення. Результати проведених досліджень свідчать, що перебіг І половини вагітності у І та ІІ групах характеризувався рядом ускладнень. У І і ІІ групах найчастіше зустрічалися хронічна венозна недостатність (І група – 80,0 %; ІІ група –80,0 %) та розвиток ПН (І група – 63,3 %; ІІ група – 60,0 %). Загроза переривання вагітності склала, відповідно, в І групі 40,0 % та ІІ групі – 36,6 %. Значно рідше зустрічався бактеріальний вагіноз (І група – 26,6 %; ІІ група – 33,3 %) та ранній токсикоз (І група – 23,3 %; ІІ група – 20,0 %).З огляду на високий рівень різноманітних ускладнень, який виникає в І половині вагітності, з метою оцінки функціонального стану фетоплацентарного комплексу нами вивчались основні клініко-лабораторні і функціональні показники в 22 тижні гестації.Висновок. Отже, як показали основні моменти клінічної характеристики жінок основної і порівняльної груп, високий ризик розвитку перинатальної патології обумовлений змінами, що виникають на фоні варикозної хвороби вен нижніх кінцівок і у функціональній біосистемі «мати – плацента – плід», зі сторони гемодинамічних параметрів, що необхідно враховувати при проведенні лікувально-профілактичних заходів.
ЗНАЧЕННЯ ПРЕГРАВІДАРНОЇ ПІДГОТОВКИ У ЖІНОК ІЗ СИНДРОМОМ ВТРАТИ ПЛОДА НА ФОНІ ВРОДЖЕНИХ ФОРМ ТРОМБОФІЛІЇ
Authors: Dola L. L. , Genyk N. I. , Kinash N. M. , Snizhko T. B.
Published: May 2017

Мета дослідження – аналіз значення прегравідарної підготовки у жінок із синдромом втрати плода на фоні генетично детермінованої форми тромбофілії.Матеріали та методи. Проведено ретроспективний та проспективний аналіз перебігу вагітностей у 42 пацієнток із синдромом втрати плода на фоні вродженої тромбофілії. З них 22 жінки отримували прегравідарну підготовку та 20 жінок, вагітність у яких наступила без запропонованої нами прегравідарної підготовки. Контрольну групу склали 30 жінок із фізіологічним перебігом вагітності. Використано такі методи дослідження як: клінічні, функціональні (ехографічні, кардіотокографічні, доплерометричні), гемостазіологічні та морфологічні.Результати дослідження та їх обговорення. Так, у жінок із генетично детермінованими формами тромбофілії, вагітність у яких настала без прегравідарної підготовки, були зафіксовані такі ускладнення як: передчасне відшарування нормально розташованої плаценти у 4,76 % (2) жінок, загроза мимовільних викиднів у 9 (21,4 %) осіб, загроза передчасних пологів у 7 (16,7 %) жінок, плацентарна дисфункція у 10 (2,4 %) пацієнток, в той час як у жінок із прегравідарною підготовкою даної патології виявлено менше (загроза мимовільного викидня у 5 (11,9 %) осіб, загроза передчасних пологів у 3 (7,1 %) жінок, плацентарна дисфункція у 4 (9,5 %)). УЗ-дослідження фетометричних показників плода та антенатальна оцінка структури плаценти дозволили діагностувати синдром затримки розвитку плода у 11,9 % (5) пацієнток із тромбофіліями без прегравідарної підготовки.Висновок. Отже, прегравідарна підготовка жінок із синдромом втрати плода на фоні генетично детермінованих форм тромбофілії дуже важлива і допомагає зменшити частоту гестаційних ускладнень.
ХАРАКТЕРИСТИКА IМУННОГО СТАТУСУ У ЖІНОК З ЛАТЕНТНОЮ ПАПІЛОМАВІРУСНОЮ ІНФЕКЦІЄЮ ШИЙКИ МАТКИ
Authors: Dola О. L. , Lakatosh V. P. , Bila V. V. , Аntonyuk М. I. , Lakatosh P. V.
Published: May 2017

Мета дослідження – аналіз змін показників, що характеризують стан імунітету, у жінок з генітальною латентною папіломавірусною інфекцією, часто поєднаною з урогенітальною інфекцією, на початку обстеження та через 6 місяців спостереження.Матеріали та методи. Обстежено жінок репродуктивного віку (від 18 до 45 років, 1200 осіб), що звернулись до гінекологічних відділень Перинатального центру та клінічної лікарні № 18 м. Києва за період з 2011 до 2016 рр. Контрольну групу склали 15 здорових жінок. Дослідження проведено за допомогою таких методів, як: цитологічний, кольпоскопічний, бактеріологічний, методу ПЛР, фенотипування лімфоцитів периферичної крові та статистичних методів.Результати дослідження та їх обговорення. При обстеженні 1200 жінок у 210 (16,0 %) виявлена ДНК вірусу папіломи людини (ВПЛ) за відсутності клінічних та морфологічних ознак інфекції, що свідчило про латентну папіломавірусну інфекцію (ПВІ). З них у 84 – діагностована моноінфекція, у 126 – поєднана папіломавірусна та урогенітальна інфекції (УГІ). Інфікування ВПЛ і вірогідність подальшого розвитку захворювання (елімінація або персистенція вірусу) значною мірою визначається клітинними та гуморальними факторами імунітету. Для з’ясування ролі імунної системи людини при латентній ПВІ проведено фенотипування лімфоцитів периферичної крові з використанням моноклональних антитіл та визначення рівня імуноглобулінів (Ig) А, М, G за методом радіальної імунодифузії на початку обстеження і через 6 місяців. У 140 жінок встановлена транзиторна ПВІ, у 70 – персистуюча.У жінок з латентною ПВІ шийки матки виявлені деякі ознаки вторинної імунної недостатності, що виражалось у зниженні відсотка Т-лімфоцитів та Т-хелперів з одночасним підвищенням кількості цитотоксичних лімфоцитів та природних кілерів (NK) на тлі активації гуморальної ланки імунітету. Супутня УГІ статевих органів підтримувала, а іноді і посилювала виявлені особливості імунореактивності при ПВІ. У жінок з транзиторною ПВІ спостерігалась нормалізація показників клітинного та гуморального імунітету, а подальша персистенція ВПЛ у шийці матки призводила до більш суттєвого пригнічення реакцій не тільки клітинної, а й гуморальної ланок імунітету (зниження кількості NK та імунорегуляторного індексу, рівня IgA).Висновок. Таким чином, у жінок з латентною ПВІ ШМ виявлялись деякі ознаки вторинної імунної недостатності, що виражалось у зниженні відсотку Т-лімфоцитів та Т-хелперів, з одночасним підвищенням кількості цитотоксичних лімфоцитів та природних кілерів на тлі активації гуморальної ланки імунітету.
АКУШЕРСЬКІ ТА ПЕРИНАТАЛЬНІ НАСЛІДКИ ВАГІТНОСТІ У ЖІНОК З ОЖИРІННЯМ
Authors: Gnatko O. P. , Tyshko K. M.
Published: May 2017

Мета дослідження оцінити характер і частоту акушерських та перинатальних ускладнень у жінок з ожирінням.Матеріали та методи. На базі пологового будинку № 6 м. Києва був проведений ретроспективний аналіз історій пологів у вагітних з ожирінням за 2015–2016 роки. Було проаналізовано перебіг вагітності, пологів, післяпологового періоду, стан плода і новонародженого у 100 жінок з ожирінням (ІМТ>30 кг/м²), які були розподілені на три підгрупи залежно від ступеня ожиріння: 1-а – 48 жінок з ожирінням І ступеня, 1-б – 32 жінки з ожирінням ІІ ступеня та 1-в – 20 жінок з ожирінням ІІІ ступеня. Групу порівняння склали 100 жінок без ожиріння.Результати дослідження та їх обговорення. Аналіз перебігу вагітності у жінок з ожирінням в І триместрі виявив високу частоту загрози переривання вагітності – 25 % проти 10 % в групі вагітних з нормальною масою тіла. Найчастішими ускладненнями у другому триместрі вагітності були: гіпертензія вагітних, яка зустрічалась у 22 % жінок з ожирінням; прееклампсія, яка спостерігалась у жінок з ІМТ>30 у 4 рази частіше, ніж з ІМТ<25. У вагітних з ожирінням дисфункція плаценти відмічалась в 2 рази частіше, ніж у вагітних з нормальною масою тіла. В ІІІ триместрі вагітності відсоток жінок з прееклампсією подвоювався з кожними 5–7 кг/м² ІМТ. Гестаційна гіпертензія зустрічалась у 5 разів частіше у вагітних з ожирінням. При ІМТ>30 дисфункція плаценти відмічалась в 3 рази частіше в порівнянні з жінками, які мали нормальну масу тіла. Встановлена відсоткова залежність передчасних та запізнілих пологів від ІМТ, які зустрічались в 2 рази частіше у жінок з ожирінням. Ризик індукованих пологів був у три рази вищий у вагітних з ІМТ>30. Відсоток кесарського розтину підвищувався із збільшенням ІМТ і ,відповідно, становив 22 % у жінок з ожирінням проти 8 % – без нього. Найчастіше показання до кесарського розтину були: первинна (5 %) та вторинна (7 %) слабкість пологової діяльності, дистрес плода (7 %), прееклампсія важкого ступеня (7 %) у порівнянні з показниками в групі вагітних без ожиріння (відповідно, 2 %, 2 %, 3 %, 0 %).Висновок. Проведене дослідження підтвердило, що ожиріння незалежно від його ступеня є преморбідним фоном для ускладненого перебігу вагітності та пологів, який сприяє розвитку несприятливих перинатальних наслідків. Подальше вивчення метаболічних особливостей при ожирінні і визначення патогенетичних механізмів формування ускладнень вагітності та пологів забезпечать розробку ефективної тактики ведення жінок з ожирінням як на етапі прегравідарної підготовки, так і на гестаційному етапі спостереження, що забезпечить зниження частоти акушерських і перинатальних ускладнень.
РЕАБІЛІТАЦІЯ ХВОРИХ ІЗ СЕРЦЕВО-СУДИННОЮ ПАТОЛОГІЄЮ.
Authors: Popovych D. V. , Koval V. B. , Shafranskyi V. V. , Salaida I. M.
Published: May 2017

Серцево-судинні захворювання зумовлюють основні проблеми громадського здоров’я. В Україні проводиться комплекс заходів, спрямованих на створення системи реабілітації серцево-судинних хворих як доповнення до системи лікувально-профілактичної допомоги. Подальшого опрацювання потребують  відпрацювання наступності в організації лікувально-профілактичних і реабілітаційних заходів у хворих із серцево-судинною патологією.Мета дослідження вивчення впливу високого рівня артеріального тиску (АТ) на формування реакцій відповідей при проведенні фізичної реабілітації хворих із серцево-судинною патологією на санаторному етапі лікування.Матеріали і методи. Обстежено 175 хворих, з них 100 пацієнтів із артеріальною гіпертензією (АГ) та 75 – з ішемічною хворобою серця (ІХС). У всіх хворих виконували комплекс обстежень, які включали добовий моніторинг АТ, визначення толерантності до фізичних навантажень за даними 6-хвилинного тесту ходьби, тредміл-тесту.Результати досліджень та їх обговорення. Установлено, що серед факторів, що супроводжують неадекватну відповідь на фізичне навантаження, важливе місце посідають як рівень АТ, так і нестабільність артеріальної гіпертензії у процесі відновного лікування, а також ступінь реакції АТ на дозовані фізичні навантаження. У пацієнтів із несприятливим перебігом відновного періоду, незважаючи на своєчасне відновлення коронарного кровотоку, мали місце стійкі середньодобові рівні систолічного та діастолічного АТ у поєднанні з високими значеннями цих показників на висоті фізичного навантаження як у ранньому, так і пізньому реабілітаційному періодах. У хворих з ІХС при неадекватній відповіді на дозовані фізичні навантаження відмічалися тахікардія, короткочасний біль за груднинною, іноді ядуха.Висновки. Основними реабілітаційними заходами при серцево-судинних захворюваннях є дотримання індивідуальної реабілітаційної програми,  рухового режиму, раціонального харчування та усунення факторів ризику. Для фізичної реабілітації хворих із серцево-судинною патологією важливим є комплексний підхід, медикаментозний контроль АТ, поліпшення коронарного резерву, раціональне поєднання різних методів лікування, максимальне використання природних факторів, широке застосування санаторно-курортного лікування, кліматотерапії.
МІТОХОНДРІАЛЬНІ МЕХАНІЗМИ АПОПТОЗУ ПРИ ГОСТРОМУ УШКОДЖЕННІ ЛЕГЕНЬ В ЕКСПЕРИМЕНТІ
Authors: Marushchak M. I.
Published: May 2017

Розглядаючи механізми реалізації апоптозу клітини, важливе місце приділяється мітохондріям, які утворюють складну систему, являючись як мішенями, так і продуцентами активних форм кисню. Проведені в останні роки дослідження показали чіткі докази центральної ролі мітохондрій в інтеграції більшості внутрішньоклітинних сигнальних шляхів, що ведуть клітину до загибелі.  Метою нашого дослідження було встановити роль  мітохондрій в ініціації апоптозу як одного з механізмів гострого ушкодження легень.Матеріали і методи дослідження. Для дослідження шляхів ініціації апоптозу встановлювали кількість нейтрофільних гранулоцитів, рівень активних форм оксигену, кількість нейтрофілів із зниженим трансмембральним потенціалом мітохондрій, апоптозу з набору реагентів “ANNEXIN V FITC” (“Beckman Coulter”, США).Результати дослідження та їх обговорення. Проведене дослідження показало істотний вплив мітохондріально-опосередкованого шляху апоптозу в патогенезі гострого ушкодження легень, яке відтворювалось шляхом інтратрахеального введення гідрохлоридної кислоти. При цьому у першу добу експерименту більше інформаційне значення мають зміни у бронхоальвеолярному змиві, ніж у крові.Висновки. Сигнальним шляхом реалізації апоптозу за умови гострого ушкодження легень у щурів є мітохондріальний (позитивний взаємозв’язок між зниженням трансмембранного потенціалу мітохондрій (r=0,61; p<0,01) і накопиченням активних форм кисню (r=0,64; p<0,01) та збільшенням анексин-позитивних нейтрофілів через 2 години),  що веде до необоротних змін у клітині.
КІЛЬКІСНА МОРФОЛОГІЧНА ОЦІНКА ВІКОВИХ ОСОБЛИВОСТЕЙ РЕМОДЕЛЮВАННЯ АРТЕРІЙ ЯЄЧКА У ДОСЛІДНИХ ТВАРИН
Authors: Tatarchuk L. V. , Hnatiuk M. S. , Konovalenko S. O. , Jasinovskyi O. B.
Published: May 2017

У патогенезі уражень яєчка важливу роль відіграє стан кровоносного русла, особливо його артерій. Варто вказати, що кількісні морфологічні зміни вікових особливостей ремоделювання артерій яєчка досліджені не повністю.Мета дослідження – кількісне морфологічне вивчення вікових особливостей ремоделювання артерій яєчка у дослідних тварин.Матеріали і методи. Комплексом морфологічних методів досліджено артерії середнього (зовнішній діаметр 51–125 мкм)  та дрібного калібрів (зовнішній діаметр 26–50 мкм) яєчка 17 білих щурів, яких поділили на дві групи: перша група нараховувала 9 8-місячних тварин (статевозрілі молоді тварини), друга – 8 24-місячних щурів (старі тварини). Евтаназію білих щурів здійснювали кровопусканням в умовах тіопенталового наркозу. Морфометрично на гістологічних препаратах визначали зовнішній  та внутрішній  діаметри досліджуваних артерій яєчка, товщину медії, індекс Вогенворта (відношення площі артерії до площі її просвіту), висоту ендотеліоцитів, діаметр їх ядер, ядерно-цитоплазматичні відношення в цих клітинах, відносний об’єм ушкоджених ендотеліоцитів. Отримані кількісні показники обробляли статистично.Результати досліджень та їх обговорення. З результатів аналізу встановлено, що з віком більш виражено змінювалися кількісні морфологічні характеристики артерій дрібного калібру яєчка. Виявлено, що з віком зовнішній діаметр дрібних артерій збільшився на 3,3 %, товщина медії – на 11,3 %, індекс Вогенворта – на 41,1%, внутрішній діаметр цих судин зменшився на 11,0 %. Відносний об’єм ушкоджених ендотеліоцитів у артеріях дрібного калібру яєчка у тварин старшої вікової групи зріс на 21,9 %, що більшість дослідників пов’язує із віковим зростанням апоптозу клітин. Ядерно-цитоплазматичні відношення у ендотеліоцитах артерій середнього та дрібного калібрів із віком не змінювалися, що свідчило про стабільність структурного клітинного гомеостазу. Вікове потовщення стінки досліджуваних судин, звуження їх просвіту, зростання індексу Вогенворта свідчать про зниження їх пропускної здатності та погіршення  кровопостачання досліджуваного органа.Висновок. Вікові особливості ремоделювання артерій яєчка характеризуються потовщенням їх стінки, звуженням просвіту, зниженням пропускної здатності судин, посиленням апоптозу, погіршанням кровопостачання органа. Вираженість вікової структурної перебудови артерій яєчка залежить від калібру судин.
ГЕНЕТИЧНІ МЕХАНІЗМИ ФОРМУВАННЯ ТА ДІАГНОСТИКИ ХРОНІЧНОГО БРОНХІТУ В ДІТЕЙ
Authors: Shamsiev A. M. , Yusupov Sh. A. , Muhammadieva L. A. , Yuldashev B. A.
Published: May 2017

Останнім часом багато уваги приділяється вивченню генетичних механізмів формування хронічних захворювань органів дихання, а особливо ролі прозапальних клітинних протеїназ.Мета дослідження – дослідити поліморфізм гена матричних протеїназ (ММР) серед дітей із хронічним бронхітом. Матеріали і методи.  У дослідження були включені зразки ДНК 30 дітей, хворих на хронічний бронхіт, та 100 здорових дітей групи контролю. Матеріалом для молекулярно-генетичного дослідження слугувала геномна ДНК. Результати досліджень та їх обговорення. Встановлено, що відсоток гетерозиготного генотипу для ММР9 (82A>G)  був вищим серед здорових дітей (46,6 % порівняно з 23,3 % серед пацієнтів із хронічним бронхітом). Відзначено зростання питомої ваги гомозиготних носіїв А алеля гена ММР12 (82A4G) серед дітей із хронічним бронхітом. Порівняльне дослідження поліморфізму гена ММР12 показало зростання гомозиготних АА генотипів поліморфізму  A82G гена матричних металопротеїназ ММР12.Висновки. Запальний процес відіграє ключову роль у патогенезі хронічних захворювань органів дихання. Дані, отримані нами, свідчать, що ММР12 сімейства матричних металопротеїназ, активно залучений у патогенезі хронічного бронхіту. Отримані результати генотипування та аналізу генетичної асоціації дозволяє розробити доступний практичному лікареві алгоритм виявлення груп ризику з високою ймовірністю розвитку хронічного бронхіту.