bluuebunny/crossref_metadata_2025 huggingface dataset:
Клинический случай успешного лечения злокачественного нейролептического синдрома на фоне острой токсико-аллергической реакции IV степени
Authors: Klygunenko O.M. , Korpusenko V.H. , Boltianskyi S.V. , Rudeichenko S.V. , Oliinyk V.I. , Medvedev A.A.
Published: July 2019

Злокачественный нейролептический синдром является потенциально опасным осложнением при проведении нейролептической терапии, требующим своевременной диагностики, основанной на исключении других причин гипертермии, и специфических лабораторных исследований. Тактика лечения данного состояния принципиально отличается от тактики ведения больных с другой патологией, сопровождающейся гипертермией. В статье представлен клинический случай успешной и своевременной диагностики и лечения данного состояния.
Клинический случай успешного консервативного лечения тромбоза воротной и верхней брыжеечной вен
Authors: Klygunenko O.M. , Korpusenko V.H. , Boltianskyi S.V. , Matushak O.M. , Korneieva Ye.V. , Medvediev A.A.
Published: July 2019

Острый тромбоз воротной вены является потенциально опасным для жизни состоянием, представляющим значительные сложности в диагностике и выборе тактики лечения пациента. Единых рекомендаций по оказанию неотложной помощи при данной патологии не существует. В статье представлен клинический случай успешной и своевременной диагностики и лечения этого заболевания.
Концептуальні засади допомоги дітям з обмеженням життєдіяльності
Authors: Martynyuk V.Yu.
Published: July 2019

У статті наведені основні світові концепції допомоги дітям з обмеженням життєдіяльності: соціальної педіатрії (соціал-педіатричних центрів), послуг раннього втручання, «Крок за кроком». Наведена порівняльна характеристика концепцій. Рекомендовано створити в Україні законодавчу базу для впровадження запропонованих концепцій допомоги дітям з обмеженням життєдіяльності та їх родинам.
Когнітивна дисфункція в дітей: можливості фармакологічної корекції із застосуванням комплексу амінокислот та вітаміну В6
Authors: Khaitovych M.V.
Published: July 2019

До когнітивних функцій належить здатність розуміти, пізнавати, вивчати, усвідомлювати, сприймати і переробляти зовнішню інформацію. Серед основних причин виникнення когнітивної дисфункції виділяють перинатальне ушкодження центральної нервової системи або асфіксію, екологічні фактори. При когнітивній дисфункції в дітей спостерігаються порушення розвитку навчальних навичок, моторних функцій, змішані специфічні розлади розвитку. Найчастіша скарга — зниження концентрації уваги відмічається у 21 % дітей України. Когнітивна дисфункція часто поєднується з депресією, тривожністю, адитивною поведінкою; практично в половини пацієнтів переходить у дорослий вік. Серед механізмів розвитку когнітивної дисфункції ключову роль відіграють оксидативний стрес та низькоінтенсивне запалення в нейронах. За результатами експериментальних та клінічних досліджень доведено, що компоненти комплексного препарату Когівіс амінокислоти аспарагін і глутамін, а також DL-фосфосерин і вітамін В6 сприяють розвитку мозку; забезпечують синтез білків, нуклеотидів, нейротрансмітерів, глутатіону тощо; впливають на оксидативний стрес у центральній нервовій системі, зокрема в гіпокампі. Все це створює умови для оптимального функціонування нейронів і розвитку когнітивних функцій.
Оцінка ефективності застосування альфа-ліпоєвої кислоти в лікуванні діабетичної енцефалопатії при цукровому діабеті 2-го типу
Authors: Madjidova Yo.N. , Usmanova D.D.
Published: July 2019

У даній статті наводяться результати дослідження пацієнтів з діабетичною енцефалопатією, які були розділені на 2 групи. Пацієнти 1-ї групи отримували альфа-ліпоєву кислоту на тлі традиційної терапії, пацієнти 2-ї групи приймали тільки традиційну терапію. В динаміці терапії були використані шкали дослідження функції вегетативної системи.
Неврологические осложнения СПИДа
Authors: Zozulia I.S. , Zozulia A.I. , Volosovets A.O.
Published: July 2019

В лекции представлены данные о неврологических осложнениях при синдроме приобретенного иммунодефицита (СПИД), встречающихся у 50–60 % больных. Наиболее распространенными являются энцефалиты, менингиты, менингоэнцефалиты, полинейропатии, миелопатии, миопатии. Освещаются этиопатогенетические механизмы таких осложнений, клиника, лечение, прогноз.
Особенности болевого синдрома у пациентов с эпизодической и хронической головной болью напряжения
Authors: Romanenko Yu.I. , Grigorova I.A. , Romanenko I.V. , Romanenko I.Yu.
Published: July 2019

Актуальность. Головная боль напряжения (ГБН) — наиболее распространенный в популяции тип головной боли (ГБ). Некоторые исследования показали, что мышечное напряжение значительно возрастает с увеличением частоты ГБН, болезненность мышц может расти во время приступов ГБ. Высказано предположение, что непрерывный ноцицептивный вклад периферических миофасциальных структур может вызвать центральную сенсибилизации и, возможно, хронизацию ГБ. Целью исследования было изучение особенностей болевого синдрома у пациентов с эпизодической и хронической головной болью напряжения. Материалы и методы. Было обследовано 108 пациентов (55 мужчин, 53 женщины) с диагнозами «частая эпизодическая головная боль напряжения» (ЭГБН) (группа I, n = 64) и «хроническая головная боль напряжения» (ХГБН) (группа II, n = 44). Проводилось клинико­неврологическое обследование, пальпация перикраниальных и шейных мышц с обеих сторон с подсчетом числа болезненности перикраниальных мышц (ЧБПМ) и числа болезненности мышц шеи (ЧБМШ) для каждого пациента и их среднее значение в группе. Для оценки субъективной выраженности боли использовался метод визуальной аналоговой шкалы (ВАШ), для качественной характеристики боли — болевой опросник Мак­Гилла. Результаты. Пациенты обследованных групп по интенсивности ГБ по ВАШ существенно не отличались, показатель был в пределах умеренного с тенденцией к более выраженному в группе II. В обеих группах при пальпации перикраниальных и шейных мышц с обеих сторон болезненность при пальпации в основном была в пределах от слабой до умеренной, кроме трапециевидной и ременной мышц головы, где болезненность носила характер от умеренной до выраженной. В группе I по сравнению с группой II выявлено достоверное превышение показателя ЧБПМ и ЧБМШ слева, ЧБПМ справа и не отмечено различий между ЧБМШ групп I и II справа. У пациентов с ЭГБН выраженность мышечной болезненности снижалась с возрастом, были выше показатели, описывающие сенсорные и психоэмоциональные характеристики боли, выявлена положительная корреляционная связь между болезненностью перикраниальных мышц и интенсивностью и частотой ГБ в месяц. У пациентов с ХГБН обнаружены корреляционные связи между интенсивностью, средней продолжительностью ГБ в месяц и сенсорными и психоэмоциональными характеристиками боли, что может свидетельствовать о вовлечении центральных и периферических ноцицептивных механизмов в патогенез хронической ГБН. Выводы. Наличие мышечной болезненности, сенсорные и психоэмоциональные характеристики ГБ необходимо учитывать при планировании лечебных и реабилитационных стратегий, что будет препятствовать прогрессированию и хронизации ГБ и способствовать повышению качества жизни пациентов.
Використання тіаприду в психоневрології (огляд літератури)
Authors: Minko O.I.
Published: July 2019

В огляді літератури висвітлені сучасні уявлення про місце нейролептиків у терапії психічних і поведінкових розладів унаслідок вживання алкоголю з позицій доказової медицини. Показано, що доведену антиалкогольну/антиопіоїдну ефективність мають лише декілька нейролептиків, а саме тіаприд, галоперидол і хлорпротиксен, які включені до клінічних настанов і відповідних протоколів у США і Європі. Визначено, що тіаприд має необхідні властивості для лікування синдрому відміни алкоголю й використання як антикревінгового засобу в підтримуючій терапії.
Наслідки інтра- й постнатальної ішемії мозку із психомовленневомоторною затримкою (Q04.9)
Authors: Zhivilo L.M. , Osadchaya Е.P.
Published: July 2019

У сучасних умовах проблема мінімальної дисфункції мозку дітей є актуальною й вимагає подальшого пошуку сучасних підходів до лікування. У статті висвітлено основні поняття, що стосуються цієї патології, причини її розвитку в дітей раннього шкільного віку, подано власне клінічне спостереження й дослідження ефективності використання препаратів Гамалате В6 і Сомазина при корекції даних порушень. Позитивний вплив на покращання розвитку, безпечність препаратів, добра переносимість дозволяють рекомендувати їх у нейропедіатричній практиці.
Проблема діагностики та терапії депресії в осіб похилого віку
Authors: Yuryeva L.N. , Shusterman T.I.
Published: July 2019

У дискусійній статті розглянута проблема діагностики і терапії депресії в осіб похилого віку. Депресія — один із найпоширеніших розладів, що зустрічаються в загальномедичній практиці. Депресія є четвертою провідною причиною захворюваності та інвалідності, до 2020 року депресивні розлади посядуть  друге місце в інтеграційній оцінці тягаря хвороб, який несе світова спільнота. В осіб похилого віку депресія є найбільш поширеним психічним розладом. У середньому поширеність депресії у літніх пацієнтів становить 12,3 %, прогресивно збільшуючись при погіршенні соматичного статусу та інвалідизації. Літні жінки страждають депресією у два рази частіше, літні чоловіки з депресією мають найвищий ризик завершеного суїциду. Наведено інформацію про те, що депресія ускладнює процес реабілітації, погіршує результати лікування, прогноз і перебіг соматичних захворювань, є фактором ризику розвитку деменції, підвищує ризик суїцидальної поведінки. Вік призводить до модифікації клінічної картини депресії у літніх людей. Для експрес-діагностики депресії у літніх людей використовується геріатрична шкала депресії. Терапія депресивних розладів базується на фармакотерапії, психоосвітніх програмах для пацієнтів та їх родичів, а також на психотерапії та психокорекції. При виборі антидепресантів для лікування депресивних розладів у літніх пацієнтів слід керуватися принципами ефективності та безпеки. Антидепресанти з групи селективних інгібіторів зворотного захоплення серотоніну мають доведений профіль безпеки та ефективності порівняно з іншими групами антидепресантів. Есциталопрам має високі показники результативності та частоти ремісії, оптимальний для профілактики рецидивів, що робить його препаратом вибору для терапії літніх пацієнтів із депресією.
Стабілізатори настрою: дискусійні питання терапії алкогольної залежності
Authors: Martsenkovskyi I.A. , Martsenkovska I.I.
Published: July 2019

Розлади психіки й поведінки, спричинені вживанням алкоголю, пов’язують з алостатичними нейропластичними змінами в глутаматергічних і ГАМКергічних нейротрансмітерних системах мозку. Ці порушення розглядаються як базові біологічні механізми виникнення синдрому гострого припинення вживання алкоголю й неконтрольованого пияцтва. У статті наведено огляд результатів контрольованих досліджень щодо використання протиепілептичних лікарських засобів (ПЕЛЗ) при розладах вживання алкоголю й психоактивних речовин. Бензодіазепіни тривалий час розглядалися як засоби детоксикації пацієнтів. Небензодіазепінові ПЕЛЗ, насамперед вальпроати й карбамазепін, протягом останнього десятиріччя використовуються в клінічній практиці як стабілізатори настрою при розладах вживання алкоголю. ПЕЛЗ також призначаються для лікування алкогольного абстинентного синдрому й амбулаторного лікування алкогольної залежності (пригнічення обсесивного й компульсивного потягу до алкоголю, профілактика рецидивів пияцтва). ПЕЛЗ можуть бути особливо корисними при амбулаторному лікуванні легких і помірних симптомів алкогольного абстинентного синдрому, для запобігання рецидивам пияцтва, зменшення шкідливого вживання алкоголю. Найбільшу доказову базу при лікуванні алкогольної залежності мають вальпроати, карбамазепін, габапентин і прегабалін. Наявні обмежені докази щодо ефективності леветирацетаму й топірамату. Вальпроати можуть покращувати клінічний фенотип алкогольної залежності. При біполярних розладах, ускладнених вживанням алкоголю та/або канабіноїдів, вальпроати мають перевагу над солями літію й бензодіазепінами через кращу переносимість, більшу афінність до афективних симптомів і здатність зменшувати тяжкість пияцтва. Леветирацетам у залежних від алкоголю осіб із коморбідними тривожними розладами може зменшувати споживання алкоголю й знижувати рівень тривоги. Габапентин і прегабалін рекомендовані при дизморфних алгічних розладах, мають обмежений потенціал зловживання, невисокий порівняно з бензодіазепінами рівень седації, відносно безпечні при вживанні разом з алкоголем.
Музична терапія в лікуванні хвороби Альцгеймера
Authors: Berezutsky V.I. , Berezutskaya M.S.
Published: July 2019

Стаття являє собою огляд досліджень, присвячених застосуванню музичної терапії у комплексному лікуванні хвороби Альцгеймера. Аналізуються результати наукових досліджень, опублікованих за останні 5 років у журналах, що індексуються у науково-дослідних базах Scopus, Web of Science, MedLine та PubMed. Аналіз свідчить, що музична терапія позитивно впливає на когнітивні функції пацієнтів із деменцією завдяки здатності стимулювати нейропластичність мозку і холінергічну активність вегетативної нервової системи, посилювати кровообіг головного мозку, ослабляти стрес і патологічні адренергічні впливи. Музична терапія є ефективним та безпечним методом покращення пам’яті, ослаблення депресії, тривоги та ажитації в осіб з хворобою Альцгеймера. Широке використання методу у практичній діяльності неврологічної служби буде сприяти підвищенню ефективності лікування хвороби Альцгеймера.
Рівень прозапальних лімфокінів і гормонів у чоловіків, хворих на цукровий діабет 2-го типу
Authors: Luchytskiy V.E.
Published: July 2019

Актуальність. Відомо, що розвиток інсулінорезистентності (ІР), основного чинника метаболічного синдрому (МС), супроводжується дисбалансом у системі цитокінів: підвищенням рівня інтерлейкіну-6 (ІЛ-6), фактора некрозу пухлини α (ФНП-α) та зниженням ІЛ-10, ІЛ-4. Однією з причин інсулінорезистентності у чоловіків може бути зменшення продукції тестостерону, оскільки його достатня кількість посилює чутливість до інсуліну. Мета дослідження: визначити рівні прозапальних лімфокінів і гормонів у хворих на цукровий діабет (ЦД) 2-го типу з МС та андрогенним дефіцитом. Матеріали та методи. Обстежені 76 чоловіків віком від 35 до 68 років (29 — з МС та 47 — хворих на ЦД 2-го типу). Рівні прозапальних лімфокінів, естрадіо­лу, тестостерону вільного та загального визначали у сироватці крові радіоімунним методом, рівні ФНП-α, ІЛ-6, лептину — імуноферментними методами. ІР визначали за індексом НОМА. Діагноз МС встановлювали на підставі критеріїв АТР III — NCEP. У контрольну групу (n = 21) ввійшли умовно здорові люди. Результати. У хворих на ЦД 2-го типу з МС та у групі з МС без ЦД були підвищені рівні ФНП-α й ІЛ-6, кортизолу, альдостерону, адренокортикотропного гормону (АКТГ) та інсуліну. Проведені дослідження показали наявність андрогенного дефіциту в усіх групах пацієнтів. Більш виражені ознаки андрогенного дефіциту спостерігали в обстежених чоловіків із МС та ЦД 2-го типу. Рівень інсуліну й АКТГ прямо пропорційно залежить від індексу маси тіла. У пацієнтів із МС без ЦД спостерігалася лише тенденція до підвищення рівня лептину. Встановлена тенденція підвищення рівня естрадіолу у чоловіків з ЦД 2-го типу та МС. Висновки. Отримані результати відповідають гіпотезі щодо визначальної ролі прозапальних цитокінів імунної системи у генезі ЦД 2-го типу. У даному випадку причиною розвитку ЦД є дисфункція не жирової тканини, а неспецифічної ланки імунітету.
Практичне значення діагностики депресії у пацієнтів із цукровим діабетом 2-го типу
Authors: Shevchuk М.V. , Tsiganenko O.О. , Taranenko O.V. , Kryzhevsky V.V. , Mankovsky B.M.
Published: July 2019

Актуальність. Цукровий діабет (ЦД) і депресія сьогодні є поширеними та соціально значущими захворюваннями. Незважаючи на величезну кількість робіт і досліджень, присвячених вивченню причин цих станів, сучасний погляд на етіологію як ЦД, так і депресії залишає безліч нез’ясованих питань. Мета. Продемонструвати практичне застосування шкал діагностики депресії у пацієнтів із ЦД 2-го типу. Матеріали та методи. У дослідження було рандомізовано 190 пацієнтів. Для діагностики депресії використовувалися адаптовані шкали PHQ-9, PAID, WHO, MINI-6, шкала Гамільтона; опрацьовано дані з амбулаторних карт пацієнта за останні 15 років; проведено збір анамнезу, загальний огляд, вимірювання рівня глікованого гемоглобіну та ліпідограми, а також обов’язкову консультацію психіатра, ендокринолога, подолога. Згідно з аналізом зібраних даних і отриманих результатів, пацієнтам призначалися за необхідності седативні препарати, антидепресанти, анксіолітики та психотерапія. Результати. Із загальної кількості пацієнтів (n = 230) після скринінгу було рандомізовано 190 осіб. Стан депресії, виявлений під час інтерв’ю, розцінювався як поточний (протягом двох тижнів) діагноз великого депресивного розладу (Major Depressive Disorder) за Міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду. Якщо в амбулаторній картці пацієнта епізоди депресії були зафіксовані та задокументовані, то встановлювався діагноз «рекурентна депресія». Обов’язковою також була інформація про стан тривоги та суїцидальні наміри (чи їх спроба в минулому). Після отриманих результатів психіатром приймалося рішення про необхідність прийому седативних препаратів, антидепресантів, анксіолітиків і проведення психотерапії. Висновки. Синергічний ефект тривоги та депресії на стан ЦД підвищує ризик розвитку мікро- та макросудинних ускладнень, спричинює гіперглікемію у пацієнтів та зумовлює пошук нових методів вирішення цієї проблеми.
Синдром Мак-Кьюна — Олбрайта — Брайцева (огляд літератури та клінічний випадок)
Authors: Sorokman T.V. , Makarova O.V. , Popeliuk N.О.
Published: July 2019

У статті наведені результати огляду літератури щодо синдрому Мак-Кьюна — Олбрайта — Брайцева й описаний клінічний випадок даного синдрому. Синдром Мак-Кьюна — Олбрайта — Брайцева (МОБ) — генетично зумовлене захворювання, що характеризується тріадою симптомів: наявністю специфічних плям кольору кави з молоком, фіброзною дисплазією кісток і різноманітними ендокринопатіями, найчастішою з яких є передчасний статевий розвиток. Частота зустрічальності захворювання у світі перебуває в межах від 1 випадку на 100 тисяч до 1 випадку на мільйон у загальній популяції. Синдром Мак-Кьюна — Олбрайта — Брайцева викликається мутацією в гені, відомому як GNAS1. Даний ген кодує альфа-субодиницю гуанідинтрифосфатзв’язуючого білка (G-білка), що стимулює утворення циклічного аденозинмонофосфату. Мутантний білок постійно активує аденілатциклазу, що призводить до мимовільного «включення» секреції гормонів. GNAS1 знаходиться на довгому плечі 20-ї хромосоми. Дана клітинна мутація відбувається на ранніх стадіях ембріогенезу. Описаний клінічний випадок викликає безперечний інтерес із точки зору дещо запізнілої діагностики синдрому, хоча патологічні переломи є класичними ознаками хвороби. Успіх лікування цього захворювання безпосередньо залежить від ранньої діагностики та своєчасного направлення дитини до відповідної ендокринологічної установи.
Рівень інсуліну та лептину у хворих на цукровий діабет 1-го та 2-го типу з діабетасоційованим остеоартритом
Authors: Orlenko V.L. , Tronko M.D. , Yelizarova O.T.
Published: July 2019

Актуальність. Ураження суглобів у хворих на цукровий діабет належить до поширених ускладнень і пов’язане з виникненням дeгeнepативно-дистpофічних змін у навколосуглобових структурах. Метою нашої роботи було вивчити рівень гормонів інсуліну і лептину в пацієнтів із діабетичним остеоартритом і дослідити їх можливий вплив на розвиток цього ускладнення. Матеріали та методи. Обстежені 77 пацієнтів, які були розподілені на групи за типом цукрового діабету, наявністю та ступенем тяжкості діабетичної артропатії. Вміст інсуліну і лептину в сироватці крові визначали імуноферментним методом. Результати. Серед обстежених пацієнтів діабетична артропатія діагностована більше ніж у 70 % осіб. У пацієнтів із діабетичною артропатією вірогідно підвищені рівні інсуліну (при цукровому діабеті 1-го типу — на 38,5 %, при цукровому діабеті 2-го типу — на 55,6 %) і лептину (при цукровому діабеті 1-го типу — на 43,8 %, при цукровому діабеті 2-го типу — на 53,7 %). Спостерігається прямий кореляційний зв’язок між ступенем тяжкості ураження суглобів і рівнем інсуліну і лептину. Ступінь тяжкості артопатії в пацієнтів із цукровим діабетом 2-го типу прямо корелює з показниками інсулінорезистентності. Висновки. Шанси на виявлення артропатії при цукровому діабеті 1-го типу при підвищенні рівня інсуліну збільшуються в 3,8 раза, при підвищенні лептину — в 1,3 раза, у хворих на цукровий діабет 2-го типу — у 2,6 і у 1,2 раза відповідно. Для даної вибірки встановлено, что розвиток артропатії не залежить від типу цукрового діабету. У жінок із цукровим діабетом 2-го типу шанси розвитку артропатії вищі в 6,4 раза, ніж у чоловіків. Таким чином, підвищення рівня інсуліну і лептину може бути маркерами наявності і прогресування артропатії у хворих на цукровий діабет.
Особливості перебігу та частота клінічних проявів полігландулярного синдрому IIIА типу у хворих, які проживають у йододефіцитному Тернопільському регіоні
Authors: Pasiechko N.V. , Rozhko I.V. , Naumova L.V. , Migenko L.M. , Krytsky T.I.
Published: July 2019

Актуальність. Актуальною на сьогодні залишається проблема ранньої діагностики поєднаних ендокринопатій, таких як цукровий діабет (ЦД) 1-го типу, автоімунне ураження щитоподібної залози, надниркових залоз на тлі інших автоімунних патологій. Одним із проявів такого поєднання нозологій є автоімунний полігландулярний синдром (АПС), що характеризується послідовним або одночасним дефіцитом функцій декількох ендокринних залоз і включає широкий спектр автоімунних порушень не тільки ендокринної системи. Ризик розвитку АПС у пацієнтів, які мешкають на йододефіцитних територіях, зростає у декілька разів, що потребує більш ретельного обстеження та уваги. Мета. Вивчення особливостей перебігу та частоти клінічних проявів АПС ІІІА типу у жителів йододефіцитного Тернопільського регіону. Матеріали та методи. Обстежені 184 жінки із АПС ІІІА типу, які проживають на йододефіцитних територіях Тернопільщини. Вік обстежених становив від 19 до 74 років. Результати. В обстежених у Тернопільській університетській лікарні 73,14 % пацієнтів маніфестація АПС ІІІА типу починалася із ЦД 1-го типу. Патологію щитоподібної залози було діагностовано через 5–8 років після виявлення ЦД. Функціональні розлади патології щитоподібної залози проявлялися гіпотиреозом у 31,77 %, еутиреозом — у 48,96 % та гіпертиреозом — у 19,27 %. Компенсація ЦД досягалася важче у хворих із патологією щитоподібної залози з її функціональною недостатністю. Середні титри антитіл до тиреоїдної пероксидази (ТПО) становили 382,46 МО/мл. Максимальний показник антитіл до ТПО дорівнював 873,12 МО/мл. Встановлено, що у хворих із вищим показником антитіл до ТПО складніше було досягнути компенсації ЦД. Висновки. Всіх пацієнтів із ЦД 1-го типу в йододефіцитному регіоні доцільно обстежувати на наявність ознак ураження щитоподібної залози і АПС ІІІА типу.
Оцінка соматотропної функції в дітей із синдромом біологічно неактивного гормонa росту на основі проведення стимуляційних тестів iз клонідином та інсуліном
Authors: Sprinchuk N.A.
Published: July 2019

Мета дослідження: оцінити ефективність фармакологічних тестів iз клонідином та інсуліном для стимуляції соматотропного гормона (СТГ) при діагностиці синдрому біологічно неактивного гормонa росту (СБНГР). Матеріали та методи. Обстежено 158 хворих на СБНГР — 47 дівчаток і 111 хлопчиків, середній вік яких становив 8,30 ± 0,24 року. У дослідження включені пацієнти з відставанням у рості понад 2 стандартнi вiдхилення. Визначали базальний та стимульований рівні СТГ із застосуванням тестів з інсуліном та клонідином. Обов’язково проводили чотириденну пробу на чутливість до гормонa росту (ГР) з визначенням рівнів інсуліноподібного фактора росту­1 до першої ін’єкції ГР і наступного дня після завершення проби. Результати. Максимальне підвищення рiвня СТГ на тлі тестів з інсуліном та клонідином в усіх пацієнтів iз СБНГР становило понад 10 нг/мл. Максимальне збільшення показників СТГ було вірогідно вищим (р < 0,01) при проведенні стимуляційного тесту з клонідином, ніж з інсуліном. Це доведено як у дітей з СБНГР — 17,79 ± 0,51 нг/мл та 13,83 ± 0,92 нг/мл відповідно, так і в контрольній групі — 16,81 ± 1,60 нг/мл і 11,18 ± 0,70 нг/мл. Зафіксовано, що індекс стандартного відхилення інсуліноподібного фактора росту­1 у хворих дітей вірогідно нижчий (р < 0,001), ніж у контрольнiй групi. Більш вираженими зміни були в пацієнтів препубертатного віку. Висновки. Фармакологічний тест iз клонідином є більш інформативним, ніж з інсуліном, і викликає вірогiдно вищий стимуляційний максимальний викид ГР. Рекомендовано розпочинати дослідження функції СТГ з проведення проби з клонідином, що є більш безпечною завдяки відсутності ризику тяжких гіпоглікемічних станів.
Вклад харьковского профессора В.М. Когана-Ясного в учение о гипертонической болезни и артериальных гипертензиях (к 130-летию со дня рождения)
Authors: Boichak M.P.
Published: July 2019

Статья посвящена профессиональной деятельности выдающегося украинского терапевта, ученого, профессора Виктора Моисеевича Коган-Ясного, который стоял у истоков современных взглядов на механизмы развития артериальной гипертензии.
Звернення головного редактора
Authors: Sirenko U.
Published: July 2019

No abstract
Предикторы развития и прогрессирования сердечной недостаточности у додиализных больных с хронической болезнью почек
Authors: Rodionova V.V. , Boyko O.O. , Turenko O.A. , Denisenko O.O.
Published: July 2019

Актуальность. Хроническая болезнь почек приводит к раннему поражению сердца и сосудов с развитием сердечной недостаточности. Манифестация одного заболевания приводит к прогрессированию другого, поскольку хроническая сердечная недостаточность является состоянием, при котором миокард и почки патогенетически тесно связаны между собой. Цель работы — выявление ранних предикторов развития и прогрессирования хронической сердечной недостаточности у больных с хронической болезнью почек. Материалы и методы. Проведен ретроспективный анализ историй болезни 322 пациентов с хронической болезнью почек I–IV стадий. Пациенты были разделены на две группы: в основную вошли пациенты с сердечной недостаточностью и хронической болезнью почек (n = 50), в группу сравнения — пациенты с хронической болезнью почек, но без хронической сердечной недостаточности (n = 50). Изучали данные клинического осмотра пациентов, лабораторного и инструментального обследования. Полученные результаты обрабатывались статистически. Результаты. У пациентов с хронической болезнью почек и признаками сердечной недостаточности были обнаружены повышенный индекс массы тела, отеки на нижних конечностях, артериальная гипертензия II стадии, 1–2-й степени. На электрокардиограмме зарегистрированы нарушение ритма по типу пароксизмальной тахикардии, фибрилляции предсердий. Выявлены снижение уровня гемоглобина, фильтрационной функции почек, повышение уровня общего холестерина. Выводы. Как ранние предикторы развития хронической сердечной недостаточности у больных с хронической болезнью почек можно рассматривать диастолическую артериальную гипертензию, анемию и повышение уровня общего холестерина. Риск развития и прогрессирования сердечной недостаточности увеличивается при снижении скорости клубочковой фильтрации ниже 60 мл/мин. Хроническая сердечная недостаточность развивается раньше и быстрее прогрессирует у больных с хронической болезнью почек, возникшей вследствие хронического гломерулонефрита.
Иммунопрофилактика рецидивирующих инфекций мочевых путей
Authors: Ivanov D.D.
Published: July 2019

Рецидивирующие инфекции мочевого тракта представляют собой важную проблему современной медицины. Выделяют две основных группы рецидивирующих инфекций: первая — протекающие на фоне аномалий развития органов мочевой системы, вторая — рецидивирующие без видимой причины. Повторные курсы антибиотикотерапии, как правило, не обеспечивают санацию мочевых путей при рецидивирующих инфекциях мочевого тракта. В настоящей работе представлена схема, предназначенная для врачей практического здравоохранения, которая демонстрирует преимущества комплексного подхода, основу которого составляет иммунопрофилактика препаратом Уривак на фоне профилактической терапии Макмирором и фитопрепаратами (УроПак-36). Приведена последовательность и сочетание препаратов, указана длительность приема и раскрыта иммунологическая целесообразность представленного подхода. Материал предназначен для практикующих врачей, занимающихся лечением рецидивирующих инфекций мочевого тракта.
Прецизионная диагностика люпус-нефрита: возможности и роль биомаркеров
Authors: Golovach I.Yu. , Yehudina Ye.D.
Published: July 2019

Наиболее частым осложнением у пациентов с системной красной волчанкой является волчаночный нефрит — люпус-нефрит (ЛН), состояние, которое может привести к терминальной стадии заболевания почек. В последние годы было предложено множество биомаркеров сыворотки крови и мочи, генетические исследования для ранней диагностики ЛН, однако ни один из них не вошел в рекомендации для клинического использования. Большинство исследований, проведенных в этом направлении, были одноцентровыми со значительной вариабельностью в когортах, анализах и хранении образцов, что привело к неубедительным результатам. На сегодняшний день нет единого биомаркера, достаточного и валидного для диагностики ЛН, выявления обострения патологического процесса и определения реакции на терапию и прогноз. Более вероятный сценарий будущей диагностики — комплексный подход с определением панели биомаркеров мочи, сыворотки крови, почечной ткани и генетических биомаркеров. В обзоре обобщены данные относительно традиционных и новых сывороточных, мочевых и генетических биомаркеров, обсуждены целесообразность их использования в клинической практике и возможности имплементации для более точной диагностики ЛН. Каждая панель биомаркеров обеспечит уникальное понимание различных клинических вопросов развития и прогрессирования болезни. Так, генетическая панель может определить вероятность развития у пациента с системной красной волчанкой нефрита и какие именно воспалительные пути будут вовлечены в реализацию развития ЛН. Панель биомаркеров мочи может помочь различить воспаление и фиброз, устраняя необходимость повторных биопсий. Панель биомаркеров сыворотки может идентифицировать нефритогенные аутоантитела, которые увеличивают количество обострений, обусловливают их тяжесть и ухудшают ответ на лечение. Более систематический и целенаправленный подход к исследованию биомаркеров позволит прецизионной диагностике стать реальностью для пациентов с ЛН.
Диуретики в современной нефрологии
Authors: Ivanov D.D.
Published: July 2019

В работе рассмотрена проблема использования петлевых диуретиков у пациентов с хронической болезнью почек, которая сочетается с кардиоваскулярными рисками, а именно: сердечной недостаточностью, артериальной гипертензией, отечным синдромом, в том числе на фоне сахарного диабета. Представлены три терапевтических интервала торасемида и ксипамида, который можно добавлять к торасемиду для усиления диуретического эффекта. Приведены схемы их назначения и дозировки торасемида. На конкретных клинических примерах определены причины и клинические ситуации задержки жидкости при болезнях почек, освещена роль задержки жидкости в формировании кардиоваскулярных осложнений. Дана сравнительная характеристика эффективности различных доз торасемида, которые чаще всего используются в современной нефрологии. Рассмотрены практика и особенности их назначения в отдельных нефрологических ситуациях, последовательность и комплексность в формировании терапевтического эффекта в зависимости от гидратации пациента, данных биоимпеданса и диагноза. Проанализирован терапевтический подход согласно современным руководствам по сердечной недостаточности. Подчеркнута необходимость подбора дозы торасемида для достижения адекватного диуреза. Обращается внимание на возможность непрерывного назначения торасемида у пациентов, имеющих высокие значения натрийуретического пептида. В других клинических ситуациях использования торасемида требовалось прерывистое его назначение по причине формирования резистентности к его применению. Подчеркнута необходимость поддержания нормонатриемии у пациентов, длительно получающих диуретики. Указаны частые побочные действия диуретиков, возможность их избегания и коррекции. Представлены показатели, которые требуют контроля при назначении диуретиков. В конце статьи даны практические рекомендации для врачей, которые позволят обоснованно назначать петлевые диуретики, в частности торасемид. Акцентировано внимание на широком диапазоне дозирования торасемида в зависимости от клинической ситуации и расчетной скорости клубочковой фильтрации пациента с хронической болезнью почек и сопутствующими клиническими состояниями. Рекомендовано преимущественное применение торасемида, ксипамида, антагонистов альдостерона.
Руководство Ассоциации почек по клинической практике : Недоедание при хронической болезни почек. Резюме рекомендаций.
Authors: Wright Mark , Southcott Elizabeth , Wineberg Stuart
Published: July 2019

No abstract
Хронический атрофический гастрит: факторы риска и их взаимосвязь с выраженностью морфологических изменений слизистой оболочки желудка
Authors: Mosiychuk L.M. , Demeshkina L.V. , Kushnirenko I.V. , Simonova O.V. , Petishko O.P. , Zyhalo E.V.
Published: July 2019

Актуальность. Хронический атрофический гастрит (ХАГ) относится к предраковым заболеваниям желудка, на фоне которого часто наблюдаются кишечная метаплазия и дисплазия, а также чаще, чем у здоровых лиц, может возникать рак желудка. Цель исследования: изучить факторы риска ХАГ и их взаимосвязь с выраженностью морфологических изменений слизистой оболочки желудка. Материалы и методы. Под наблюдением находились 120 пациентов с ХАГ. Все больные проходили эндоскопическое (с функцией NBI), морфологическое обследование и анкетирование с помощью анкеты, которая была разработана для больных с ХАГ с целью изучения факторов риска. Результаты. Были определены значимые факторы развития предраковых изменений слизистой оболочки желудка, среди которых на первый план выступили показатели, которые характеризуют острый (r = 0,593) и хронический стресс (r = 0,544), употребление чрезмерного количества жареных (r = 0,636), копченых (r = 0,512) и маринованных (r = 0,591) продуктов, возраст (r = 0,639), ІІ группа крови (r = 0,651), онконаследственность (r = 0,533), наличие дуоденогастрального рефлюкса (r = 0,524) и патологии щитовидной железы (r = 0,522). По результатам эндоскопического и морфологического исследований выявлено уменьшение частоты Helicobacter pylori-инфицирования по мере роста перестроечных изменений слизистой оболочки желудка (атрофия — метаплазия — дисплазия). Выводы. Установлено возможное влияние таких факторов риска, как стресс, возраст, группа крови, наследственность, употребление чрезмерного количества жареных, копченых и маринованных продуктов, заболевания щитовидной железы и наличие дуоденогастрального рефлюкса на развитие ХАГ.
Сравнительная распространенность и особенности течения неспецифического язвенного колита в странах одного географического меридиана: Украина — Тунис. Проверка гипотезы «Север — Юг»
Authors: Dorofeyev A.E. , Vdovichenko V.I. , Nahurna Ya.V. , Hatem Khaldi , Dorofeyeva A.A.
Published: July 2019

Актуальность. Хронические воспалительные заболевания кишечника (неспецифический язвенный колит (НЯК) и болезнь Крона) относятся к тяжелым, неизлечимым страданиям, сопровождающимся в большинстве случаев потерей трудоспособности и ранней смертностью из-за их осложнений. Истинная распространенность этих заболеваний остается недостаточно изученной из-за статистической отчетности, построенной на обращаемости пациентов за медицинской помощью. Целью работы было проведение сравнительного анализа распространенности, особенностей течения и терапии НЯК в Украине и Тунисе, находящихся на одном географическом меридиане на расстоянии 1626 км. Результаты. При сравнении особенностей течения НЯК у жителей двух стран — Украины и Туниса, находящихся на одном гео­графическом меридиане и удаленных на расстояние более 1600 км, прослеживается градиентный фактор, установленный в пределах европейского континента. Это проявляется в том, что НЯК чаще страдает более молодое население Туниса (средний возраст (37,13 ± 1,24) года против (45,33 ± 1,65) года у жителей Украины); кроме того, среди больных НЯК жителей Туниса в 1,5 раза больше мужчин, чем женщин. Отмечается преобладание у пациентов Украины тотального поражения кишечника и тяжелого течения заболевания. Выводы. Таким образом, при анализе популяции пациентов с НЯК в Украине и Тунисе выявлено увеличение частоты встречаемости пациентов с НЯК в украинской популяции. Неспецифический язвенный колит у украинских пациентов имеет более распространенные формы и тяжелое течение, чем у больных из Туниса. Это связано с особенностями воздействия факторов внешней среды, генетической предрасположенностью, изменениями иммунитета и кишечного микробиома и подтверждает гипотезу «Север — Юг».
Функциональный запор в молодом возрасте. Место макрогола 4000 в лечении функционального запора
Authors: Dorofeiev A.E. , Rudenko M.M. , Zhyhal Yu.V.
Published: July 2019

Актуальность. Учитывая широкую распространенность функциональных запоров (ФЗ) в молодом возрасте, мы поставили перед собой задачу сравнить эффективность осмотического слабительного макрогол 4000 (препарат Форлакс) в лечении ФЗ у подростков и молодых взрослых в украинской популяции. Материалы и методы. Под нашим наблюдением находилось 35 молодых взрослых в возрасте от 19 до 25 лет (средний возраст 24,10 ± 0,33 года) и 28 детей в позднем подростковом возрасте — от 15 до 19 лет (средний возраст 15,90 ± 0,21 года). В группе молодых взрослых незначительно преобладали больные женского пола (20/15 человек), а у подростков оба пола были представлены одинаково (14/14). Исследование носило характер открытого многоцентрового. Больные ФЗ находились под наблюдением в гастроцентре г. Киева и ДТМО г. Краматорска. Диагноз ФЗ во взрослой и подростковой группах выставлялся на основании хорошо известных IV Римских критериев. Оценивалась частота дефекации на протяжении недели, а также форма стула по Бристольской шкале (БШ). Общее самочувствие и выраженность вздутия живота оценивались по 10-сантиметровой визуальной аналоговой шкале (ВАШ). Макрогол — препарат Форлакс назначался по 10 г порошка, растворенного в стакане воды, 1 раз в сутки утром. При недостаточном эффекте через 7 дней лечения доза удваивалась. Продолжительность применения препарата составляла 14 дней. Результаты. Через две недели лечения были получены следующие результаты. Частота дефекации составила 4,36 ± 0,21 (р < 0,001) раза в неделю, форма стула по БШ составляла 3,48 ± 0,22 (р < 0,001), необходимость в избыточном натуживании наблюдалась у 6 (17,1 %) больных, чувство неполного опорожнения кишечника осталось у 4 (11,4 %) больных. Общее самочувствие по ВАШ составило 5,41 ± 0,30 см (р = 0,008), ощущение вздутия — 2,07 ± 0,22 см (р = 0,08). Выводы. В украинской популяции макрогол (препарат Форлакс) продемонстрировал выраженный слабительный эффект как у молодых взрослых, так и у подростков, страдающих функциональными запорами. По нашим данным, у взрослых эффективность достигла 85,7 %, а у подростков — 89,3 %.
Короткоцепочечные жирные кислоты: роль в развитии синдрома раздраженного кишечника
Authors: Stepanov Yu.M. , Budzak I.Ya. , Klenina I.A.
Published: July 2019

В статье рассматриваются вопросы патогенеза синдрома раздраженного кишечника. Проведен короткий анализ вероятных факторов развития синдрома раздраженного кишечника. Отдельно рассмотрена роль кишечной микрофлоры и вклад короткоцепочечных жирных кислот в процессы, происходящие при синдроме раздраженного кишечника. Проанализованы исследования различных авторов относительно короткоцепочечных жирных кислот. Показаны результаты собственных исследований, в которых опеределялось содержание в кале короткоцепочечных жирных кислот у больных с синдромом раздраженного кишечника. Было выявлено существенное повышение содержания короткоцепочечных жирных кислот, особенно при диарейной форме синдрома раздраженного кишечника.
Результаты обсервационного перекрестного исследования PRELID 2 (2015–2016). Часть 2. Факторы риска неалкогольной жировой болезни печени и методы лечения болезни у пациентов, обращающихся к терапевтам и гастроэнтерологам в Украине
Authors: Stepanov Yu.M.
Published: July 2019

Цель: оценить наличие у больных с подтвержденным и неподтвержденным диагнозом НАЖБП факторов риска и фоновых состояний; преимущества практикующих врачей относительно фармакологических и нефармакологических методов лечения НАЖБП в условиях реальной клинической практики. Материалы и методы. В исследование включено 5000 пациентов (в среднем по 50 пациентов из 100 исследовательских центров), среди них 2450 женщин (49,00 %) и 2550 мужчин (51,00 %), средний возраст — (52,83 ± 12,33) года. Для проведения исследования в Украине было отобрано 100 гастроэнтерологических отделений. В список исследовательских центров включались отделения с квалифицированным персоналом, обеспеченые надлежащими материалами и техническим оборудованием, с обязательным наличием местного Комитета по вопросам этики. В исследовании применены данные, полученые во время одного обычного визита пациента в центр, включенный в исследование. Во время визита регистрировались основные исходные данные пациента, данные инструментальных методов обследования (ультразвуковое исследование печени), результаты лабораторных анализов, данные относительно применения методик лечения (фармакологических и нефармакологических). Диагноз НАЖБП устанавливался или исключался на основании результатов лабораторных и инструментальных данных, внесенных в медицинские карты. Результаты. В целом факторы риска НАЖБП обнаружены у 4650 (93,00 %) пациентов. Чаще всего отмечались избыточный вес (91,90 %), гиперхолестеринемия (61,44 %), гиперлипидемия (41,23 %). Частота выявления практически всех исследуемых факторов риска (за исключением гиперхолестеринемии) достоверно выше (p < 0,05) в группе пациентов с подтвержденным диагнозом НАЖБП, чем в группе пациентов с неподтвержденным диагнозом НАЖБП. Нефармакологические и фармакологические методы лечения применяли большинство пациентов (90,44 и 93,82 % соответственно). Большинство как нефармакологических, так и фармакологических методов лечения достоверно чаще применялись у пациентов с подтвержденным диагнозом НАЖБП (p < 0,05). Выводы. По результатам исследования определены наиболее значимые факторы риска НАЖБП. Частота выявления практически всех исследуемых факторов риска (за исключением гиперхолестеринемии) достоверно выше (p < 0,05) в группе пациентов с подтвержденным диагнозом НАЖБП, чем в группе пациентов с неподтвержденным диагнозом НАЖБП. Исследование также позволило оценить фармакологические и нефармакологические методы, наиболее часто применяющиеся в лечении больных НАЖБП в Украине.
Оценка факторов риска развития поражений печени у больных хронической лимфоцитарной лейкемией в динамике химиотерапии
Authors: Maslova G.S. , Skrypnyk I.M.
Published: July 2019

Актуальность. Лечение В-клеточной хронической лимфоцитарной лейкемии (В-ХЛЛ) сопровождается риском развития поражений печени, что связано с факторами, которые зависят от особенностей пациента, опухоли, и химио­терапией (ХТ). Цель — оценить риск развития и характер нарушений печеночных тестов у больных В-ХЛЛ в динамике ХТ. Материалы и методы. Обследовано 76 больных В-ХЛЛ, из них 44 (57,9 %) мужчины и 32 (42,1 %) женщины. Средний возраст — (66,81 ± 12,50) года. Стадию В-ХЛЛ определяли по классификациям К. Rai (1975, 1987) и J. Binet (1981, 2006). Назначали ХТ по схеме FC (флударабин, циклофосфан). Обследование проводили перед ХТ и после двух курсов FC. Учитывали гиперпластический синдром, гиперлейкоцитоз. Оценивали показатели биохимического анализа крови. Использовали критерии Common Terminology Criteria for Adverse Events (CTCAE), Version 4.02. Результаты. Поздние стадии В-ХЛЛ, ІV по Rai и С по Binet, у больных В-ХЛЛ ассоциируются с ростом риска не получить ответы на ХТ (отношение рисков (RR) 0,53; 95% доверительный интервал (ДИ) 0,31–0,90; р < 0,05). Наличие гиперпластического синдрома сопровождается достоверным риском не достичь ответа на ХТ (RR 0,23; 95% ДИ 0,07–0,80; р < 0,05). Поражение печени чаще регистрируют у больных В-ХЛЛ в III стадии (RR 1,96; 95% ДИ 1,33–2,88; р < 0,05) и IV стадии (RR 2,13; 95% ДИ 1,47–3,08; р < 0,05) по сравнению со ІІ стадией по Rai. У больных В-ХЛЛ риск развития гепатотоксических реакций ассоциируется с низкой эффективностью ХТ, а именно достижением частичного ответа (RR 3,18; 95% ДI 1,93–5,22; р < 0,05) и отсутствием ответа на ХТ (RR 3,71; 95% ДI 2,37–5,81; р < 0,05). Выводы. Риск возникновения поражений печени возрастает у больных В-ХЛЛ IV (С) стадии и ассоциируется с низкой эффективностью ХТ.
Особливості способу життя як фактор ризику розвитку і прогресування діабетичної ретинопатії у хворих на цукровий діабет 2-го типу
Authors: Bykhovets M.Yu. , Rykov S.O. , Natrus L.V.
Published: July 2019

Актуальність. На сьогодні активно вивчається роль загальної дієти, окремих харчових продуктів і поживних речовин, способу життя (CЖ), фізичної активності тощо у розвитку цукрового діабету 2-го типу (ЦД2). Мета — провести аналіз особливостей способу життя як фактора ризику розвитку і прогресування діабетичної ретинопатії (ДР) у хворих на цукровий діабет 2-го типу. Матеріали та методи. Дослідження включало 76 хворих із ЦД2, у яких за результатами офтальмологічного обстеження виявлено різний ступень ДР. Контрольну групу (n = 43) становили особи без ЦД, співставні із пацієнтами за статтю, віком, індексом маси тіла. Для вивчення СЖ була розроблена анкета, на питання якої пропонували відповісти всім досліджуваним особам. Результати. Для інтегральної оцінки показників СЖ в групах порівнянь доцільно проводити аналіз відповідей анкети через визначення індексів. Найбільш вдалим виявився індекс раціональності рекомендації через відношення «рекомендовано — не рекомендовано». 90 % хворих із ЦД2 дотримуються спеціальної дієти, але наявність погрішностей при дієтичному харчуванні не корелює прямо із тяжкістю стану і розвитком ДР. Додаткове фізичне навантаження, як і вживання додаткової кількості води в раціоні є звичками, які суттєво відрізняють хворих із ЦД2 від їх ровесників без діабету. Але відсутність додаткових фізичних вправ і невелика кількість рідини при щоденному вживанні не виявили кореляції із погіршенням стану і посиленням ускладнення у вигляді ДР. Аналіз харчових звичок показав, що недостатність вживання фруктів і овочів знаходиться в прямій залежності із захворюванням на ЦД і його ускладненням у вигляді прогресування ДР. Висновки. Отримані дані надають підставу сформувати рекомендацію для пацієнтів з ЦД2 у вигляді збагачення раціону харчування фруктами й овочами і розглядати цю пораду як профілактичний засіб розвитку захворювання й ускладнення у вигляді прогресування ДР.
Нейроофтальмологічні аспекти великих і гігантських аденом гіпофіза
Authors: Egorova E.S. , Guk M.O. , Zadoyannyi L.V. , Guk O.M.
Published: July 2019

У роботі проведено аналіз особливостей зорових розладів у хворих на великі та гігантські аденоми гіпофіза (АГ). Гормонально-неактивні АГ і пролактиноми у старечому віці можуть досягати значних, іноді великих розмірів, що обумовлює складність хірургічного лікування та може призвести до сліпоти у 3,5–16 % хворих. Під спостереженням перебувало 54 хворих на великі та гігантські АГ, яким проведено клініко-неврологічне, офтальмологічне обстеження та комплекс нейровізуалізуючих досліджень. У клінічній картині захворювання переважають зорові розлади з розвитком асиметричного хіазмального синдрому, що характеризується тяжким і вкрай тяжким зниженням гостроти зору, абсолютними дефектами в темпоральних половинах поля зору, розвитком первинної низхідної атрофії зорових нервів.