bluuebunny/crossref_metadata_2025 huggingface dataset:
Beiträge zur Wirkung der Dauer der melkpause auf die Intensität der Milchsekretion des Kuheuters
Authors: Poijärvi Ilmari
Published: July 2018

Der Verfasser hat neulich zwei Versuche über die Wirkung der Dauer der Melkpausen auf die Milchproduktion der Kühe bei zweimaligem Melken ausgeführt (6). Die Versuche führten zu solchen Ergebnissen, dass die im Mittel etwa 16 kg melkenden Versuchskühe dieselbe Milchleistung gaben, unabhängig davon, ob die Pause zwischen Abend- und Morgenmelken 12, 13 oder 15 Stunden, und entsprechend die im Mittel etwa 20 kg melkenden Versuchskühe auch dieselbe Milchleistung, unabhängig davon, ob die Pause 12, 13 oder 14 Stunden ausgemacht hat. Ein solches Ergebnis ist entweder so zu erklären, dass die Intensität der Milchsekretion ganz unabhängig von der Länge der Melkpause gewesen ist, oder auf Weise, dass diese Intensität während der kürzeren Pause grösser und während der längeren kleiner gewesen ist und dass diese Veränderungen in der Produktionsintensität sich ausgeglichen haben. Auf Grund des Versuchsmaterials, das in den oben erwähnten Versuchen gesammelt worden ist, hat der Verfasser in dieser Veröffentlichung untersucht, welche der zwei genannten Möglichkeiten in der Wirklichkeit vorlag. Die Berechnungen haben zu folgenden Ergebnissen geführt; Das Verlängern der Melkpausen hat, wenn es langsam (nur 5—8 Min. täglich) geschehen ist, die Intensität der Milchsekretion, also die in einer Zeiteinheit gewonnene Milchmenge, gar nicht vermindert, und ihr Verkürzen hat sie nicht vermehrt. Unabhängig von der Dauer der Melkpausen hat man auf die Dauer bei jedesmaligem Melken und bei allen Kühen an Milch eine Menge erhalten, die zu der gesamten Milchleistung des Tages in demselben Verhältnis gestanden hat wie die Melkpause zu 24 Stunden. Die kleinen Abweichungen von dieser Regel, die vorgekommen sind, beruhen offenbar auf Zufall und sind keinesfalls von der Höhe der Leistung abhängig gewesen. Die allgemeine Auffassung, dass das Verlängern der Melkpausen zu einer solchen Steigerung des inneren Milchdruckes im Euter führte, dass er die Milchsekretion verlangsamte, ist also nicht unter den Versuchsverhältnissen zutreffend gewesen. Zur Erklärung der Erscheinung stellt Verfasser die Theorie dar, dass die Kühe im allgemeinen stets über unbenutzte, nicht arbeitende Euterabteilungen verfügen, die bei Bedarf allmählich für die Milchabsonderung mobilisiert werden können, wobei auch die nötige Zunahme des Hohlraumes im Euter zustande kommt. Da dies offenbar nicht in ganz kurzer Zeit geschehen kann, gelangt man zu verschiedenen Ergebnissen, wenn der Übergang von einer Melkpause zur anderen langsam oder schnell herbeigeführt wird. Dies könnte viele scheinbare Widersprüche erklären, die in den Ergebnissen der auf die Lösung dieser Fragen abgesehenen Versuche bestehen.
Sokerijuurikkaan kasvukehitys vuosina 1950-1954 ja sadon arvioiminen kasvukaudella viikkonäytteiden perusteella
Authors: Kaivola Aimo
Published: July 2018

Sokerijuurikkaan juuren ja naatin kasvua sekä sokeripitoisuuden kehittymistä kasvukausien 1950—1954 aikana on seurattu juurikasmailta viikoittain otettujen näytteiden perusteella. Näytetiloja on valittu yhtä paljon kustakin Turengin Sokeritehtaan viljelyalueen neuvontapiiristä. Kolmena viimeksi kuluneena vuonna on näitä tiloja ollut vuosittain yhteensä 90 tai enemmän. Näytteiden ottaminen tietyn järjestelmän mukaisesti, jolloin subjektiivinen valinnan mahdollisuus jää pois, antaa parhaan tuloksen. 20 juurikasta kussakin näytteessä on todennäköisesti riittävä silloin, kun näytteitä otetaan yhteensä useita kymmeniä. Sokerijuurikkaan naatti kehittyy harvennuksen jälkeen hyvin nopeasti. Korkeimmillaan on naatin paino keskimäärin syyskuun lopussa. Sääsuhteet ja myös kylvöaika vaikuttavat naatin samoin kuin juurenkin kasvuun suuresti. Aikaisena vuonna 1953 on naatin paino ollut suurin jo syyskuun alussa. Juuren kasvu alkaa vasta heinäkuun alussa ja on nopeimmillaan elokuussa. Elokuun kasvu on keskimäärin 40 % juurikkaan lopullisesta painosta. Yleensä juuren paino lisääntyy jonkinverran vielä lokakuun aikanakin. Eri vuosina kasvu on erilaista, nimenomaan kasvukauden alkupuoliskolla. Jo tällöin tulee varsinaisesti ratkaistuksi, millaiseksi juurikkaan keskipaino muodostuu. Juuren lisäkasvu syyskuun alusta nostoaikaan mennessä on ollut keskimäärin noin 100 grammaa. Nostoajan keskiarvopaino on laskettu syyskuun lopussa ja lokakuun kahden ensimmäisen viikon aikana otettujen viikkonäytteitten mukaan. Sokeripitoisuuden kehittymiseen vaikuttavat sääolosuhteet ratkaisevasti. Keskimäärin eri vuosina lisääntyy juurikkaan sokeripitoisuus vähitellen hidastuen koko kasvukauden ajan. Vilkkaimmillaan on sokerin varastoituminen juureen elokuun lopulla ja syyskuun alkuviikkojen aikana. Juurikkaan kykyä tuottaa sokeria ei ilmastossamme voida täydellisesti käyttää hyväksi, koska nosto on yleensä saatava suoritetuksi loppuun jonkinverran ennenaikaisesti. Kun suurimmat eroavaisuudet juurikkaan kasvussa ilmenevät jo kasvukauden alkupuoliskolla, on mahdollista laskelmoida elokuun lopussa saatujen viikottaisten punnitustulosten ja keskimääräisen lisäkasvun perusteella, millainen juurikkaan keskipaino tulee nostoaikana olemaan. Tämän keskipainon suuruudesta riippuu saatavan juurikassadon suuruus. Tutkimustulosten mukaisesti on päädytty kaavaan, jota käyttäen odotettavissa oleva hehtaarikeskisato voidaan laskea näyte juurikkaiden keskipainon perusteella.
Phosphorus in various depths of some virgin peat lands
Authors: Kaila Armi
Published: July 2018

In the present paper results are reported concerning the total content as well as solubility of organic and inorganic phosphorus in 122 peat samples which were collected from various depths of 30 peat lands. The total phosphorus content of all the samples was rather low and no regularity in the influence of the depth upon this quantity could be demonstrated. There seemed to be some tendency to an increase in the P-content with increasing depth in the peat lands of lower quality. In peat lands of higher quality the opposite often held true. A large part of the phosphorus occurred in organic form, and, almost without exception, this percentage of total phosphorus increased with the depth: in undecomposed plant material this proportion was about 50—60 per cent, in the surface layers 70 per cent, on the average, in deposits deeper than 50 cm seldom less than 80 per cent and it could even reach 95 per cent. 1he amount of organic phosphorus expressed as a percentage of organic dry matter was low in most of the samples and although it tended to increase with the depth only in 11 of all the 122 samples values higher than 0.1 per cent were obtained. Even if an allowance is made for the conditions prevailing in peat lands these low percentages of organic phosphorus indicate that, from the microbiological point of view, no rapid mineralization of the organic phosphorus compounds is probable. The inorganic phosphorus content was low and tended to decrease from the surface to deeper layers. The solubility of inorganic phosphorus, however, dropped much more drastically. Thus in the deeper layers the amount of easily extractable inorganic phosphorus could be negligible. The solubility of organic phosphorus also impaired with the depth. The phosphorus economy of peat lands was discussed on the basis of the results obtained.
Kokeita automaattiruokinnan järjestämiseksi meijerisikalassa
Authors: Saarinen P. , Syrjänen E. , Hyvärinen Vuokko
Published: July 2018

Meijerien Keskusosuusliike Valion Ylitornion meijerin sikalassa suoritetun kahden ruokintakokeen sekä käytännön olosuhteissa tekemiensä havaintojen nojalla kirjoittajat ovat päätyneet seuraaviin johtopäätöksiin. Väkirehujen syöntiä voidaan meijerisikaloissa tarvittavassa määrin rajoittaa ja heran kulutusta nostaa lisäämällä kuivarehuautomaateista vapaasti syötettävään väkirehuseokseen 5—15 % heinäjauhoja tai kuivattua sokerijuurikasleikettä. Karkearehulisien ei tarvitse alentaa rehun hyväksikäyttöä ja tuotantovaikutusta, jos samanaikaisesti huolehditaan siitä, että koko rehuannoksen (hera mukaanluettuna) kuiva-aineen raakakuitupitoisuus ei nouse haitallisen suureksi. Edellä esitettyjä periaatteita soveltamalla tuotteiden laatua ja erityisesti eläinten lihavuusastetta, lihakkuutta ja silavan paksuutta voidaan meijerisikaloissa automaattiruokinnalla säätää suunnilleen yhtä tehokkaasti kuin eläimiä käsin ruokittaessa.
Sonnien jälkeläisarvostelun tuloksista erilaisessa ympäristössä II
Authors: Varo Mikko
Published: July 2018

Tutkimus perustuu maatalouskoelaitoksen kotieläinjalostusosastolla tarkkailuvuodesta 1949/50 lähtien Hollerith-järjestelmällä suoritettuihin sonnien jälkeläisarvosteluihin, jotka toistaiseksi tapahtuvat tytärten keskiarvoja käyttäen. Tutkimuksessa on vuorosuhdekertoimia laskien verrattu eri maanviljelysseura-alueilla saatuja saman sonnin tytärten keskiarvoja toisiinsa. Ayrshireaineisto käsittää 203 ja suomenkarjan aineisto 60 sonnia. Vertailujen tuloksena voitiin todeta, että sonnien perinnöllisen maidontuotantotaipumuksen arvostelussa suhteellinen arvostelutapa, käytettiinpä arvostelun perustana prosentteina ilmaistuja suhteellisia tuotoksia sellaisenaan tai näiden poikkeamia samanikäisten jälkeläisryhmien keskiarvosta, johtaa yleensä varmemmin onnistuvaan jalostustyön edistymiseen kuin kilomääräisiin tuotoksiin perustuva valinta. Tämän osoittaa myös vertailu, jossa toisen arvostelutuloksen kilomääräistä maitotuotosta verrattiin toisen suhteelliseen maitotuotokseen, jolloin saatiin useimmissa tapauksissa pienemmät vuorosuhteet kuin suhteellisista tuotoksista. Maidontuotantotaipumuksen arvostelu varmistuu, kun suhteelliset tuotokset täydennetään karjojen todennäköisillä laadullisilla poikkeamilla rodun keskiarvosta. Tämä tapahtuu painottamalla yksilön suhteellista maitotuotosta ja karjan poikkeamaa rodun keskiarvosta (karjan suhteellista arvoa) tietyssä suhteessa. Ayrshirerodulla prosenttisia arvoja käytettäessä yksi suhteellisen arvon prosenttiyksikkö vastaa 240 kg:n keskituotoseroa, ja jos suhteelliset arvot on ilmaistu kilomääräisinä erotuksina, on suhteellisten tuotosten ja keskituotoserojen painojen suhde 6: 1. Suomenkarjan aineiston pienuuden vuoksi ei vastaavia laskelmia siitä suoritettu. Kokeilemalla eri painotuksia saatiin suurimmat korrelaatiot ayrshirerodulla, jonka karjat ovat suurempia, silloin kun painotussuhde oli 5: 1 yksilön suhteellisten tuotosten hyväksi, ja pienikarjaisella suomenkarjalla, kun painotus tapahtui suhteessa 9: 1. Viimeksi mainittuun tulokseen on kuitenkin keskituotosten melkoinen vuorosuhde luultavasti vaikuttanut. Säännöllisyysprosentti, joka ilmaisee säännöllisten lehmien osuuden kaikista sonnin jälkeläisistä, on ilmeisesti sangen epävarma hedelmällisyystaipumuksen ja tautien vastustuskyvyn mitta, koska siitä on saatu varsin epävarmat vuorosuhteet. Myös lypsykäyrän muodon arvosteleminen viiden kuukauden prosentilla osoittautuu melko epävarmaksi. Suomenkarjan aineiston yleensä heikommat vuorosuhteet johtunevat ilmeisesti pääasiassa tämän rodun sonnien pienemmästä jälkeläisten luvusta, joka nyt käsitellyssä aineistossa oli keskimäärin 17 vastaavan luvun avrshirerodulla ollessa 27.
Über die Rolle des Stickstoffs im Futterbau
Authors: Stählin A.
Published: July 2018

Von den Stickstoff-Formen, die seit langem als N-Düngemittel gebräuchlich sind, hat jede ihre Vorteile und Nachteile für die N-Versorgung von Futterpflanzen. Alle zusammen werden sehr rasch, z.T. nach Umwandlung in Salpeter, von den Pflanzen aufgenommen und deshalb ist ihre Wirkung meistens sehr schnell im ersten Aufwuchs verpufft. Aber die beiden jetzt in Deutschland in Prüfung befindlichen langsam löslichen N-Düngemittel, der Ureaform und das Floranid, weisen in der grossen Abhängigkeit ihrer Löslichkeit von der derzeitigen Witterung oft eine schlechtere Wirkung als die althergebrachten Düngemittel auf. Ihr Preis, der jetzt für landwirtschaftliche Nutzung vollkommen undiskutabel ist, dürfte in Angebot und Nachfrage eine starke Senkung erfahren können. Die Ansichten über die Höhe der Stickstoffdüngung sind bei Futterpflanzen seit dem Zweiten Weltkrieg in Fluss geraten. Während wir auf der Intensivweide relativ klar sehen, nämlich dass wir sehr hoch, in günstiger Klimalage bis 300 kg/ha N, düngen dürfen, kann die Menge, die von den verschiedenen Pflanzengesellschaften der Dauerwiese ausgenutzt wird, noch nicht sicher mit festen Ratschlägen angegeben werden. Im Ackerfutterbau treten, wie auf dem Dauergrünland, nach stärkeren N-Gaben Veränderungen in der stofflichen Zusammensetzung des Aufwuchses ein, die tierphysiologische Bedeutung haben, wenn nicht eine Kompensation mit anderen Futtermitteln vorgenommen wird, die vor allem eine Ergänzung in Form von essentiellen Aminosäuren besitzen. Es zeichnen sich noch andere natürliche Grenzen ab, z.B. nach starker Nutzung in der unvollkommenen Ersetzung von Reservestoffen in der Graspflanze durch Stickstoffdüngung, sowie in der unvollständigen Verarbeitung des in mineralischer Form aufgenommenen Stickstoffs durch die Pflanze. Wahrscheinlich dürfte indes in den meisten landwirtschaftlichen Betrieben die Höhe der verabreichten Stickstoffgaben letztlich mehr von betriebswirtschaftlichen Erwägungen als von solchen pflanzen- oder tierphysiologischer Art bestimmt werden.
Human aspects on the re-organization and reallocation of resources on family farms
Authors: Westermarck N.
Published: July 2018

This essay has sought to elucidate the issue of the influence of the human factor on the re-organization of production. However, very little empirical material dealing with the substance of the matter seems to exist, for which reason the issue has been dealt with somewhat peripherally. Certain conclusions may, nevertheless, be drawn. The significance of managerial skill in the reorganization of production and re-allocation of resources will continuously increase in importance in the future for the following reasons, which are all inter-related: Science and techniques are with increasing speed achieving technical improvements in methods, the sufficiently rapid adoption of which requires increasing alertness to enable the farmer to keep up with the times. It is not possible to create a rationally managed farm unit without resorting to new technical achievements, so the farmers of these farms are allowed to attain an income level deemed moderate by the government in its official agricultural policy. The size of the farms, expressed according to area, or man work units or in some other way, tends to increase, which also involves a closer dependence on credit granting. Farms are becoming increasingly commercial which requires a business training. It is obvious that the advantage of ability is considerably greater in those undertakings in which more capital is invested, taking into consideration the continuing growth of the part played by capital in the business. In order that the realization of the re-organization would keep pace with the technical development, sufficient attention should be given to 1) the attaining of up-to-date professional training 2) a sufficiently rapid succession of generations in the farming.
Biförtjänsternas storlek och struktur på bokföringsgårdarna i Finland
Authors: Hackman Patrick
Published: July 2018

Undersökningens motiv har varit, att ur ett befintligt material bestående av bokföringsgårdarna skapa en orienterande bild av biförtjänsternas omfattning och karaktär. De vunna resultaten kan således under inga omständigheter generaliseras. Det har bl.a. framkommit, att de studerade faktorerna, biförtjänsternas storlek och art, företer mycket stora variationer mellan olika gårdsbruksgrupper för att inte tala om enskilda fall. Detta faktum förutsätter att ytterligare undersökningar i gebitet borde utföras med material, vars representativitet är bättre än hos det material, som utnyttjats i denna undersökning. Som stöd för denna uppfattning kan framhållas, att bokföringsuppgifterna för biförtjänsternas del varit mindre exakta än för övriga företagsformer.
Studies on the main chemical composition of bones
Authors: Paloheimo L. , Björkenheim L. M. , Leivonen H.
Published: July 2018

The femurs of 20 cows and 4 young animals have been analysed, similarly the tibias of 4 cows. The whole bone was used as a sample. Fat, protein and ash were directly determined and the water content was calculated as difference. By a visual estimate the animals were classified in grade classes using a system in which class I denotes very fat cows and class VII emaciated animals. The average percent composition of the cow femurs was as follows. The ranges of variation are given in brackets. A sick cow is omitted. Fat 33.6 (26.9—38.9), Protein 17.2 (15.0—21.6) Ash 34.8 (30.0—39.9), Water 14.4 (11.3—16.0) There seems to be a negative correlation between the fatness of the cow and the fat content of the femur. However, a closer examination of the results, and especially the examination of the volume-% composition of the femurs, suggests that the accumulation of fat in the bone results from the withdrawal of ash and protein which are the firmness and tenacity giving components in the bone. Probably the cows of the better grade classes have been in better condition not only as regards their fat deposits and musculature but also in regard to the minerals in the bones. Thus a high fat content in the bones is no positive indication of a healthy condition in an animal. The protein content in the femurs of young animals is about the same as that in cow femurs. The water content is high but that of fat and ash low. The femur of a newborn calf was almost fat-free, but the fat and mineral contents seem to increase rapidly already in early life. The investigated tibias contained more protein and ash but less fat than the femurs of the same cows. This study does not afford support to the opinion expressed e.g. by MAYNARD and LOOSLI (1 p. 126) that the fat in the bones the same manner as the adipose tissues in general, serves the animal as energy reserve during scanty feeding. The fat in the bones seems not to decrease when the animal becomes thinner but this probably occurs when the nutritional state pertaining to minerals and vitamins is improved.
Fixation of potassium in Finnish soils
Authors: Kaila Armi
Published: July 2018

The fixation of potassium in Finnish soils was studied on the basis of a material consisting of 265 samples from various parts of the country. A »wet method» was employed in which 2.5 me K was added per 100 g soil, and the fixation against the extraction with neutral N ammonium acetate was determined after a period of contact of one hour. The average fixation in the 135 samples of surface soils was 0.38 ± 0.03 me K/100 g soil, and in the 130 subsoil samples 0.77 ± 0.09 me/100 g soil, or about 15 and 30 per cent of the added potassium, respectively. In the groups of the surface samples the mean values increased with the increasing content of clay from 0.25 ± 0.04 me K/100 g soil in the finesand soils to 0.56 ± 0.03 me K/100 g soil in the samples of heavy clay containing at least 60 per cent of the fraction < 2 μ. In the groups of the subsoil samples the corresponding mean values were 0.33 ± 0.24 and 1.04 ± 0.15 me K/100 g soil. In the surface soils the results ranged from 0.09 me K/100 g in a finesand soil to 1.27 me K/100 g in a clay loam, and in the subsoil samples from 0 in a sandy clay soil to 1.80 me K/100 g in one sample of clay loam and one sample of silty clay. The fixation was positively correlated with the contents of finer clay
On the content of cell-wall constituents in various plant materials
Authors: Salo Maija-Liisa , Mäkinen Terttu
Published: July 2018

In this investigation, analyses were made of the contents of hemicellulose, cellulose, crude lignin, crude protein and ash in 43 different plant materials. In addition, the proportions of various sugar anhydrides in the hemicellulose fraction were determined. The carbohydrate analyses were made by hydrolysing to monosaccharides, except for the uronic anhydrides, which were determined by the decarboxylation method. The sum of the cell-wall constituents thus determined was subsequently compared with Paloheimo’s membrane substances and crude fibre. Large variations in the cell-wall composition were found between different plant materials. Furthermore, there were large differences in the solubility of the cell-wall substances of different plant materials in the hydrolysing procedures used in determinations of membrane substances and crude fibre. The hemicellulose composition of different species in the same genus and even in the same family was found to be similar in definite plant parts and at definite growth stages. This appears to be a generic characteristic in the chemical taxonomy of plants.
The composition of pasture grasses at the university farm Viik
Authors: Salo Maija-Liisa
Published: July 2018

During the grazing seasons of the years 1961—63 determinations were made on the contents of monosaccharides, sucrose, fructosan, crude protein and ash in various grass species. In 1961 cocksfoot and meadow grass were investigated, in 1962 meadow fescue was included and in 1963 also timothy. Weather observations were also made during the seasons. The following results were established: At the beginning of the grazing season the contents of water-soluble carbohydrates in all the grasses were at a high level, reaching a maximum of slightly over 20 % of the dry matter. This high-sugar level lasted from one to four weeks, depending on the temperature, until the plants began to form flowering heads. At the heading stage the total amount of water-soluble carbohydrates decreased to nearly half of the previous level. During the remainder of the grazing season, or for 3—3 ½ months, the total sugar content was about 8—13 % of the dry matter, dropping sometimes, however, to as low as 6 %. At the end of the dry summer of 1963, higher contents than usual were determined. There were no great differences in the total contents of water-soluble carbohydrates between the different grass species. From the highest to the lowest sugar content, the species were: meadow fescue, meadow grass, cocksfoot. In fact timothy should be ranged as the first but this grass was not sampled from the pasture paddocks. Of the various water-soluble carbohydrates, the sucrose fraction was the largest in most of the samples. Cocksfoot contained less fructosan than the other grasses, and at the heading stage its content of monosaccharides was very high. Of the three years of the study, two were rainy and one was dry. In spite of the differing weather conditions, however, no noteworthy differences in the water-soluble carbohydrate contents were observed. The crude protein content was found to be dependent upon the growth stage. No appreciable differences were observed between cocksfoot, meadow grass and meadow fescue. Timothy, on the other hand, had a lower content of both protein and ash than the three pasture grasses. Contents of cell-wall substances were generally alike during the pasture season. Notable exceptions were evident only in the cases where the samples represented grass at an early growth stage. Meadow grass contained slightly more cell-wall constituents than cocksfoot, e. g. its xylan and crude lignin contents were somewhat higher. Furthermore, the solubility of such constituents in weak acid was slightly less for meadow grass than for cocksfoot.
The most important quality criteria of some home-grown black-currant varieties III. Aroma number, organoleptic evaluation, and degree of ripeness
Authors: Kuusi Taina
Published: July 2018

A study has been made of the quality properties of 12 home-grown varieties of black-currant. Samples were obtained from six localities over a period of three years. The properties studied consisted of the aroma number, the organoleptic evaluation, and the degree of ripeness. As regards aroma number, great variations were noted between the samples. The influence of variety was rather slight. In general, the aroma numbers were higher when the summer was cool and the growing locality more to the north, probably by reason of the losses of volatile reducing substances at higher temperatures. The utility of the aroma number in characterization of quality seems limited in scope. Smell and taste were taken as the main criteria in the organoleptic evaluation. The differences between the varieties were not very great, but in any event a relatively consistent sequence was discovered. Consideration is given to some factors which influence organoleptic properties. The degree of ripeness of the samples, and the effect of this factor on the quality properties, were studied. The degree of ripeness displays a correlation with the corresponding effective temperature totals. Here, the effect of the ripeness factor on the results was only slight, as unripe berries were removed from the samples before analysis. However, some effect may have remained, to some degree influencing the colour strength, but the organoleptic properties to a lesser degree.
Approximate determination of the cell-wall complex of vegetables by enzymatic digestion
Authors: Salo Maija-Liisa , Kotilainen Kaija
Published: July 2018

The paper describes the results of experiments in which 12 different vegetables were treated with pepsin, trypsin or trypsin + diastase in buffer solutions. The effects of certain variations in the methods on the final results are also discussed. The purpose of the study was to find out whether it would be possible to develop a simple procedure that would yield a residue roughly corresponding to the cell-wall complex in readily soluble plant materials such as vegetables. However, such great differences were found in the solubility of hemicellulose and protein among the different materials that good results cannot be achieved by a uniform method, at least not without many correction determinations.
Der Einfluss von Chlorcholinchlorid (CCC) auf Wachstum, Ertrag und Nährstoffaufnahme von Sommerweizen in einem Feldversuch
Authors: Jaakkola Antti
Published: July 2018

Im Jahre 1965 wurde in Hausjärvi (60°46' nördl. Breite, 24°51' östl. Länge) auf einem lehmigen Sandboden ein Feldversuch zu dem Zweck durchgeführt, die Möglichkeiten des auf junge Pflanzen gespritzten Chlorcholinchlorids (CCC) für die Erhöhung der Standfestigkeit von der Sommerweizensorte Norröna zu ermitteln. Um das Lagern hervorzurufen, wurde Stickstoffdüngung in drei Stufen (25, 50 und 100 kg N/ha) gegeben. Die Spritzung mit CCC (3 kg/ha) verursachte eine deutliche Erhöhung der Standfestigkeit und zwar aus dem Grunde, dass alle Internodien kürzer und somit der gesamte Pflanzenbestand niedriger blieben. Zugleich verminderte sich allerdings der Kornertrag um 13 %. Dies beruhte wahrscheinlich darauf, dass das Wachsen des Kornes vorzeitig unterbrochen wurde. Der Minderertrag konnte verhindert werden, indem die gleichzeitig mit der CCC-Spritzung zu gebende Stickstoffdüngung gesteigert wurde. Zugleich konnte die Standfestigkeit noch erhöht werden. Die CCC-Spritzung hatte keinen Einfluss auf die Nährstoffaufnahme der Pflanze, aber die Gehalte an den untersuchten Nährstoffen (N, P und K) nahmen als Folge der Spritzung mit CCC wegen der verminderten Korn- und Stroherträge zu.
Sprinkler irrigation on clay soils in southern Finland II. Effect on the grain yield of spring yereals
Authors: Elonen Paavo , Nieminen Lasse , Kara Osmo
Published: July 2018

In the dry summers 1964, 1965 and 1966, irrigation experiments of spring cereals were carried out on clay soils in Southern Finland. The soils having a rather poor structure because of the long-term cultivation without leys, endured without slaking the irrigation which was applied with »slow sprinklers» in the nigh-time. Neutral irrigation water containing small amounts of soluble salts was taken from a brook and a lake. One irrigation of 30—37 mm, applied at the optimum date, increased the grain yields of spring wheat 600—1000 kg/ha or 25—50 % and those of barley and oats 1600 kg/ha or 50 %. Barley and oats were the experimental plants only in 1966, when the relative increase in yields of all the three cereals were of the same order, namely 50 %. The optimum date of irrigation did not very closely depend on the state of development of the cereals, since within 2—5 weeks from sprouting about equal increases in yield could be obtained. Barley and oats responded, however, best to the irrigation applied one week before ear emergence. The late irrigation which was applied three days after ear emergence was best utilized by oats. Thus, the right order to irrigate cereals was in 1966: wheat, barley and oats, in spite of the reverse order of the ripening of the crops. An irrigation at the stage of sprouting had no effect on yield, because the sprouting occured well also without irrigation. Irrigation produced higher increases in yield when higher amounts of fertilizer were used. Thus, the profitable influence of irrigation was at least partly based on the better recovery of fertilizer nutrients by plants. Placement of fertilizer into the depth of 8—12 cm postponed the optimum date of irrigation some days, because the crops were able to make use of placed fertilizer also without irrigation in the early part of the summer. Placement of fertilizer and irrigation together formed an advantageous combination, because the influence of the placement of fertilizer was most effective immediately after sprouting whereas the best period of irrigation began 2—3 weeks later. With these both means, in the best cases, the yields could be almost doubled.
Vaaramoreenin lannoitus- ja kalkituskokeen tuloksia
Authors: Luostarinen Heikki
Published: July 2018

Suoviljelysyhdistyksen Karjalan koeasemalla Tohmajärvellä on tutkittu vaaramoreenin lannoitus- ja kalkitustarvetta pitkäaikaisella kenttäkokeella. Tällöin on todettu, että satotaso sekä lannoituksella ja kalkituksella saadut sadonlisäykset vaihtelevat vuosittain voimakkaasti samallakin kasvilajilla. Väkilannoitteilla saadut sadonlisäykset vastaavat parhaiten Etelä-Suomen hietamailta saatuja sadonlisäyksiä. Lannoiteyhdistelmällä on ollut vaikutusta eri ravinteilla saatujen sadonlisäysten suuruuteen. Kalkitus on lisännyt satoja ja on aiheuttanut muutoksia ravinteiden vaikutuksiin. Kalkitus on lisännyt liukoisen fosforin määriä maassa ja sen johdosta fosforilannoituksella saadut nurmikasvien sadonlisäykset ovat pienentyneet. Kalilannoituksen vaikutus on kalkituksen seurauksena tehostunut. Karjanlanta on lisännyt muokkauskerroksen liukoisen fosforin ja kalin määriä. Karjanlantalannoitus on suurentunut yksipuolisen väkilantalannoituksen saaneiden koejäsenten satoja, mutta NPK-lannoitusta käytettäessä sen vaikutus on jäänyt pieneksi. Kalkitus ja PK-lannoitus ovat lisänneet apilan osuutta nurmissa. Nurmilauhan määrä on pienentynyt monipuolisen lannoituksen ja kalkituksen seurauksena. Typpilannoitus näyttää lisänneen juolavehnän osuutta nurmissa.
Rainbow trout (Salmo irideus) produced in Finland VI. Free amino acid composition of refrigerated and frozen rainbow trout
Authors: Sihvola Ritva-Liisa , Laine Jorma J. , Niinivaara Fritz P.
Published: July 2018

Changes in the amounts of free amino acids in rainbow trout during refrigerated storage in ice at + 4 . . + 6°C and in frozen storage at –18°C were investigated. The control sample was prepared directly from the killed, bleeded, and gutted fish. The results indicated that the total amounts of free aimino acids decreased in the refrigerated and in the frozen fish. These decreases depended mostly upon the steady decrease of the three quantitatively largest components, namely histidine, tryptophane, and glycine. Histidine formed 36.1 per cent, tryptophane 25.0 per cent, and glycine 15.1 per cent of the total amount of free amino acids in the control sample. In connection with many other amino acids a decrease in their amounts was noted during storage. Changes appearing in refrigerated fish were more distinct than in frozen fish.
Determination of starch by iodine colorimetry
Authors: Vainio K. A.
Published: July 2018

In the iodine colorimetric method of Paloheimo gently dextrinized solutions are prepared of pure starch and of the analysis sample. One of the optical cells (A) of the comparator is provided with a solution made of pure starch and the other (B) with the solution to be analysed. Both solutions have the same iodine concentration. The solution in B must have a intensive colour than that in A. Solution B is then diluted with an iodinewater solution of the same iodine concentration as in the solutions A and B. When these solutions have attained the same colour it is concluded that also the starch concentration is the same and the starch content of the sample can be calculated. The results obtained by this method are compared with those obtained with the amyloglucosidase method of Salo. Table 1 shows that the two methods give very similar results. Different circumstances which might possibly interfere with the colorimetric starch determinations are studied. It was observed that attention must be paid to the intensity of boiling when the 0.05-N H2SO4 dextrinizing solutions are boiled. If the intensity is very different in the comparison solution and the solution to be analysed, considerable errors may occur. If the sample contains added chalk the neutralizing power of the sample should be determined beforehand and the normality of the solution adjusted to 0.05. If the sample contains acid it should be extracted beforehand with 80-% ethanol. —Cellulose and sugars have no influence on the results, nor have plant proteins or proteins of milk. However, if greater amounts of protein were added, a casein preparation intended for laboratory animals showed an obvious disturbing effect, as did gelatin and meat protein. – Faeces did not appear to have an interfering influence in colorimetric starch determination. The iodine colorimetric sensitiveness of starch solutions was also studied. It appeared that 0.18 mg of dextrinized potato starch already deepened the colour of 100 ml dilute iodine solution in room temperature. For wheat starch the corresponding minimum concentration was 0.27 mg/100 ml. In 3° the concentration limit was even lower, 0.05—0.09 mg/100 ml. In all the above mentioned studies the author has used as comparator essential parts of a Pulfrich photometer. A proper comparator (Fig. 1) can also be made by any skilled optician.
Studies on the effect of clay and organic matter contents on the determination of cation exchange properties in clay soils by the ammonium acetate and methylene-blue methods
Authors: Erviö Raimo , Mäkitie Osmo
Published: July 2018

The correlation between CEC-values obtained by ammonium acetate and methylene-blue adsorption methods is relatively good (r = 0.86***). The latter method gives, however, about 30 per cent lower values for exchangeable cations. The extraction ratio used in the dye adsorption method has a clear effect on the level of the CEC-values. More complete adsorption was obtained with wider ratios. With increasing clay and humus contents the adsorption becomes more dependent on the soil-dye ratio. The effect of humus is more pronounced than that of clay. The CEC-values obtained by the ammonium acetate method were in better correlation to the clay content of soils than the values obtained by the dye-adsorption method, while the latter values were better correlated to the organic matter content of the soil. The percentages of exchangeable potassium, sodium and, especially, of magnesium, decrease when the clay content decreases, while that of calcium increases slightly. The ratio between exchangeable calcium and magnesium depends on the clay content of the soil ( r = 0.56***) so that the value of the ratio Ca:Mg increases when the clay content decreases (Table 1, q).
Simple and partial correlations between the epithelial tissue content of the thyroid, the body weight, age, and level of milk yield in Ayrshire cows
Authors: Kossila Vappu , Heliander Kaarina
Published: July 2018

The absolute amount of the epithelial tissue in the thyroid (Eg) of cows was significantly and more closely correlated with the body weight corrected for pregnancy and/or degree of fatness than with the live weight. Age had practically no effect on the Eg, this observation being of value in case cows of various ages are to be used as material in studies on the incidence of endemic goitre. Due to a group of goitrous cows in the investigated material, significant negative correlation was obtained between the Eg and the milk yield. The implications of this discovery are discussed.
Lajikkeen ja lannoitustavan vaikutus kevätvehnän viljelyarvoon
Authors: Kivi Erkki I. , Hovinen Simo
Published: July 2018

Tutkimuksessa on monitekijäkokein selvitelty kolmen kevätvehnälajikkeen (Apu, Ruso ja Svenno) viljelyarvoa eri lannoitustasoilla (0, 400 ja 800 kg/ha Yn) sekä lannoitteiden hajalevitystä että rivimultausta käyttäen. Kokeet järjestettiin Tammiston (Helsingin pitäjä) ja Nikkilän (Kangasala) koetiloilla 1966 ja -67. Lannoituksen vaikutus tuli voimakkaammin esiin satotasoltaan heikommissa Nikkilän kokeissa, missä 800 Yn hajalevitettynä antoi 38 prosentin sadonlisäyksen lannoittamattomaan koejäseneen verrattuna. Tammistossa lisäys oli 11 prosenttia. Lannoitteiden rivimultaus lisäsi kevätvehnän lannoitteidenkäyttökykyä niin, että sadot lisääntyivät Nikkilän oloissa 8—15 ja Tammistossa 3—8 prosenttia. Lajikkeiden kyky hyötyä rivimultauksesta oli erilainen. Kun kaikki lajikkeet antoivat hajalevitystä käytettäessä jokseenkin yhtä runsaat sadot, oli rivimultauksella annetun runsaan lannoituksen tasolla Svenno 13 prosenttia Apua satoisampi ja Ruso sijoittui näiden keskivälille. Eri kokeista suoritetut mittaukset ja havainnot osoittivat että rivimultauksella oli positiivinen vaikutus versoston kokoon, versomisen runsauteen, tähkän pituuteen sekä tuleentumisnopeuteen ja sakolukuominaisuuksiin. Kuitenkin useat näistä eroista jäivät varsin pieniksi eivätkä olleet tilastollisesti merkitseviä. Rivimultauksella ei todettu olevan sadon laatuominaisuuksia heikentäviä vaikutuksia. Raakavalkuaispitoisuuden alentuminen oli kokeissa hyvin vähäinen eikä kaikissa koejäsenissä edes yhdensuuntainen. Rivimultaus lisäsi satovarmuutta, sillä riskikertoimet pienenivät verrattuna vastaavin lannoitemäärin tapahtuneeseen hajalevitykseen. Myös lajikkeiden väliset vaateliaisuuserot eliminoituivat käytettäessä rivimultausta, sillä korkeammalla lannoitustasolla muodostuivat vaateliaiksi tunnettujen Svennon ja Ruson riskikertoimet samoiksi kuin Avun, joka puolestaan oli heikommissa koejäsenissä viljelyvarmin. Jalostettaessa lajikkeita voimaperäistä viljelyä varten joudutaan huomiota kiinnittämäänkin tästä syystä lähinnä tekijöihin, jotka mahdollistavat tehokkaan lannoituksen käytön ja leivontakelpoisuudeltaan korkealuokkaisen sadon saannin. Yhdistetyin lajike- ja lannoituskokein on pyrittävä löytämään jalosteet, jotka suhtautuvat edullisimmin voimaperäisen viljelyn oloihin.
Tutkimuksia kasvua hillitsevien aineiden käytöstä turveviljelyssä
Authors: Kaukovirta Erkki
Published: July 2018

Yhtenä syynä Phosfonin Cycocelia heikompaan tehoon turpeessa oli suoritetuissa kokeissa se, että Phosfon pidättyi täydellisemmin turpeeseen kuin Cycocel. Phosfonia sisältävästä turpeesta otetun uutteen pituuskasvua rajoittava vaikutus lisääntyi jonkin verran, kun aikaväli sääteen lisäyksen ja uutteen oton välillä kasvoi, mutta Cycocelin teho sen sijaan heikkeni. Turpeen tilavuuspaino ja kationien vaihtokapasiteetti vaikutti B-ninen ja Phosfonin tehoon. B-nine ja Phosfon rajoittivat pituuskasvua eniten turpeessa, jonka tilavuuspaino oli pienin ja jonka kationien vaihtokapasiteetti oli suurin. Cycocelin pituuskasvua rajoittava vaikutus oli sitä suurempi, mitä suurempi turpeen kationien vaihtokapasiteetti oli. Turpeen ja hiekan seoksessa Phosfon rajoitti pituuskasvua enemmän kuin turpeessa, mutta vähemmän kuin hiekassa. B-nine ja Cycocel hiihtivät pituuskasvua turpeen ja hiekan seoksessa yhtä hyvin kuin hiekassa, joskin Cycocelin vaikutus jäi vähäisemmäksi kuin turpeessa.
The selenium content of Finnish forage crops
Authors: Oksanen H. E. , Sandholm Markus
Published: July 2018

The total of 145 plant samples were collected from 13 field stations in Finland during the crop years 1968 and 1969 and analysed for selenium by a fluorescence method using 2,3-diaminonaphthalene as the fluorescing reagent. The loss of selenium during analysis was measured by a Se75 tracer. The selenium content of all samples was very low. The mean value for hay samples was 0.014 ppm (range 0.002 to 0.048), and for grain samles 0.007 ppm (range 0.002 to 0.085). The samples with the highest selenium content came from Lapland (Rovaniemi), where the mean values for hay and grain were 0.036 ppm and 0.013 ppm respectively. There was no correlation between the plant selenium content and soil type. It appears that selenium deficiency diseases may occur anywhere in Finland unless Se supplementation is carried out.
Nurmet, Italian raiheinä ja rehukaali tuorerehukasveina suoviljelyksillä
Authors: Paulamäki Erkki , Luostarinen Heikki
Published: July 2018

Suoviljelysyhdistyksen Leteensuon ja Tohmajärven koeasemilla järjestettiin v. 1967–69 nurmien ja yksivuotisten rehukasvien vertailukokeita. Nämä metsäsaraturpeella järjestetyt kokeet antoivat mm. seuraavia tuloksia. Kasvilajimääritykset osoittivat, että nurminata—timoteinurmessa nurminata valtasi kasvutilaa timoteilta. Puna-apila katosi nurmista nopeasti ja jo toisen vuoden nurmissa sen osuus oli vähäinen. Tilalle tuli nurminata. Rehukaali tuotti suurimmat keskimääräiset tuore- ja kuiva-ainesadot. Heinäkasvinurmen kuiva-ainesato oli molemmissa koepaikoissa pienempi kuin rehukaalin, mutta suurempi kuin Italian raiheinän. Italian raiheinällä oli korkein kuiva-aineen raakavalkuaispitoisuus ja rehukaalilla pienin. Tohmajärven kokeissa heinäkasvinurmen, Italian raiheinän ja rehukaalin raakavalkuaissadot olivat suuruusluokaltaan samoja, mutta Leteensuolla Italian raiheinän raakavalkuaissato jäi pienemmäksi kuin muiden kasvien. Korjatun rehumassan kuiva-ainepitoisuus pieneni järjestyksessä nurmikasvit, Italian raiheinä ja rehukaali. Heinäkasvinurmen antamat rehuyksikkö- ja raakavalkuaissadot olivat säilörehuksi laskettuna selvästi korkeammat kuin yksivuotisten kasvien.
Typpi- ja kalilannoituksen vaikutus ruokaperunan laatuun
Authors: Ellala Anita , Vanhanen Lasse , Kurkela Rakel
Published: July 2018

Tutkimuksessa selvitettiin typpi- ja kalilannoituksen vaikutusta ruokaperunan laatuun. Kokeessa olivat lajikkeet Bintje ja Realta, jotka viljeltiin kahdella eri kasvupaikalla, Mikkelissä ja Vehkalahdella, yhdeksällä eri lannoitustasolla. Mikkelissä oli maanlaatu multava hietamaa ja Vehkalahdella hietainen urpasavi. Kenttäkokeessa käytetty typpilannoitus oli 50, 125 ja 200 kg N/ha kukin yhdistettynä kolmeen eri kalilannoitustasoon: 100, 200 ja 400 kg K2O/ha. Laadun arvostelemiseksi määritettiin keskimääräinen ominaispaino ja suoritettiin ominaispainolajitellusta materiaalista maun ja jauhoisuuden arvostelu. Näiden perusteella laskettiin moitteettoman ruokaperunan osuus eri koejäsenissä. Kullekin lannoitustasolle ominainen maku ja jauhoisuus arvosteltiin painomäärältään suurimman ominaispainoluokan perusteella. Lisäksi tutkittiin lannoituksen vaikutus keiton jälkeiseen tummumiseen ja värin säilymiseen kuorittuna. Typpi- ja kalilannoituksen lisääminen alensi perunan ominaispainoa, mikä ilmeni perunan laadussa ominaisjauhoisuuden ja maun huononemisena ja moitteettoman ruokaperunan määrän pienenemisenä. Laadultaan parasta perunaa saatiin molemmista lajikkeista molemmilta kasvupaikoilta pienimmällä typpilannoituksella (50 kg N/ha). Kasvupaikalla oli kuitenkin suurempi vaikutus perunan laatuun kuin lannoituksella. Keiton jälkeistä tummumista oli vähiten pienimmällä typpilannoituksella (50 kg N/ha) kalimäärästä riippumatta. Typpilannoitusta lisättäessä tummumistaipumus kasvoi, mutta suuret kalimäärät estivät tummumisen. Kuoritun perunan säilyvyyteen ei lannoitus vaikuttanut tarkastuksen tapahtuessa 1 vrk:n välein.
The resistance of some potato varieties to spraing caused by tobacco rattle virus
Authors: Seppänen Esko
Published: July 2018

TRV was detected and identified for the first time in Finland. According to the information available rattle is an uncommon potato disease in our country. Spraing symptoms were detected in tubers grown in a trial field at Tikkurila in 1968, and during the following years it was possible to make observations on the resistance of 10 varieties to the disease. Sieglinde and Pito were most susceptible followed by Jaakko, Eigenheimer, Olympia and Valtti. Amyla, Record and Realta were fairly resistant and Bintje most resistant.
Heinä-kaura dieetti ratsuhevosten energian, sulavan raakavalkuaisen sekä kivennäis- ja hivenaineiden lähteenä
Authors: Kossila Vappu , Virtanen Erkki , Maukonen Johanna
Published: July 2018

Toukokuussa (I) ja syyskuussa (II) suoritettiin rehunkulutus- ja ravinnonsaantitutkimuksia 24 ja 22 ratsulla vastaavasti. Hevosten keskipaino oli noin 550 kg. Koe-eläimet söivät I- ja II-kokeen aikana keskimäärin päivässä 6.4 ja 7.1 kg heiniä sekä 3.8 ja 4.3 kg kauroja. Ne saivat heinistä keskimäärin 3.49 ja 3.20 ry sekä 320 ja 330 g srv ja väkirehusta 3.41 ja 3.27 ry sekä 324 ja 372 g srv vastaavasti. Hevoset söivät kuiva-ainetta keskimäärin noin 10 kg päivässä. Kulutus nousi hevosen koon lisääntyessä. Työhevosten normeihin verrattuna ratsuhevoset saivat riittävästi sulavaa raakavalkuaista heinistä ja kauroista. 22 säännöllisesti ratsastettua hevosta kulutti ylläpitoon LARSSONin et al. (1951) normien mukaan laskettuna I+II koejaksojen aikana keskimäärin 4.77 ry päivässä ja työtuntia kohden keskimäärin 1.38 ry. Tammat kuluttivat keskimäärin 0.99 ja ruunat 1.54 ry työtunti. Tuntihevoset kuluttivat keskimäärin 1.01 ja yksityishevoset 2.39 ry/työtunti. Mainitut 22 hevosta kuluttivat I- ja II-koejaksojen aikana HINTZin et al. (1971) laskuperusteiden mukaan sulavaa energiaa (DE) keskimäärin seuraavasti: tammat 11.6 ja 9.7 sekä ruunat 12.9 ja 12.7 kcal DE/t/kg; tuntihevoset 10.0 ja 8.7 sekä yksityishevoset 19.2 ja 20.5 kcal DE/t/kg vastaavasti. I- ja II-kokeissa kivennäis- ja hivenaineiden saanti hevosta kohden päivässä oli keskim.: Ca 23.6 ja 34.4 g, P 23.8 ja 25.0 g, Mg 11.9 ja 13.0 g, K 99.5 ja 113.0 g, Na 9.8 ja 22.5 g, Fe 695 ja 1592 mg, Cu 357 ja 201 mg, Zn 492 ja 348 mg, Mn 355 ja 388 mg ja Ca/P oli 0.99 ja 1.39 vastaavasti. Heinien osuus kivennäis- ja hivenaineiden lähteenä oli keskimäärin I- ja II-kokeissa: Ca 71 ja 90 %, P 44 ja 47 %, Mg 62 ja 63 %, K 85 ja 94 %, Na 81 ja 88 %, Fe 58 ja 52 %, Cu 66 ja 72 %, Zn 55 ja 54 % sekä Mn 49 ja 50 %. Kivennäis- ja hivenaineiden saanti oli normeihin verrattuna riittävää tai kohtalaisen runsasta lukuunottamatta kalsiumia, natriumia ja rautaa I-kokeen aikana.