bluuebunny/crossref_metadata_2025 huggingface dataset:
»Mon(t)joie!« i njegove semantoleksičke varijante
Authors: Gerersdorfer Vera
Published: September 2018

Ratni poklič franačkih kraljeva: »Monftjjoie/« starofrancuski i etimološki rječnici francuskog jezika pretežno tumače kao »brdo radosti« sa semantoleksičkim varijantama: -humak, uzvišica«, »putokaz«, »hrpa (kamenja)«, »gomila (radosti)«, »vrhunac (sreće, radosti)« i si. U ovom radu autor polazi od pretpostavke da postanak pokliča stoji u izravnoj vezi s kultom svetog Oionizija i da je zato potrebno istraživati povijesne izvore i zapise o štovanju tog sveca. Ovdje se u prijevodu latinskog izvornika prvi put objavljuje za problem relevantni odlomak iz Života sv. Oionizija Isusovca Pierrea Halloixa u rijetkom izdanju J. P. Mignea koje se čuva u knjižnici samostana sv. Mihovila u Zadru. Sadržaj tog teksta govori u prilog autorovu mišljenju da u proučavanju etimološkog izvora imenice Mon(t)joie treba kao prvo uzeti u razmatranje puni obiiik franačkog bojnog pokliča: »Mon(t)joip saint Denis/«, koji se razvio na temelju zamjene Jupitera (Mon Jove a ne mon joye) sa svetim Dionizijem, Njegove semantolekisičke varijante rezultat su pučkoetimuloškog razvitka integralnog ratnog pokliča. U varijantama pak značenja: »putokaz«, »hrpa (kamenja)«, »vrhunac« itd. autor vidi posebnu semantoleksićku skupinu koja nije još ni danas točno definirana, ali koja prije ukazuje na galskolatinski nego na franački izvor kao što utvrđuje većina odgovarajućih rječnika.
Problèmes théoriques de l’homonymie
Authors: Ćosić Vjekoslav
Published: September 2018

U radu se razmatra problem homomimije na primjerima uzetim uglavnom iz francuskog jezika a s posebnim osvrtom na implikacije koje ona u sebi nosi u vezi s teorijom jezičnog znaka. Hotnonimija naime protuslovi svim dosada poznatim teorijama jezičnog znaka i otvara niz pitanja koja još čekaju odgovor. Ona time ujedno djeluje kao neka vrsta katalizatora u semantičkim istraživanjima. Prisutna je na svim razinama jezika, od prefiksa, sufiksa, monofonematskih riječi, višesložnih riječi pa sve do razine rečenice. Zadire i u područje pravopisa, što je osobito vidljivo u jezicima s etimološkim pravopisom u kojima je česta pojava homofonije i homografije. Razmatraju se stavovi nekolicine lingvista (Ullmann, Duhaček, Lyons, Heger, R. Martin, Mounin, Pottier, itd.). Kao protuprimjer homonimije razmatra se slučaj polimorfije: vais-allons-irai u francuskom i čovjek-ljudi u hrvatskom, kao njezina analogija na planu izraza. Polazeći od Guillaumeove tvrdnje da značenje bira svoj znak, a ne obratno, i činjenice da jedno značenje ne mora imati samo jedan znak (polimorfija), nego da jedan znak može imati više značenja (polisemija i homonimija), postulira se šira koncepcija jezičnog znaka koja u igru uvodi dihotomiju jezik - govor. Prema toj koncepciji, postoji značenje u jeziku i značenje u govoru kao i oznaeitelj u jeziku i označitelji u govoru. Jedino značenje u jeziku mora biti koherentno i sistematizirano a govorna značenja i označitelji podliježu principu »dovoljne izražajnosti« i ne moraju biti koherentni, o čemu najbolje svjedoče upravo homonimija i polimorfija.
Verbvalenz als grundlage von textinterpretationen
Authors: Mikić Pavao
Published: September 2018

Jedan nemali dio nastave stranog jezika sačinjavaju interpretacije literarnih tekstova. Da li se može na temelju utvrđivanja morfo-sintakto-semantičke valentnosti najvažnijih glagola u tekstu osigurati njegovo razumijevanje a time omogućiti i njegova interpretacija? Ovakav novi način interpretacije je moguć. U članku se demonstrira taj način na temelju ’Das Brot (= kruh)’ W. Borcherta.
Usmeno stvaralaštvo u zadarskoj periodici 19. st. (Zora dalmatinska)
Authors: Franić Ante
Published: September 2018

U članku se raspravlja o problematici usmenog stvaralaštva na stranicama zadarskog časopisa Zora dalmatinska (1814—1849), prvoga hrvatskoga književnog časopisa u Dalmaciji. U tom preporodnom časopisu objavljeno je oko 60-ak usmenih pjesama (pretežno lirskih), oko 20-ak usmenih priča, te velik broj drugih kraćih proznih vrsta (kao što su poslovice, zagonetke, retorički izrazi ii slično). Od tih pjesama, priča i poslovica mogla bi se sačinili skladna zbirka s antologijskim odlikama, čitljiva i danas. Urednici časopisa odabirali su ta djela i po kriterijima umjetničkim i po kriterijima preporodnog pokreta u duhu ilirizma. Talijansko-hrvatski pisac Nikola Tnmmaseo (1802—1874) svojim člancima o usmenom stvaralaštvu južnoslavenskih naroda, objavljenim u Zori dalmatinskoj, prvi je književni povjesničar i kritičar koji je sustavno prikazao tu specifičnu književnu produkciju  zajedno s tim časopisom zauzeo istaknuto mjesto u povijesti hrvatske književnosti.
O Tinu Ujeviću i Waltu Whitmanu uz dva Ujevićeva prijevoda
Authors: Košutić-Brozović Nevenka
Published: September 2018

U svojim istraživanjima prevodilačkoga rada opusa Tina Ujevića (1891—1955), najvećega hrvatskog lirskog pjesnika međuratnoga razdoblja i jedne od ključnih figura cjelokupne hrvatske književnosti 20. st., a ujedno i najplodnijeg hrvatskog prevodioca Whitmanove poezije do danas, autor se u ovoj studiji osvrće i na sudbinu Whitmana u Hrvatskoj uopće (dopunjujući i korigirajući neke podatke ranijih istraživača), kao i na odnos Ujević — Whitman posebno. U prilog svojemu uvjerenju da su Ujevićevi prijevodi Whitmana, iako nastali tek oko god. 1950, ipak plod dugogodišnjega neprekidnog i intimnog drugovanja s Whitmanovom poezijom, autor analizira i dva Ujevićeva usputna prijevoda, koja su izmakla pažnji dosadanjih istraživača. Prvi prijevod predstavlja jedan amalgam Whitmanovih stihova, koje je posredstvom francuskoga teksta Ujević inkorporirao u svoj članak o Vivekanandi god. 1930, i interesantan je prvenstveno kao prvi Ujevićev zahvat u prevođenju Whitmana. Drugi tekst, koji donosi vrlo točan i uspio prijevod jednoga odlomka iz »Song of Myself-« (47, 10—28), nastao je i objavljen u okviru Ujevićeve poliglotske korespondencije s Danilom Gorkom god. 1950, a zaslužuje osobitu pozornost jer predstavlja do danas prvi u svijetu registrirani prijevod Walta Whitmana na klasični latinski.
Jean Dayre kao prevodilac
Authors: Slamnig Svevlad
Published: September 2018

Francuski komparatist, slavist, poliglot, pedagog, zaslužni promicatelj naše književnosti u prostor francuske kulture, Jean Dayre (1892—1952), objavio je dva opsežna izbora iz hrvatske proze za francusku publiku. Nakon obavljenog uspoređivanja izvornih i Dayreovih tekstova, S. Slamnig situira prevodilački opus Jesna Dayrea u opću kronologiju promicanja naše umjetničke proze u fond prijevod ne književnosti drugih kultura, posebno francuske. Slamnig istražuje prevodilački mentalitet Jeana Dayrea u prizmi suvremenih zahtjeva književnog prevođenja. U postupku Jeana Dayrea nema mnogo filoloških »profesorskih« preokupacija. On zamišlja pred sobom prosječnog Francuza, koji treba da stekne jasan, pregledan i uzbudljiv uvid u jednu za nj uglavnom nepoznatu i egzotičnu književnost. Dayre se dakle svjesno rasteretio mnogih pretenzija. Odriče se povijesnog i mjesnog kolorita kad god je način prezentiranja te razine književnog djela složen, glomazan i »stručan«. Pri odabiru pripovijesti preferira one s regionalnim obilježjem, ali dijalekat ne prevodi! Ne preza ni od zahvata u integritet teksta: u predgovoru je obećao da u Antologiji neći biti nijedne slabe stranice gdje svoje dodatno preciziranje gura neposredno u izvorni tekst (A. Nametak: »Sunce«), Ali J. Dayne raspolaže vrlinom koja je u prevodilaštvu najdragocjenija: stvaralačkom intuicijom. Prijevodi mu se odlikuju suverenom gipkošću dislcurza i izuzetnim poistovjećivanjem s likovima: pripovjedačevo treće lice jednine spontano preobraća u prvo (Kozarac: »Tri dana kod sina«). Svjestan manjka izvornih konotacija u misaonu svijetu francuskog čitatelja nužnih za shvaćanje konteksta, ne libi se uzeti podudarne francuske konotacije (Andrić: »U zindanu«). Nije dakle samo ležeran nego je i suptilan.
Slika naših naroda i krajeva u bečkom časopisu »Der Wanderer« 1814. i 1815. godine
Authors: Kabić Slavija
Published: September 2018

U prve dvije godine postojanja (1814—1815) bečki časopis Der Wanderer donosio je i priloge o našim ljudima, narodima i krajevima. Posebna pažnja posvećivala se onim područjima koja su u to vrijeme bila pod austrijskom vlašću. Članci su sezali od onih posvećenih kulturi i povijesti naših krajeva do najčešće, službenih vojnih obavijesti ili ekonomskih odredbi. Naš čovjek predstavljen je u časopisu kao hrabri, čestiti i zaslužni vojnik, a narodi kao sretni podanici austrijskoga carstva.
Bernardinski tekstovi Hrvatskoga srednjovjekovlja
Authors: Sambunjak Slavomir
Published: September 2018

Kada se u 13. stoljeću hrvatska književnost okrenula Zapadu kao izvoru svojih tema i motiva, u nju je ušao i Sv. Bernard od Clairvauxa, veliki cistercitski mistik. U ovome radu autor ukazuje na putove širenja Bemardovih djela i ideja od Francuske do Hrvatske, pokazuje važnost monaških zajednica (posebice cisterciti, templari i franjevci) u posredovanju tih djela i ideja, navodi kulturne uvjete jednoga takvoga transfera (škole, biblioteke, tiskare). No, važnije od preduvjeta i okolnosti recepcije djela velikog mistika jest popis sačuvanih hrvatskih Bemardovih tekstova, onih koji su mu pripisani (odnosno, s njim su u nekoj daljnoj vezi), ili pak govore o njemu i njegovu životu. Tekstovi svih triju tipova sačuvani su u hrvatskoj, prvenstveno glagoljskoj književnosti srednjega vijeka, ali ima i ćirilskih i latiničkih pa i usmenih nastalih vrlo rano. Rašireni su po čitavome hrvatskom prostom i zastupljeni u svim hrvatskim narječjima. Rasuti su uglavnom po zbornicima sačuvanima što u Hrvatskoj što u inozemstvu i jednim su dijelom još neobjavljeni i nepristupačni široj javnosti. Njihovo objavljivanje jedan je od zadataka hrvatske paleoslavistike. Važnije od svega ipak jest to da su u svezi s Bernardom i neki od najčuvenijih hrvatskih srednjovjekovnih tekstova: prenje duše s tijelom i jedinstvena pjesma S(vi)t' se kon’ča. U hrvatskome je prijevodu sačuvan i jedan od najljepših pjesničkih izraza cistercitske mistike, negda također pripisivan Bernardu, himan Jesu dulcis memoria. Konačno, u snažnim i mnogovrsnim vezama s Bemardovim djelima bio je i Marko Marulić.
Što u sustavu jezika služi priopćavanju?
Authors: Ćosić Vjekoslav
Published: September 2018

Nakon dugih rasprava o jeziku kao sredstvu spoznaje, o odnosu misli i jezika, danas se jezik najčešće definira kao "sustav artikuliranih znakova kojima se članovi jedne jezične zajednice služe u svrhu priopćavanja". Namjera ovoga rada je utvrditi sredstva (morfološka i sintaktička) koja je sustav jezika izgradio i formalizirao da bi jezik mogao funkcionirati u međuljudskoj govornoj komunikaciji. Ta sredstva su: jedan padež - vokativ; jedan glagolski način - imperativ; dva rečenična modaliteta - zapovijedni i upitni; četiri vrste riječi - osobne zamjenice, te upitne zamjenice, prilozi i pridjevi. Zaključuje se da je to relativno malen ali sasvim dostatan broj jezičnih elemenata koji omogućuju da se sve izražajne mogućnosti jezika stave u službu međuljudskog priopćavanja.
Prezimena mjesta Murtera
Authors: Skračić Vladimir
Published: September 2018

Mjesto Murter je jedno od najvećih ruralnih naselja na jadranskim otocima. Prvi se put u arhivskoj građi spominje 1285. pod imenom Srimač. Prezimena o kojim je riječ u ovome radu potvrđena su u arhivskoj građi, autorskim djelima i na terenu od 14. st. do danas. Autor osim popisa svih dostupnih prezimena u svim epohama donosi i prikaz njihova nastanka, distribucije i značenja. Temeljna obilježja murterskog prezimenskog korpusa su: veliki broj autohtonih prezimena, veliki broj nositelja "starih" prezimena s jedne strane i veliki broj novih prezimena s malim brojem nositelja (gotovo sva kao posljedica litoralizacije u posljednih tridesetak godina). Romanski element, iznimno dobro potvrđen na mnogim jadranskim točkama (osobito u gradovima), gotovo da ne igra nikakvu ulogu u murterskoj imenskoj formuli. Daleko je važniji onaj (pretežito hrvatski) koji je pod pritiskom različitih okolnosti u prošlosti doseljen na otok. Ovo tumačimo činjenicom da su djelatnosti kojima se bavilo alohtono (osobito romansko stanovništvo) na otoku i u mjestu bile slabo razvijene ili nepostojeće (pomorstvo, ribarstvo, trgovina, obrti), te time da je pokretljivost stanovništva bila iznimno slaba. U istom smislu valja tumačiti, na semantičkoj razini, pomankanje u motivaciji onih impulsa koji su vezani za ove djelatnosti, a značajnu motivacijsku potvrđenost onih koji su vezani za zemlju, prirodni svijet i težačke djelatnosti.
Colours and metaphors: cognitive perspectives
Authors: Škara Danica
Published: September 2018

Primami je cilj ovoga rada istražiti kulturne i kognitivne modele metafore utemeljene na poimanju boja. Poslovice, fraze i metafore promatraju se kao okvir kognitivnog i jezičnog uzorka koji se učestalo koristi u komunikaciji. Novija istraživanja u psiholingvistici pokazuju da je značenje navedenih idiomatskih izraza snažno motivirano čovjekovim konceptualnim sustavom koji uključuje metaforičku strukturu misli. Jednako kao i fraze i poslovice daju značajan uvid u poetiku misli jer odražavaju strukturu metaforičkog poimanja iskustva u određenoj situaciji. Rezultati analize pokazuju da se metafora oslanja uglavnom na temeljne nazive za boje. Tako npr. cma, bijela i crvena pokrivaju največe iskustevno polje. Zaključno je moguče reči da nam analiza metafore pruža uvid u strukturu ljudskih misli.
Hellenistic travel books and the travel books of greek writers during the roman empire
Authors: Pederin Ivan
Published: September 2018

Es ist wohl kein Zufall, daß der Große Alexander eben diese Länder eroberte, die vor ihm die Reiseschriftsteller beschrieben haben. Die Reisebeschreibungen der Griechen in persischen Diensten und andere, hinter denen wohl Handelsinteressen standen, erfaßten die Welt von Thule bis nach Taprobana und flössen langsam mit der geographischen Wissenschaft zusammen. Afrika, und besonders die Westküste fehlt weitgehend in diesem Weltbild, was wohl eine Folge der Aufteilung der Welt in Einflußsphären ist, wobei die Westküste Afrikas der karthaginischen Interessensphäre zufiel, was anderenorts beschrieben wird. In der griechischen Reisebeschreibung entstand ein Welt-, Geschichts- und Wissenschaftsbild, das erste der westlichen Welt. In dieser Arbeit wurden aber wohl zwei Reisebeschreibungen entdeckt, von denen die Originale verschollen sind und daher sind sie in den Geschichten der griechischenLiteratur nicht enthalten. Beide Reisebeschreibungen konnten nun in leider wortungetreuen Übersetzungen entdeckt werden - es sind die Reisebeschreibungen des Antenor und Pitagora.
Franz Grillparzer između dnevnika i autobiografije
Authors: Kabić Slavija
Published: September 2018

Najznačajniji predstavnik austrijske predožujske književnosti, Franz Grillparzer (1791. - 1872.), vodio je gotovo čitava života dnevnike, bilježio doživljeno i viđeno na putovanjima, a na zamolbu Carske akademije znanosti napisao je i autobiografiju. U ovom radu daju se glavne značajke Grillparzerovih dnevnika, dnevnika s putovanja i autobiografije, koji dramatičara, pripovjedača i liričara biedermeiera prikazuju kao tipičnog i autentičnog čovjeka burnog vremena (Bečki kongres, Napoleonovi ratovi, uvođenje cenzure, 1848. godina). Jer, Grillparzer je istodobno rodoljub i domoljub i vjerni podanik krune, ali i čovjek koji teži oslobođenju od svih vrsta okova, on je tjeskoban čovjek, koji se povlači u sebe, jer su ga slomili vanjski društveno-politički odnosi, ali i prkosni "revolucionar" koji se od njih brani perom. Na usporednim primjerima iz dvije, gotovo oprečne, autobiografske vrste - dnevnika i autobiografije - povezujući Grillparzerovo autobiografsko stvaranje s ispovijestima Jeana-Jacquesa Rousseaua i dnevničko-autobiografskim pisanjem Johanna Wolfganga Goethea, analizira se Grillparzerov odnos prema vlasti i cenzuri, opis vlastitog stvaralačkog procesa kao i odnos prema kolegama-književnicima. Razlike u stilu pisanja i odabiru sadržaja između dnevnika, kao oblika analize, i autobiografije, kao oblika sinteze, proističu iz unutarnjih zakonitosti dviju vrsta autobiografskog pisma.
Robert Frosts poetry: the duality of the senex
Authors: Valčić Sonja
Published: September 2018

Seneks (senex) arhetip u pjesništvu Rorerta Frosta je vidno izražen i služi mu da prikaže aspekte suprotnosti unutar ljudske prirode. Ti su aspekti karakterizirani kako pozitivnim lako i negativnim seneksom. Kategorizacija ovih aspekata nije prikazana u vidu statičnih podjela već polova koji se dinamički i kompleksno integriraju. Autor rada čc obradki tri pjesme Roberta Frosta "Mending Wall", "An Old Man's Winter Night" i "Directive" kao primjere za studij paradoksnog seneksa ljudske svijesti. Dok su arhetipski likovi seneksa u "Directive" i "An Old Ma's Winter Night" indikativni za primamo anitelskc aspekte unutar ljudske prirode, dotle seneks arhetip iz "Mending Wall" sadrži vcđ integrirane bipolume aspekte i antivalenlnost unutar suprostavljenog i paradoksalnog svijeta u kojem živimo. Stoga se može zaključiti da je Frostovo korištenje arhetipa seneksa dio pjesnikova koncepta o simoličkoj paradigmi ljudske svijesti.
Realistički i modernistički simultanizam: Flaubert i Rozanov
Authors: Matek Zdenka
Published: September 2018

Simultanost predstavlja pojavu; dok je simultanizam sustav prenošenja ili modeliranja simultanih procesa (Užarevič 1998). Započinjući poglavlje "Oblici i programi simultanizma" u knjizi Težišta modernizma, V. Zmegač navodi primjer simultanizma iz romana realističke tradicije - Flaubertove Madame Bovary. Ipak, Flauberlov je "prikaz istodobnosti", upozorava V. Zmcgač - budući da se ne radi o prostorno udaljenim zbivanjima - "usprkos svojoj neobičnosti element koji se bez zapreke uklapa u viđenje zbilje kakvo je uobičajeno u književnim djelima koja su napisana u skladu s programskim intencijama realizma" (1986: 173). O simultanizmu pak kao o modernističkom postupku, tvrdi V. Žmcgač, može se govoriti tek onda "kada je uklonjena homogenost radnje u starom smislu riječi, (j. kada jedan njezin 'niz' nije u neposrednom fabulamom odnosu s drugim" (1986:183). U takvu je shvaćanju simultanizma naglasak na disparatnosti pojava - spoju nekoliko različitih, raznorodnih događaja, zbivanja ili procesa u okviru jedne cjeline (teksta), u jednom te istom vremenskom presjeku - "pa se laj drugi tip simultanizma može uvjetno nazvati disparatizam" (183). U tekstu je u tom slučaju osnovni slilem paralelna pozicija, jukslapozicija , tj. smišljeno postavljanje u isti red raznovrsnih, naizgled nespojivih, elemenata, tj. semantičkih, prostornih i vremenskih fragmenata. Primijenimo li ove teze na eksperimentalnu nefabulamu prozu ruskog pisca, publicista i filozofa s početka stoljeća, Vasilija Vasiljeviča Kozanova ■ njegovo dnevničko-esejističke knjige Osamljene stvari (Uedinennoe , 1912.) i Otpalo lišće (Opavšie list'ja , 1,-11., 1913.-1915.) - biva očito da se Rozanov koristi upravo simultanisličkim postupkom u gTadnji svojih zapisa, tj. slilisličkim postupkom ili disparatnog niz.anja ili supostavljanja/suprotstavljanja disparatnih, dakle raznorodnih, neistovjetnih, suprotnih, pojava.
Rimska književnost kao preteča svjetske književnosti
Authors: Slavko-Kalenić Antun
Published: September 2018

Najprije pisac ukratko izlaže iz kojih je korijena rimska književnost, i u čemu, i na čemu utemeljila svoju tvomost. Zatim je određuje kao povijest produktivnog obrazovanja i preobrazovanja književnih vrsta preuzetih iz grčke književnosti. Jer, makar ona uistinu i nije zamisliva bez grčkog supstrata, ni unatoč tomu ta književnost nije puka kopija grčke književnosti. Njezina osebujna draž počiva u tome, Sto se u njoj grčka navlaka utkivanjem izvorno rimskih niti preispleče u jednu novu i osobitu odjeću, kojoj grčka književnost nema ništa usporedivo staviti uz bok. Naposljetku pisac kazuje i to, zašto je baš rimska književnost stvarna preteča kako današnje svjetske civilizacije tako i današnje svjetske književnosti. I upravo se dosljedno tomu niti Kinezi ni Japanci, niti indijski ni islamski svijet - pisac hotimice spominje ove velike populacijske konglomerate - ne mogu oteti neodoljivim moćnicima poput logike ili informatike, ili takvima kao što su to Homer ili Carmina Burana, koje su nekoć po Svetome rimskom carstvu njemačke narodnosti skladali i pjevali clerici vagantes - đaci veseljaci. Niti se ovi navedeni narodi, niti bilo koja druga civilizirana sredina u današnjem svijetu može oteti spomenutima kulturnim fenomenima, izniklima još u antičkoj, danas - posredstvom upravo rimske - svjetskoj književnosti.
Doprinos Ive Pilara kritičko-teorijskim pitanjima književnosti
Authors: Blažanović Stjepan
Published: September 2018

Ivo Pilar (1874. -1933.) napisao je više zapaženih priloga iz područja znanosti o književnosti, baveći se kritičko - teorijskim pitanjima književnosti i umjetničkoga stvaranja. Hrvatska javnost ga ipak poznaje samo po geopolitičkim i povijesnim djelima. Njegova književno-znanstvena djela ostala su zaboravljena u hrvatskoj znanosti o književnosti, ali taj zaborav nije rezultat presude povijesti književnosti, nego političke nepodobnosti u vrijeme prosrpskih režima. Iako on nije izgradio prepoznatljivu teorijsku koncepciju, koja bi ga ustabilila među kritičare hrvatske modeme, Pilarovi prilozi zaslužuju našu pažnju. Pilar je mnoga učenja o književnosti i umjetnosti uopće osvježio novim, vlastitim spoznajama. Mjesta objavljivanja (Zagreb - Sarajevo - Zagreb), zanimljiva tematika, estetska mjerila (prožimanje likovne i književne umjetnosti), svjedoče o nezaobilaznosti Pilarovih priloga za svestraniju sintezu hrvatske teorije i povijesti književnosti na jedinstvenom hrvatskom kulturnom prostoru. Kao predstavnik starijih, Franjo Marković je energično napao najviše prvoga od trojice "mladih": Pilar, Dežman i Gjalski. Iako je Marković pokušao omalovažiti Pilarovo djelo "Secesija", ipak mu je dao veliki značaj. Nizom članaka: U zagrebačkom Viencu "Secesija, studija o modernoj umjetnosti" (1898.), sarajevskoj, Kranjčevićevoj Nadi "Zagrebački literarni pokret" (1903.) i Napretku "Kako su nastala Zapamćenja" (1930.), Pilar se u teorijskom smislu predstavio kao prenositelj i promicatelj modeme umjetnosti od Berlina i Beča do Zagreba i Sarajeva. Ono za što se Pilar zalagao teorijski, na tim relacijama, praktično je ostvario Silvije Strahimir Kranjčević. U svoje analize Pilar je pokušao unijeti estetska mjerila. Barac je bio svjestan Pilarova doprinosa hrvatskoj literaturi, pa nas je, predstavljajući Franju Markovića i njegov napad na mlade, izravno upoznao i s djelom Ive Pilara. Iz vremenskoga raspona objavljivanja književno-znanstvenih priloga vidi se Pilarovo ozbiljno zanimanje za problematiku književnosti. To nije bio njegov mladenački hir, nego sustavno bavljenje kritičko-teorijskim pitanjima u rasponu od 24. do 56. godine života.
Wortfolge bei stefan zweig
Authors: Mahnić-Ćosić Ana
Published: September 2018

Na korpusu novela S. Zweiga izvršena je analiza većeg broja primjera poretka riječi u zavisnim rečenicama. Nakon prikaza niza primjera zaključili smo da u slučajevima u kojima se ispušta veznik, glagol se pomiče prema početku rečenice. Pisac time postiže brži ritam pripovijedanja i sažet prikaz psihološke atmosfere radnje. Zweig to također postiže pomoću drugih sredstava, npr. čestom upotrebom jednostavnih vremena. Druga karakteristika poretka riječi u Zweigovim novelama je upotreba izokvirivanja (Ausklammerung), koja je inače poznata kao karakteristika govornog jezika. To je slučaj kad glagol teži početku rečenice ili se neki dijelovi rečenice stavljaju iza glagola, tj. izokviruju se. Navedeni primjeri poretka riječi u zavisnim rečenicama koje njemački jezik nudi, Stefan Zweig majstorski vješto koristi kao stilsko sredstvo, što karakterizira i njegovu rečenicu i njegovu tehniku pripovijedanja na kojoj se temelji ustroj građe njegovih novela.
Učenje talijanskog jezika u Zadru danas
Authors: Franušić Tomislav
Published: September 2018

Ovaj rad teži sagledati položaj talijanskog jezika u Zadru na kraju 20. stoljeća. Zadar je kroz mnoga stoljeća bio bilingvalna sredina. Kao i u ostalim dalmatinskim gradovima, u njemu se stvarala književnost, ali često i na tri jezika: latinskom, koji je kao i drugdje bio vrsta "službenog jezika", narodnog-hrvatskog te talijanskog, koji su pisci iz ovih krajeva usvajali kao treći jezik, jer je on predstavljao približavanje velikoj kršćanskoj civilizaciji s kojom ga je spajalo more. Prisutnost talijanskog jezika u povijesti zadarskog školstva naglašena je za vrijeme mletačke, francuske i austrijske vladavine, kada je on imao privilegiran položaj u odnosu na hrvatski i kada je, osobito za vrijeme austrijske vladavine, u grad doseljavano italofono činovništvo i inteligencija. Usprkos političkih oprečnosti, Zadar je kroz povijest postao stjegonoša književnih i uopće civilizacijskih kontakata hrvatsko-talijanskih i grad u kojemu je nastajala i njegovana je i hrvatska i talijanska kulturna baština, zahvaljujući upravo fenomenu dvojezičnosti. Zbog toga ni danas nije isto pisati o učenju talijanskog jezika naspram bilo kojeg drugog stranog jezika u Zadru. U radu su izneseni konkretni statistički podaci o broju današnjih govornika talijanskog kao materinskog jezika. Izneseni su i podaci o broju učenika talijanskog kao stranog jezika u zadarskim osnovnim, srednjim i visokim školama, te u privatnim školama za strane jezike. Navedeni su i nastavni programi te analizirani uvjeti i tehnike rada u nastavi talijanskog kao stranog jezika.
O međujezičnoj čakavsko-ruskoj homonimiji
Authors: Šejić Rafaela
Published: September 2018

Članak se bavi relativno slabo istraženim područjem međujezičnih homonima (homofona, homografa) na tematici čakavsko ruske homonimije, dakle na primjeru dva srodna jezična sistema. U članku dajemo listu čakavsko-ruskih međujezičnih homonima, posebno se osvćemo na odnose grafije i izgovora te dajemo pregled značenja i minimalnog konteksta.
Vladimir Nazor — pjesnik moderne. Literarno-interpretacijski pristup
Authors: Dorkin Mladen
Published: September 2018

U svom radu »Vladimir Nazor — pjesnik moderne« liiterarno-interpretacijskim zahvatom u svijet Nazorova stvaralaštva autor otkriva i osvjetljava složenost, slojevitost i posebnost Nazorova pjesničkog glasa u vremenu hrvatske moderne. Od Slavenskih legenda i Hrvatskih kraljeva preko Medvjed Brunda, Istarskih priča i Lirike do Novih pjesama i Intime Nazor se stvaralački stalno mijenjao i preobražavao: javlja se kao pjesnik slavenskog Olimpa i Zemlje, mita i povijesti, sveslavenskog i nacionalnog osjećanja, rasne energije i slabosti, opojne prirode i eteričnih vizija, kao nacionalni bard i individualist, optimist i skeptik, poganin i mistik, klasicist i romantik, erudit i simbolist, fantast i mislilac, llrdk i epik, kao pjesnik vječite borbe između Dobra i Zla u čovjeku, prirodi, društvu i kozmosu pa u djelima njegovim glasovi sumnje i bola prate ditirampske ushite radosti i vedrine jedne lijepe mladosti koja čezne za ljepotom života i uzvišenim smislom Dobra, praiskonskim oblicima života i zavičajnim obalama, tim nepresušnim izvorima Nazorovih blistavih vizija svijetle slobodne misli i suncem obasjanih mediteranskih prostora što pokazuju i interpretacije pjesama »Maslina« i »Konjik«.
O Goranovim prepjevima francuske lirike
Authors: Košutić-Brozović Nevenka
Published: September 2018

Udio francuske književnosti u stvaranju Ivana Gorana Kovačića do danas je u literaturi o tom piscu samo usputno dodirivan, iako zaslužuje posebnu pažnju, jer je I. G. Kovačić od svih stranih jezika i literature najbolje poznavao upravo francuski jezik i francusku književnost. U svom radu autor nas najprije upoznaje s piščevim poznavanjem francuskog jezika, zatim daje pregled njegovih prijevoda iz francuske književnosti, kao i osvrt na njegove poglede o problemu prevođenja. U vezi s temom težište je rada postavljeno na prepjeve francuske lirike te se daje prikaz Goranovih prevodilačkih postupaka na temelju analize pojedinih prepjeva Baudelairea (»Abel et Cain«), Gautiera (»La Source)« i Rimbauda (»Le Dormaur du Val«, »Ophélie«, »-Bonheur«). Autor zaključuje da Goranovi prepjevi s francuskog ne predstavljaju u hrvatskoj prijevođnoj književnosti onako značajan doprinos kao, njegovi kasniji prepjevi engleske lirike, ali su za poznavanje izvornog stvaralaštva Ivana Gorana Kovačića značajniji od njegovih engleskih prepjeva — pjesnike koje je prevodio s francuskoga odabirao je prema unutarnjem afinitetu i gotovo svaki njegov prepjev ujedno je i putokaz za bolje upoznavanje i razumijevanje njegove vlastite lirike.
Zadarski dramski autori na talijanskom jeziku u XIX stoljeću
Authors: Rabac-Čondrić Glorija
Published: September 2018

Nije dovoljno poznato koji su doprinos dramskom stvaralaštvu u Zadru dali domaći pisci, kojih je književni izraz bio talijanski, i koliki je odjek imala njihova riječ u kazalištu, u gradu i izvan njega. Ovaj rad ima za cilj da otkrije i vrednuje taj njihov doprinos i odjek. Krajem XVIII i početkom XIX stoljeća Ivan Kreljanović-Albinoni, zanijet antitiranskim raspoloženjem V. Alfierija, oslanjajući se na poetiku Arcadije, najprije sastavlja Orazia, gdje evocira legendu o borbi Horacija i Kuriacija, zatim Manlija Capitolina, s razrađenom idejom o slobodi, te niiz drama i melodrama s istim ili sličnim temama. Kreljainovićeva je zasluga što je, i izvan granica Zadra, posvjedočio o rađanju kulturne i nacionalne svijesti svojih zemljaka. U vrijeme kada je polemički živ romantizatn presjekao put Arcadiji, javlja se Giuseppe Ferrari-Cupdlli, koji koristi prigodne i dramske sastave — kao Il serto conteso — da istakne slavnu tradiciju i hrabrost slavenskih junaka u borbi protiv Turaka i ostalih osvajača. Legende i mitovi, pomiješani s povijesnim zbivanjima u dalmatinskoj prošlosti, osnovna su književna vrela ovog pisca. Značajan je prilog promicanju kazališne djelatnosti Vitaliana Brunellija, a još više Luigija Ficherta, romantičara i pobornika ideje da svaki narod ima pravo na svoju domovinu. Iz njegove drame Bielka di Bosnia zrači želja za bratskim življenjem različitih naroda i o pravu na vlastiti identitet. Plativši danak kazališnoj tradiciji, ali zadojeni novostvorenom kulturnom i političkom klimom, u drugoj polovici XIX stoljeća zadarski dramski autori išli su u potragu za suvremenijim motivima i novim izražajnim sredstvima. Tako se Giuseppe Sabalich trudi da se oslobodi stega tradicije, pribjegavajući miješanju tema i stilova, mijenjanju oblika i jezika. Uporan i plodonosan okreće se narodnim izvorima gdje nalazi obilje zgoda i priča. Antonio de’Bersa i Arturo Colautti posvećuju LeaLru kratki dio svog stvaralačkog razdoblja. De’Bersa se pojavio bez većih umjetničkih pretenzija, a Colautti s namjerom da ostavi traga u teatru. Njegovo nastojanje da rastereti djelo od romantičkih primjesa i verističkog sadržaja i da ih zamijeni dramskom konstrukcijom i virtuoznim dijalogom nije urodio osobitim plodom, ali iako njegovi tekstovi nisu mogli živjeti na pozornici, oni ipak pokazuju da je on bio majstor riječi i da, kao i Sabalichevi, pobuđuju čitaočevu znatiželju. Zadar je u XIX stoljeću imao svoje priznate dramske autore, koji su nastojali uhvatiti korak s općim dostignućima dramskog stvaralaštva pa, iako se nisu probili do estetskih polja, ima ostvarenja gdje je umjetnička riječ oživjela scenu. Početkom novog vijeka talijanska riječ u kazališnom stvaranju ustuknut će pred poletnim hrvatskim književnim izrazom, nadahnutim vlastitim vitalizmom.
Agostino Brambilla (1800—1839) prvi urednik »Gazzette di Zara« i pjesnik prigodničar
Authors: Nižić Živko
Published: September 2018

Agostino Brambilla ide u red onih doseljenika iz talijanskih austrijskih provincija koji su se u prvoj polovici prošloga stoljeća aktivno, pored »radnog odnosa«, uključili u društveni i kulturni život Dalmacije. Brambilla je, uz rad na zadarskoj gimnaziji, učitnio to u dvije vrlo značajne javne institucije, u prvim dalmatinskim novinama za austrijske dominacije Gazzetti di Zara, te zadarskom kazalištu. Kao prvi urednik ovih novina, u skladu s romantičkom revolucionarnom ideologijom i poetikom s kojom je došao pripremljen iz risorgi mentalne Lombardije, dao je pečat suvremenosti Gozzetti di Zara. U romantičkom senzibilitetu inzistira, uz ostalo, na »domovinskim« člancima i problematici, od propagiranja domaće književnosti do interesa za poljoprivredu, pri čemu je i sam autor niza zapaženih članaka. Iako u skromnom opsegu i dometu, najznačajniji je kazališni prigodničar s kantatama u čast Habsburške Monarhije. Bio je tako i poeta cesareo zadarskog kazališta. Premda stranac, u pisanju prihvaća elemente »dalmatinskog« rodoljublja, koristeći u kantatama u tom smislu slične pojmove kao i domoroci. Istakao se i kao valjani predavač, bavio se i suvremenom književnošću, posebice romanticima, a radio je, prema autoru nekrologa, i na opsežnoj studiji u skladu s Vicovim naučavanjem. Zbog svih ovih činjenica ne zaslužuje da bude zaboravljen, jer je sva ta aktivnost sigurno doprinijela ukupnom prosvjećivanju Dalmacije u pretpreporodnom razdoblju.
Two Kasandrić’s Italian recast of »Hasanaginica«
Authors: Festini Mario
Published: September 2018

Priređivač uspjele antologije Hasanaginica (Svjetlost, 1975) uvrstio je u svoje djelo, kao predstavnika talijanskih prepjeva ove poznate narodne balade, prepjev Artura Cronie, vjerojatno pod dojmom međunarodnog značaja čuvenog talijanskog slavista. Na temelju komparativne jezičke i metričke analize Cronijina i dvaju Kasandrićevih talijanskih prepjeva. s povremenim pozivom na Fortisov prepjev, autor članka zaključuje da Cronijin prepjev ima izvjesnih prednosti s gledišita jezičkih izbora. Međutim, za razliku od Cronijinog prepjeva koji s gledišta metričke strukture predstavlja pravi promašaj, dva Rasandrićeva prepjeva (posebno drugi), reproducirajući manje više vjerno stih i ritam originala, uspješnije približuju talijanskog čitaoca svijetu »Hasanaginice«, psihologiji njezinih junaka te povijesnom trenutku naroda iz kojeg su oni nikli, njegovom načinu izražavanja koji tu prerasta u pjesnički stih. Uz sve poštovanje preima velikom talijanskom slavistu, autor smatra da je Kasandrićev prepjev, upravo zbog tih svojstava, mogao dostojnije predstavljati talijanske prepjeve te svijetu poznate balade u dragocjenoj antologiji Hasanaginica.
Dalmatinski gradovi i otoci u putopisu Jacoba Spona
Authors: Gerersdorfer Vera
Published: September 2018

U sedamnaestom stoljeću nekoliko istaknutih Francuza, političara i intelektualaca, prolaze našim zemljama i krajevima, ili se kraće ili duže zadržavaju u njima. Među ovim putnicima je i liječnik i profesor medicine u Lyonu Jacob Spon. Njegov putopis pod naslovom Putovanje po Italiji, Dalmaciji, Grčkoj i Istoku (»Voyage d’Italie, de Dalmatie, de Grece et du Levant-») posjeduje u svom bogatom fondu djela napisanih na francuskom jeziku Naučna biblioteka u Zadru. Ovaj rad sadrži: bibliografske podatke o Jacobu Sponu i u autorovu prijevodu s francuskog izbor iz Knjige II navedenog Sponova putopisa, koja u prijevodu nosi naslov »Putovanje po Dalmaciji, Zantu i drugim mletačkim otocima i Carigradu«. Iznosi se Sponovo viđenje i opis Zadra, Šibenika, Trogira, Splita i Solina te otoka Hvara i Korčule u XVII stoljeću.
Zbilja i ironija u Shakespeareovim sonetima 1—17
Authors: Mardešić Ivo
Published: September 2018

Shakespeareovi soneti 1—17 spadaju u onu grupu soneta u kojima pjesnik pokušava nagovoriti prijatelja da se oženi i ima potomstvo u kojemu će i dalje živjeti njegove vrline. Analizom nekih strukturalnih osobina, kakvu nalazimo u pristalica »dekonstrukcijskog« pristupa, otkriva se istovremeno i ironičan stav prema opjevanom prijatelju. Na taj način, kao sljedbenik bogate evropske petrarkističke tradicije, pjesnik postaje i njen kritičar. Suprotstavljanje »retoričkog« i »referencijalnog« čitanja Shakespeareovih soneta 1—17 može opravdati takve postavke.
Malcolm Lowry’s Under the Volcano: compositional procedures
Authors: Grgas Stipe
Published: September 2018

Pod Vulkanom se može interpretirati kao proizvod kompoziicijske strategije koja je zajednička romanima toka struje svijesti. Ona obuhvaća dvostruki postupak: prvo, izbor tehnika koje doprinose i odražavaju psihički kaos, i drugo, upotrebu elemenata koji romanu pridaju inteliglbilni oblik. Svojini izborom likova (posebice Goeffreya Firmina), društva u raspadanju i geografijskog raskola (»barranca«), kao i svojim slikama iscrpljenja i propasti, Lowry stvara dezintegrativmi pokret svoje knjige; integrativni elementi su jedinstvo vremena, mjesta, radnje, te naročitog značaja, ponavljanje, Antinomija i jukstapozicija dviju dominantnih slika — «barranca« i vulkana — pokazuje da ovo čitanje djela nije proizvoljno.
Inarticulate plots: Pynchon
Authors: Valčić Sonja
Published: September 2018

Suprotno nekim novijim tendencijama pisaca američke književnosti kao što su Saul Bellow koji prikazuje neartikuliranost svojih junaka kao odraz destruktivnog kaosa što ga stvaraju njihovi mozgovi — analitička razmišljanja, postoje i pisci — John Barth, Vladimir Nabokov koji stvaraju mentalni red, ne iz kaosa već putem inventivne imaginacije. Ti pisci u svojim tendencijama da prikažu svijet kao zagonetku često ruše tradicionalnu vezu između svijeta tišine i svijeta kolokvijalnog izraza. No veza s tradicijom da se naslutiti čak i u okviru novih formi, posebice je to uočljivo kod Thomasa Pynchona. Pynchon je pisac koji se bavi problemom komunikacije, jezičnog izražaja te njegovih poruka ili »curki« u porukama. Prikazana je poruka i sistem komunikacije u noveli The Crying of Lot 49, noveli detektivskog žanra i poruke koje se naslućuju preko glavnih aktera radnje u toj noveli. Prikazan je negativni alternativnii status Pynchove vizije tihe, razbaštinjene mase otpadnika iz društva, što je zapravo ne samoisključivo Pynchova vizija, već i drugih američkih pisaca, od Thoreaua — transcendentalista do Hemingwaya, Fitzgeralda, Faulknera. Taj tihi, bezimeni svijet doista demoralizira, ali ostaje otvoreno pitanje pozitivne poruke i pokušaja komunikacije sadržane u neartikuliranoj afirmaciji.
Akcenat stranoga leksika u svjetlu jezičnih kontakata
Authors: Kravar Miroslav
Published: September 2018

Novoštokavski akcenatski ili, šire, prozodijski »četveroakcenatski sistem« može se označiti kao vrsta fonološkoga atavizma suvremenoga hrvatsko-srpskog jezika. U naše je vrijeme sistem kao cjelina prilično staromodan i nepraktičan. Njegova je slaba zastupljenost u glavnim gradovima već dobro poznata i često isticana. Da nije inače  toliko raširen koliko jest, bio bi u književnom jeziku jedva upotrebljiv. Akcenat stranoga leksika, o kojem se ovdje radi, jest posebno područje toga složenog sistema. Ovdje postoje u pravilu tri tipa prozodijskoga prihvata stranih riječi: »izvorni« tip I (ili »dijalekatski«, tj. prednovoštokavskl), kao käsa : moda, teräsa: natùra, temèlj: oltärl-är, i »prilagođeni« tip II i tip III (oba no- voštokavska, prvi stariji, a drugi noviji), kao tèrasa : natura, tèmelj / óltar odnosno käsa, : mócla, teràsa : natúra Od ta je tri tipa samo kombinacija između II i III prihvaćena danas na književnoj razini, i to (käsaj/kàsa : móda, teràsa : natúra, tèmelj / òltar, iako je tip I još uvijek raširen, pogotovo u kulturnom govoru. Što se tiče porijekla triju tipova, sva se tri mogu u krajnjoj liniji izvesti iz jezičnih dodira među hrvatsko-srpskim prozodijskim podsistemima i sistemima dotičnih stranih jezika. To se ovdje ilustrira na primjeru rečenice dane na talijanskom i njemačkom, a također, uzgredno, na turskom, ali izgovorene, kao što stvarno biva, u različitim hrvatsko-srpskim tipovima. No dan-danas djeluje i pritisak nekih drugih jezika, npr. francuskog, engleskog i ruskog, pri čemu se vrši proces križanja triju naprijed navedenih tipova prozodijskoga prihvata. Na taj način govorna praksa zamagljuje više ili manje jednostavna pravila toga postupka.
Jezične promjene i intencionalistličko objašnjenje
Authors: Jutronić-Tihomirović Dunja
Published: September 2018

U članku se ukazuje na dvije dominantne tradicije u lingvistici, socijetalnu koja proučava jezik u društvenoj sredini i asocijetalnu koju je okrenuta pojedincu kao izvoru objašnjenja jezičnih činjenica. Sličnu podjelu nalazimo u filozofskim pristupima jeziku u dva glavna pravca suvremene teorije značenja, teoriji komunikacijske namjere i istinosnim teorijama značenja. I u teoriji jezičnih promjena imamo paralelne tradicije. Postoji tradicija psiholoških objašnjenja jezičnih promjena dok se u sociolingvističkim pristupima naglašava utjecaj društvenih komponenti u jezičnim promjenama. Da li je moguće dati adekvatno objašnjenje i odgovor na pitanje zašto se, a ne samo kako se, jezik mijenja? U žarištu ispitivanja su četiri vrste objašnjenja: 1. genetsko, 2. funkcionalno, 3. probabilistlčko/statističko i 4. uzročno (dedukativno-nomičko). U članku se raspravlja o sva četiri moguća objašnjenja, pridodaje se još jedno intencionalističko i pokušava se ukazati na prednosti ovake vrste objašnjenja. U intencionalističkom objašnjenju jeziku se ne prilazi kao autonomnom sustavu, zatim se ne polazi od grupnog jezičnog ponašanja već je pojedinac polazište u objašnjenju jezičnog ponašanja. U argumentaciji se oslanja na Strawsonov pojam komunikacije kao intencije, zatim na von Wrightov pokušaj da se intencionalnost ne svede na mentalni čin već da ga se vidi integralnim dijelom onog što Wittgenstein naziva situacijom, ljudskim običajima i institucijama. U pozadini jest stav da između jezika, govornika i društva postoji takav međusobni odnos da je u objašnjenju jezičnih promjena potrebno taj odnos tako uskladiti da ni jednom elementu nije ništa bitno oduzeto a ni darovano.
Stjepan Ivšić i časopis »Hrvatski jezik«
Authors: Lisac Josip
Published: September 2018

U prilogu se prikazuju standarološki prilozi Stjepana Ivšića u časopisu Hrvatski jezik, koji je pod njegovim uredništvom izlazio 1938—1939. u Zagrebu. Ocijenjeno je da je Ivšićeva suradnja u Hrvatskom jeziku bila vrlo raznovrsna i plodna, a osobito je istaknuto značenje članka »Etimologija i fonetika u našem pravopisu«. Svom tom suradnjom i cjelovitim svojim opusom zaslužio je Ivšić ugled hrabra i dosljedna sudionika povijesti standardne novoštokavštine. Osim Ivšića u Hrvatskom jeziku objavljivalo je još dvadeset suradnika, među kojima su i istaknuti hrvatski filolozi Barać, Deanović, Guberina, Hamni. Kombol i Matić. Posebno je važno što je kao svojevrsni nastavak časopisa Hrvatski jezik 1952. pokrenut časopis Jezik koji je u pristupu pitanjima jezične kulture imao prijelomnu ulogu u hrvatskoj filologiji.
Distinkcija: obiteljski roman — roman obitelji
Authors: Vičević Višnja
Published: September 2018

U ovom tekstu pokušat će se razlučiti dva aspekta romana koji za svoj sadržaj ima obitelj, njen život i odnose unutar nje, tj. obiteljski roman i roman obitelji. Kao teorijski oslonac uzima se djelo Marthe Robert, Roman des origines et origines du raman, u kojem polazišnu točku predstavlja Freudov tekst, Obiteljski roman neurotičara. Određujemo središnje junake mitskih priča, gdje razlikujemo dva modela (Edip — Prometej), te njihovo funkcioniranje uspoređujemo s funkcioniranjem junaka bajke. Prosljeđujući to u suvremenom francuskom romanu obitelji Rogera Martin du Garda, Les Thibault, nalazimo da junaci tog romana predstavljaju kombinaciju ovih prototipova. U vremenu naturalizma roman bi obitelji trebao biti dokument o obitelji uz modificiranu interpretaciju obiteljskog grijeha (bereditet), tj. kao znanstvena studija. Prema Zoii obiteljski roman nije moguć ako nije ujedno i roman obitelji. Međutim u svjetskoj književnosti javljaju se romani koji predstavljaju otklon od takvog koda. Odredit ćemo i junake koji drže obitelj na okupu ali i one koji uzrokuju njen raspad. Raspad obitelji ali i raspad samog romana obitelji.
William Butler Yeats: pjesnik i njegov sistem
Authors: Grgas Stipe
Published: September 2018

Ovaj rad počiva na pretpostavci da je djelo "A Visio" u kome je Yeats izložio svoju teoriju psiholoških tipova, cikličkog kretanja povijesti i zagrobne egzistencije konstitutivno za Yeatsovu kasniju poeziju. Glavna mu je zadaća da ispita načine funkcioniranja "A Visio" unutar pjesama. Izoliraju se tri glavna načina funkcioniranja Yeatsovog sistema — koji je izložen u proznom djelu — i poeziji i uvjetno se imenuju: ilustrativan, metaforički i egzistencijalan, Na primjerima koji ih objašnjavaju pokušava se vrednovati korištenje sistema kod svakog načina ocjenjujući uvalite stvorene poezije.
Faulkner’s As i lay dying, how many narrators?
Authors: Valčić Sonja
Published: September 2018

Ovaj članak obrađuje problem naracije u Faulknerovom romanu Dok Uriah na samrti (As l Lay Dying), odnosno načinom kojim autor rješava, tj. ograničava točku gledišta »sveznajućeg pripovjedača". Prikazana je interpretacija teorije naracije po Kurodi, te je istaknuto da se putem funkcionalne analize (performative) može doći po (Kurocli) do formalnog značenja i postojanja »sveznajućeg pripovjedača". Primjenivši konceptualan bit lingvističkog tumačenja proizlazi da je govorni vid jezika neovisan od svoje komunikacijske funkcije što dalje navodi Kurodu da odbije ideju (obaveznog) postojanja »sveznajućeg pripovjedača", tj ideju da naracija obavezno mora sadržavati pripovjedača. Na taj način se može uočiti da u ovom romanu određene rečenice pripadaju raznim pripovjedačima, a da isto tako postoje i odlomci bez pripovjedača. Istaknule su pozicije lingvista Ann Ban- field, Bleikastena i Volos i nova u odnosu na problem interpretacije narativne teorije specijalno karakteristične za roman Dok ležali na samrti. Svi »glasovi" u romanu upotrebljavaju neupravno / upravni vid govora (reportive / expressive), dok se sumo jedan lik uklapa u tzv. menaralorni vid, dakle bez pripovjedača. Faulkner Ima niz pripovjedača ograničenog »sveznanja« kojii kao likovi postoje u ovom romanu, ali u isti mah on u cijelosti ne odbacuje pripovjedača. Stilističkom, lingvističkom i gramatičkom analizom ovaj članak nastoji osvijetliti Faulknerov specifičan način pripovijedanja njemu svojstvenom tehnikom toka svijesti.
Die frau-mann-beziehung in Alfred Döblins frühwerk
Authors: Karlavaris-Bremer Ute
Published: September 2018

U ranim djelima Doblina odnos žena — muškarac ima posebno značenje, a on je do sada jednostrano tumačen, prije svega definiran pojmovima mržnje i borbe spolova, povezan mržnjom prema ocu i kompleksom majke. Pri tome se obično koriste autobiografske izjave autora o njegovom djetinjstvu i mladosti koje se tumače jednostrano i bez kritičnosti. Doblinovo prikazivanje odnosa spolova nikad nije »normalno«, već je uvijek opterećeno konfliktima. Istraživanje je dakle usmjereno u pravcu prikaza prirode ovih konflikata i njihovog svrstavanja u subjektivni i povijesni kontekst. Pri tome se uočavaju i tri osnovna modela odnosa među spolovima: prvo, nesposobnost da se međusobno komunicira i pored magijskog privlačenja, koja se ispoljava u izolaciji i samo se zajedničkom smrću ili bijegom u drugi element može prebroditi; drugo, cijepanje ličnosti i gubljenje njenog identiteta uzrokovano nagonom ka drugom spolu, koji prodire i ometa svojom živahnošću vlastito ja ; treće, bezuslovna seksualnost kao zaštita od udara ljubavi, uz zahtjev za slobodnu ljubav i prostituciju. U sva ova tri modela ponašanja manifestira se otuđenje od svoje okoline i sebe samog. Time se može uspostaviti veza između načina prikazivanja odnosa žena — muškarac i niza problema literature početkom XX stoljeća.
Funkcija boje u jednoj drami Oskara Kokoschke
Authors: Vujanić-Ledenicki Mirjana
Published: September 2018

Predmet ovog razmatranja, drama »Morder, Hoffnung der Frauen« (»Ubica, nada žena«) austrijskog slikara i književnika Oskiara Kokoschke, ima kao jedna od prvih ekspresionističkih drama istaknutu književno-povijesnu vrijednost prethodnice u ekspresionističkoj dramskoj književnosti i obrasca prema kojem se izgrađivao ekspresionistički program. U ovom je radu posebno ispitana funkcija boje kao značajne dramske komponente ovoga ranoekspresionističkog djela. Utvrđeno je da boja ima višestruku ulogu. Njena primarna funkcija, čisto koloristička, služi likovno-estetskom oblikovanju scenskog prostora na slikarski koncipiranoj pozornici. Ali boja nadrasta ovu svoju primarnu funkciju i poprima druge dimenzije. Osim atributa predmeta ona postaje atribut emotivnih i psihičkih vrijednosti, simbol i metafora. Preuzimajući visoko simboličku funkciju, boje postaju aktivni sudionici dramske radnje. Subok lica, Muškarca i Žene, postaje sukob dvaju principa, Bijelog i Crvenog i njima pripisanih odlika koje su bez obzira na vrijeme i prostor univerzalne. Analiziranje ovih simbola je zapravo istraživanje autorova odnosa prema vlastitom nesvjesnom, prema onom što u drami predstavlja Crno.