bluuebunny/crossref_metadata_2025 huggingface dataset:
Inžinerinė kūrybinė veikla kaip sociologijos problema
Authors: Podolskienė M.
Published: January 2019

1981 m. gegužės 19 d. Vilniaus universitete Kauno A. Sniečkaus politechnikos instituto dėstytojas Vytautas Martinkus apgynė filosofijos mokslų kandidato disertaciją „Inžinerinė kūrybinė veikla kaip sociologijos problema“. Mokslinis vadovas – doc. J. Karosas, oficialieji oponentai: prof. S. Kugelis, doc. A. Leonavičius. Disertacijoje analizuojamos inžineriaus kūrybos, kaip socialinės veiklos, pažinimo problemos, daugiausia dėmesio skiriama darbo kūrybinių elementų vystymuisi istoriškai apibrėžtomis sąlygomis. Parodoma, kad šių klausimų analizė negali apsieiti be bendrosios metodologijos.
Ateizmas: istorija ir metodologija
Authors: Minkevičius Jokūbas
Published: January 2019

Straipsnyje apžvelgiama ateizmo istorija, kurio ištakas autorius įžvelgia senovės graikų kultūroje, argumentuodamas tai šio žodžio etimologija. Teigiama, kad senovės graikų ateizmas įsiliejo į bendrą graikų dvasinės kultūros intelektualinės revoliucijos srautą, kuris reiškė kritinio ir teorinio mąstymo tapsmą, t. y. šuolį iš mythos į logos. Pirmajai ateizmo revoliucijai nepavyko įveikti religijos, kadangi graikų ateizmas reiškė ne absoliutų dievų paneigimą, bet tik jų pašalinimą iš tiesioginės veiklos realiame gyvenime. Antroji revoliucija sutampa su Renesansu ir porenesansiniu laikotarpiu. Tuo metu religija buvo laikoma nemoksliškumo ir apgaulės produktu dėl M. Koperniko, Ch. Darwino, Pavlovo atradimų ir pasiekimų gamtos moksle. Trečiąja revoliucija prieš religiją tapo K. Marxo ir F. Engelso istorinis materializmas, kuris religiją, filosofiją, moralę ir t. t. aiškino materialine praktika ir su gamybos būdu susijusiais socialiniais santykiais bei visuomenės santvarka. Religija yra neatskiriama socialinio kultūrinio ir etninio visuomenės gyvenimo dalis.
Montenio skepticizmas – naujojo racionalizmo užuomazga
Authors: Droblytė Danguolė
Published: January 2019

Straipsnyje analizuojama M. Montaigne’io skeptinio metodo ištakos ir struktūra. Renesanso epochoje formavosi naujas pažinimo metodas – kritiškumo, abejojimo metodas. Skepticizmas tapo savotišku mąstymo būdu, nukreiptu prie viduramžių pasaulėžiūrą ir bažnytinį dogmatizmą. Pripažindamas, kaip ir Augustinas, kad blogis yra žmogaus laisvos valios padarinys, prancūzų filosofas daro išvadą, jog moralė yra žmogiškos prigimties, o ne duota iš aukščiau. Vadinasi, pats žmogus, o ne Dievas, privalo reguliuoti savo likimą. Religinių tiesų negalima pagrįsti jokiais racionaliais argumentais. M. Montaigne’is manė, kad žmogus yra dvilypis, prieštaringas, juokingas padaras. Renesanso metu ne mokslas, o būtent etika bandė paaiškinti žmogaus esmę. M. Montaigne’io skepticizmas paremtas tuo, kad kiekvienas mąstytojas privalo turėti savo asmeninę nuomonę, nes be savarankiškos analizės negali būti priimtas joks išankstinis teiginys. Nėra tokios tezės, kuriai nebūtų galima rasti antitezės. Kaip tik tuo M. Montaigne’io skepticizmas padėjo pamatus racionalizmui, kurį tęsė R. Descartesas ir B. Spinoza.
Supratimo-aiškinimo problema ir vidiniai kultūros prieštaravimai
Authors: Rubavičius Vytautas
Published: January 2019

Straipsnyje apžvelgiama XIX a. antrojoje pusėje hermeneutinėje tradicijoje susiformavęs gamtos ir humanitarinių mokslų metodologijų priešpriešinimas ir kai kurie šiuolaikinių hermeneutikų bandymai jungti racionalius abiejų metodologijų bruožus. Dabartinėje mokslo filosofijoje vis labiau įsigali požiūris į mokslą kaip į kultūros fenomeną. Tam padėjo hermeneutinėje tradicijoje iškilęs humanitarinių mokslų metodologijos savitumo suvokimas, siekimas rasti specifinius šios metodologijos bruožus. Pozityvistinių ir antipozityvistinių srovių kovos kontekste vieni teigė, jog „tikrosios“ kultūros pagrindas esąs gamtos mokslai ir jų formuojamas pasaulėvaizdis bei pasaulėžiūra, o kiti – jog humanitariniai mokslai. W. Dilthey‘us teigė, kad gamtos mokslai aiškina, nustatydami priežastinius objektų ryšius, o humanitariniai – supranta, atskleisdami objektų prasmę. Dabartinės filosofinės hermeneutikos atstovų požiūriu, nagrinėjant supratimo-aiškinimo dichotomiją, reikia kurti tokią hermeneutinio supratimo teoriją, kuri apibendrintų racionalius abiejų dichotomijos narių bruožus. Tai galima pasiekti tik nagrinėjant pažinimo procesą kaip tam tikrą veiklą arba pažinimo kultūrinį sąlygotumą.
Grožis ir dorovė
Authors: Šalkauskis Stasys
Published: January 2019

Spausdinama ištrauka iš Stasio Šalkauskio rankraščio „Bendroji estetika“. Publikacijoje nagrinėjama etikos ir estetikos problemų, grožio ir dorovės ryšys. Pasak S. Šalkauskio, menas turi tarnauti gyvenimo tobulinimui. Kritikuojamas „meno menui“ principas, kuris laikomas tuščiu vaizduotės žaismu. Kita vertus, filosofui nepriimtinas ir grynas meno pajungimas etikai kaip priešingas kraštutinumas. Gėrio, grožio ir tiesos idealai neprieštarauja vienas kitam, o sudaro tobulą vienybę. Menininkas turi gebėti suderinti meno, doros ir žinojimo reikalavimus – taip jis apsaugos savo kūrybinę laisvę ir kartu nepažeis gėrio ir tiesos principų.
A. Toinbio istoriosofija
Authors: Valentinavičius V.
Published: January 2019

Publikacijoje pristatoma anglų istoriko A. Toynbee‘io spekuliatyvinė istorijos filosofija ir jo civilizacijų teorija. Jis nagrinėjo civilizacijų atsiradimo, jų evoliucijos dėsningumus, savo samprotavimus grįsdamas plačiais lyginamaisiais skirtingų istorinių bendrijų tyrimais. Jo istorijos teorija yra labai detalizuota ir itin sudėtingos struktūros, su daugybe atsišakojimų bei papildymų. Linijinė istorijos koncepcija su žmonijos pastovios pažangos kreive ir optimistinėmis prognozėmis neturi nieko bendra su skirtingų kultūrų suklestėjimo bei nuopuolio analize ir lengva misticizmo ir religinio idealizmo skraiste vėlyvuosiuose jo veikaluose. Civilizacijos yra svarbiausias istorinio proceso struktūrinis elementas, todėl jo identifikavimas – pagrindinis istoriko uždavinys. Pateikiamos civilizacijų apibūdinimo kategorijos – afiliacija (įsūnijimas), primityvi visuomenė, visuotinė valstybė, visuotinė bažnyčia. A. Toynbee aprašė 21 kultūrą, ieškojo jų atsiradimo, klestėjimo ir žlugimo priežasčių bei dėsningumų, nagrinėjo universalių valstybių ir universalių tikėjimų prigimtį.
Marksistinės estetikos formavimasis Lietuvoje
Authors: Kunčinas A.
Published: January 2019

1984 m. lapkričio 14 d. Filosofijos, sociologijos ir teisės institute VISI Filosofijos katedros vedėjas docentas J. Mureika apgynė filosofijos mokslų daktaro disertaciją „Marksistinės-lenininės estetikos tapsmas Lietuvoje (iki 1940 metų)“. Oficialieji oponentai: profesoriai M. Ovsianikovas, B. Genzelis, V. Šteinbergas. Ši disertacija yra pirmasis mėginimas tirti marksistinės-lenininės estetikos tapsmą Lietuvoje, kaip vientisą procesą, atskleisti jo dėsningą pobūdį ir savybes. Tyrimo objektas yra reikšmingas Lietuvos estetinės minties raidos etapas.
Toliau tiriama neotomizmo filosofija
Authors: Burnys Zenonas
Published: January 2019

1983 m. lapkričio 3 d. Maskvoje Visuomenės mokslų akademijoje D. Stančienė apgynė filosofijos mokslų kandidato disertaciją „Proto ir religinio tikėjimo santykio problema neotomizme (remiantis 1918–1940 m. buržuazinės Lietuvos medžiaga)“. Mokslinis disertacijos vadovas – doc. B. Kuzmickas, oficialieji oponentai: prof. J. Babosovas ir doc. A. Gaidys; kolektyvinis recenzentas – Maskvos valstybinio M. Lomonosovo universiteto Filosofijos fakulteto Ateizmo istorijos ir teorijos katedra.
Katalikiškosios etikos studija
Authors: Nickutė J.
Published: January 2019

1984 m. gruodžio 27 d. Vilniaus universitete Z. Burnys apgynė filosofijos mokslų kandidato disertaciją „Katalikiškoji etika Lietuvoje 1920–1940 metais“. Mokslinis vadovas – doc. B. Kuzmickas, oficialieji oponentai: prof. dr. I. Zaksas ir doc. A. Darginavičienė. Disertacijoje išanalizuoti iki tol mažai tyrinėti klausimai – katalikiškosios etikos metodologiniai pagrindai, jos polemika su kitomis etinėmis teorijomis, teorinio šios etikos modelio praktinio realizavimo išdavos, kūrybiškai sprendžiami valios laisvės, religijos ir moralės santykio klausimai.
Mąstymo paradigmos ir žmogaus pasaulis
Authors: Kapačiauskienė Danutė
Published: January 2019

A. Šliogerio knygos „Žmogaus pasaulis ir egzistencinis mąstymas“ recenzija. Knygoje rekonstruojama egzistencinio mąstymo paradigma, kurios ontologinė ašis yra imanentinis transcendentas. Aptariama ir klasikinio mąstymo paradigma. Kritiškai vertindamas egzistencinį mąstymą, autorius dažniausiai jį vadina paradoksaliu, šiam paradoksalumui suteikdamas negatyvią prasmę. Paaiškinęs egzistencinio mąstymo socialinį sąlygotumą, knygos autorius daro išvadą, kad egzistencinio mąstymo ontologinis regionas iš tikrųjų yra visuomenės kuriamas daiktų pasaulis, arba daiktiškoji tikrovė.
Santuokos ir šeimos ryšio tyrimas
Authors: Patkauskaitė Jūratė
Published: January 2019

1987 m. vasario 17 d. Vilniaus universitete VPI Mokslinio komunizmo katedros asistentas Vytautas Dumbliauskas apgynė filosofijos mokslų kandidato disertaciją „Santuokos ir šeimos tarpusavio ryšys“. Oficialieji oponentai: filosofijos mokslų daktaras S. Laptionokas ir filosofijos mokslų kandidatas V. Justickis. Disertacijoje skiriamos dvi šeimos tapsmo pakopos: santuoka suponuoja šeimą kaip galimybę, kuri pilna tampa tik gimus kūdikiui. Santuoka vertinama kaip ypatingas šeimos elementas, siūloma vengti santuokystės ir tėvystės priešpriešos.
Informatyvumas kaip mokslo pažangos kriterijus
Authors: Andrejauskas Vladas
Published: January 2019

1987 m. gruodžio 28 d. Vilniaus universitete KPI Filosofijos katedros dėstytojas Albinas Plėšnys apgynė filosofijos mokslų kandidato disertaciją „Informatyvumo principo metodologinis vaidmuo mokslinio tyrimo procese“. Mokslinis vadovas – prof. E. Nekrašas, oficialieji oponentai: prof. R. Plečkaitis, doc. T. Sodeika. Disertacijoje nagrinėjamos informatyvumo sąvokos formavimosi prielaidos, indukcionistinė informatyvumo samprata, analizuojamas informatyvumo ir empirinio patvirtinamumo santykis.
Irmija Zaksas (1919-1989)
Authors: Deksnys B.
Published: January 2019

1989 m. lapkričio 13 d. Kaune mirė filosofijos mokslų daktaras, profesorius Irmija Zaksas. Jis gimė 1919 m. kovo 5 d. Šiauliuose, mokytojų šeimoje. 1937-1941 m. studijavo chemiją Vytauto Didžiojo ir Vilniaus universitetuose. Dalyvavo II pasauliniame kare, dirbo žurnalistu, redaktoriumi. Dėstė filosofiją Vilniaus universitete ir Kauno medicinos institute, dirbo Filosofijos, sociologijos ir teisės institute. Paskelbė daugiau kaip 120 mokslinių darbų.
Racionalizmo sociologija: M. Vėberis prieš K. Marksą
Authors: Norkus Zenonas
Published: January 2019

Straipsnyje analizuojama kapitalizmo problema M. Weberio sociologijoje. Pagrindine ekonomikos problema M. Weberis laiko optimalų (racionalų) ribotų resursų panaudojimą poreikiams tenkinti. Verslovinis kapitalizmas – tai ūkinė veikla, kurios tikslas yra gauti maksimalų pelną, panaudojant konkurencinės kovos rinkoje teikiamus šansus. Adekvati versloviniam kapitalizmui ūkinė etika yra kapitalizmo dvasia bei profesinės pareigos etika. Politiniam kapitalizmui būdingas siekis gauti pelno neatsižvelgiant į priemones. Palyginamos M. Weberio ir K. Marxo kapitalizmo bei jo genezės koncepcijos. K. Marxui kapitalizmas yra gamybinių santykių, ekonominės struktūros tipas. Šios struktūros sąvoka remiasi darbine vertės teorija; ekonominių struktūrų tipai skiriasi vieni nuo kitų pridėtinio darbo pasisavinimo ir realizavimo būdais. M. Weberis kapitalistinėje ekonomikoje mato ekonominę veiklą (gamyba, valdymas, pirkimas-pardavimas, kreditavimas ir pan.), institutus (įmonės, pinigai, birža ir kt.) bei pasiūlos-paklausos santykio svyravimą. M. Weberio verslovinio kapitalizmo sąvokos ekstensionaliu ekvivalentu galima laikyti K. Marxo pramoninio kapitalo, pramoninio kapitalizmo sąvokas.
Dorovė ir politika
Authors: Rybakovas Vladas
Published: January 2019

Straipsnyje dorovės ir politikos santykiai atskleidžiami trimis lygmenimis: ontologiniu, aksiologiniu ir socialiniu. Autorius nurodo dorovės ir politikos pagrindines antinomijas: laisvės ir prievartos, individualiosios ir bendrosios valios, žmogaus ir visuomenės, tikslo ir priemonės, pareigos ir egoizmo. Politikoje ryškėja žmonių santykių konfliktiškumas, o dorovėje – žmogiškasis solidarumas. Aptariami dorovės ir politikos pajungimo vienas kitam atvejai socialinės teorijos istorijoje. Teigiama, kad nei mėginimas atskirti dorovę nuo politikos, nei mėginimas jas pajungti vieną kitai neatspindi visos jų tarpusavio santykių realybės. Griežtas šių sferų skyrimas, jų supriešinimas nesiderina su socialinio gyvenimo faktais, rodančiais dorovės ir politikos sąveiką bei dinamiką. Autoriaus nuomone, dorovės ir politikos savarankiškumas bei skirtingi jų tarpusavio ryšiai yra didele dalimi nulemti pačių visuomeninių santykių prieštaravimų.
Socializmas ir biurokratija
Authors: Andrejauskas Vladas
Published: January 2019

Autorius teigia, kad anksčiau įsigalėjęs požiūris, aprioriškai atmetantis biurokratijos egzistavimo galimybę socialistinėje visuomenėje, pastaruoju metu akivaizdžiai prieštarauja tikrovei. Straipsnyje bandoma pagrįsti šio prieštaravimo aiškinimą. Analizuojama biurokratijos prigimtis, jos pagrindinės savybės, valstybės valdymo biurokratizacijos po socialistinės revoliucijos priežastys. Biurokratija, kaip viešosios valdžios pareigūnų sluoksnis, atsiranda ir vystosi kartu su valstybine visuomenės organizacija. Biurokratija yra prievartinio centralizmo suabsoliutinimas, kompetencijos, iniciatyvos, sprendimų galios, teisingumo monopolizavimas. Teoriškai socializmas sudaro palankesnes sąlygas nei kapitalistinė santvarka kovoti su biurokratija ir netgi ją visiškai išgyvendinti, tačiau iki šiol šis pranašumas nebuvo įgyvendintas nė vienoje socialistinėje šalyje. Autorius teigia, kad blogiausia ne tai, jog biurokratija socializme egzistuoja, bet tai, jog dedama nepakankamai pastangų ją apriboti.
Dvasinės vertybės kultūros struktūroje
Authors: Urbonavičius A.
Published: January 2019

1989 m. balandžio 14 d. Vilniaus universitete vyko respublikinė mokslinė konferencija „Dvasinės vertybės kultūros struktūroje“. Konferencijos darbas vyko trijose sekcijose: „Kultūrologijos ir aksiologijos teorinės problemos“, „Tautinės kultūros vertybės“, „Dvasinė kultūra. Kultūrologijos istorija“. Pranešimus skaitė L. Karpovas, R. Kacevičius, E. Krakauskas, L. Donskis, N. Juršėnas, Z. Norkus, V. Leonavičius, G. Adelšinas ir kiti. Renginys pratęsė kultūrologinių bei aksiologinių tyrinėjimų tradiciją Lietuvos filosofijoje ir dar kartą parodė neatidėliotiną kultūros filosofijos nagrinėjimo būtinybę.
Estetinio patyrimo sampratos raida M. Diufreno estetikoje
Authors: Parulskienė Vijolė
Published: January 2019

Straipsnyje pristatoma estetinio patyrimo sampratos raida M. Dufrenne’o fenomenologinėje estetikoje. Teigiama, kad 7–8 dešimtmetyje jis ypač pabrėžė meno santykį su socialiniu kontekstu: naujas menas siejamas su pasikeitusia visuomene, naujais meno kūrinio ir suvokėjo (publikos) santykiais. Sustiprėjo kultūros artizacijos motyvas (kultūra kaip žaidimas, karnavalas): meninė kūryba turi būti išlaisvinta nuo tradicijų, kūrybiškumas natūraliausiai pasireiškia per žaidimą, menas turi ištirpti kasdienybėje. Publika yra meno suvokėjų ansamblis, kūrinys iš anksto skirtas publikai, o ji priklauso nuo meno kūrinio, apibrėžiama pagal tai, kokie žanrai, kūriniai yra pateikiami. Publika nubrėžia demarkacinę liniją tarp meno ir nemeno. Meninės vertybės atgimimas ar išnykimas priklauso nuo adaptacijos galimybių, nuo meninės ir socialinės konstantos susidūrimo. Estetinio patyrimo tikslas – menininko ir publikos skirtumo išnykimas: publika tampa autoriumi, nebėra subordinacijos. Menas yra modelis kurti naują socialinę struktūrą.
Aklųjų integracija: idealai ir tikrovė
Authors: Andrejauskas Vladas
Published: January 2019

Straipsnyje aptariama aklųjų integracija sovietiniu laikotarpiu ir pirmaisiais posovietiniais metais. Aklųjų integracijos sąvoka išreiškia tik bendrą idėją, tikslą, visuomenės, visų pirma organizuoto aklų ir silpnaregių žmonių sąjūdžio veiklos kryptį, todėl visada kyla prieštaravimai, kai pereinama nuo šios idėjos deklaravimo prie konkrečių aklųjų integracijos problemų ir jų realizavimo priemonių. Tarybinė visuomenė kritikuojama kaip susvetimėjusi, kuriai būdingas didelis idealų, skelbiamų tikslų ir tikrovės neatitikimas. Teigiama, kad tarybinėje visuomenėje aklųjų integracija realiai buvo jų segregacija (išskyrimas iš visuomenės): buvo nueita atskirų specializuotų institucijų (specialių ugdymo įstaigų, aklųjų kombinatų ir t. t.) kūrimo keliu. Integracija, kaip aklo žmogaus socialinio gyvenimo įprasminimas, yra ne vienkartinis aktas, o visuomeninis istorinis procesas. Pabrėžiama būtinybė aiškintis realų aklųjų integracijos proceso turinį, atskleisti integracijos formų ir metodų įvairovę atsižvelgiant į regėjimo negalią turinčiųjų gyvenimo sąlygas.
Neomonadologinė gamtos mokslų pasaulėvaizdžio interpretacija
Authors: Masiulis Kęstutis
Published: January 2019

1993 m. gruodžio 29 d. Filosofijos, sociologijos ir teisės institute S. Kanišauskas apgynė filosofijos daktaro disertaciją „Žmogaus ir kosmoso ryšiai šiuolaikiniuose gamtos moksluose. Filosofiniai aspektai“. Doktorantūros studijų vadovas – prof. A. Krikštopaitis, oficialieji oponentai: prof. A. Merkys, doc. V. Radvilavičius, dr. G. Kakaras. Disertacijoje nagrinėjami įvairūs reliatyvistinių kosmologijų pasaulėvaizdžiai, gyvybės ir proto visatoje bei pačios visatos evoliucijos problemos, postuluojama hipotezė apie grįžtamus laike ryšius (involiuciją) tarp visatoje vykstančių sinergetinių procesų, dėstoma autoriaus formuluojama neomonadologijos sisteminio determinizmo koncepcija.
XVIII amžiaus švietėjai apie protą ir jausmus
Authors: Krakauskas Edmundas
Published: January 2019

Straipsnyje teigiama, kad racionalistinė filosofija daugiausia plėtojo mechanistinę žmogaus sampratą – žmogus traktuojamas kaip mašina, veikianti pagal mechanikos dėsnius. Siela yra smegenyse, ji yra materiali. Švietėjai kūrė kintančios žmogaus prigimties sampratą: esminės žmogaus savybės yra ne įgimtos, bet įgytos auklėjimu, perimtos iš kitų žmonių. Švietėjai nesigilino į žmogaus išgyvenimus, jų reikšmę tarpusavio santykiams, sąsajas su istorinėmis gyvenimo aplinkybėmis. D. Hume‘o filosofijoje teigiama jausmų, aistrų, gebėjimų, įpročių pirmenybė proto atžvilgiu. Tai paaiškina žmogaus elgesio ir viso jo gyvenimo sudėtingumą. Būdingiausia žmogaus savybe D. Hume‘as laikė visuomeniškumą: žmogus sugeba suprasti savo ir kitų reikalus, todėl sugeba bendrauti su kitais. Žmogaus sampratos požiūriu D. Hume‘o ir I. Kanto filosofijos yra artimos. I. Kantas žmogaus klausimą aptarė išsamiau, susiedamas jį su kultūros problema. D. Hume‘as aptarė žmogaus savybių reikšmę ne tik paties žmogaus, bet ir visuomenės gyvenimui.
Williamas Jamesas: pragmatizmo samprata
Authors: Valatka Vytis
Published: January 2019

Straipsnyje analizuojama W. Jameso pragmatizmo teorija, apimanti tam tikrą pažinimo metodą ir tiesos sampratą. Pragmatinis metodas bando išspręsti metafizinius ginčus jų keliamas teorines alternatyvas pateikdamas empirinės verifikacijos testui. Pragmatinis metodas traktuoja žmogiškąjį pažinimą kaip nesibaigiantį procesą, kuriame verifikuojamos teorijos tėra laikini instrumentai pasauliui pažinti ir valdyti. Naujos idėjos keičia senąsias, o pastarosios ne išnyksta, bet tampa sudedamaisiais naujų idėjų komponentais. Būtinas ir teorijų praktinis pritaikymas: pažinimo procese teisingomis privalu pripažinti tas teorijas, kurios leidžia žmogui daugiau ar mažiau užvaldyti aplinkinį pasaulį. Pragmatinė tiesos samprata pripažįsta tiesą kaip idėjos ir realybės atitikimo santykį. Vienos teisingos idėjos, koncepcijos, teorijos (gamtamokslinės, sveiko proto ir pan.) atitinka mūsų išorinės patirties, kitos (metafizinės grynojo proto idėjos, melioristinė etika ir pan.) – vidinės patirties pasaulį.
Žmogaus padėtis pasaulyje
Authors: Hartmann Nicolai
Published: January 2019

Straipsnyje nagrinėjamos žmogaus sąmonės formos, žmogiškosios veiklos savitumo aspektai. Žmogui būdingi transcendentalūs aktai ir įvairialypė veikla. Žmogaus norai, valios veiksmai, savęs suvokimas bei įvairūs rūpesčiai peržengia jo sąmonės ribas. Sąmonės dėka žmogus išsivaduoja iš gyvuliškųjų poreikių nelaisvės, dirbdamas jis kuria kultūrą. Žmogaus dvasia perkuria daiktų pasaulį pagal savo tikslus, to negali pati gamta. Žmogaus pranašumas yra ne ontinis, o tik pažintinis, jam būdingas sąmoningas prisitaikymas ir tikslingas vertinimas. Vertybės yra orientuotos į konkrečią būtybę, jomis ji save teigia ir tokiu pavidalu dalyvauja realiame pasaulyje. Žmogus yra vertybių kūrėjas ir vienintelis jų suvokėjas bei įgyvendintojas. Jei vertybės galėtų realizuotis pačios savaime, tai žmogus būtų nereikalingas.
Žmogaus tikroviškumas
Authors: Krakauskas Edmundas
Published: January 2019

Straipsnyje teigiama, kad prieš keturis šimtus metų R. Descartes‘o pasiūlytas principas cogito ergo sum yra svarstomas iki šiol ir bus nagrinėjamas ateityje. Keliamas klausimas, ar žmogus kaip dvasinė būtybė yra realus, ar jo prigimtis dvejopa – materiali ir dvasinė? Teigiama, kad žmogus nėra materiali būtybė (materialus žmogaus kūnas). Terminai „žmogus“ ir „kūnas“ nėra sinonimai. Žmogus yra tikroviškas tik kaip mąstanti būtybė, o kūnas yra tik jutiminis reiškinys (biologinis lygmuo). Teigdamas protą esant esmine žmogaus savybe, R. Descartes iš to kildina pažinimo, t. y. mokslo, laimėjimus, kurie turi taikomosios, praktinės reikšmės žmonių gyvenimui. Straipsnio autoriaus teigimu, argumentai, pagrindžiantys žmogaus materialiąją esmę yra negalimi, nes pats argumentas turi būti traktuojamas kaip gamtinis reiškinys. Net ir teigdami priešingai nei R. Descartes – „nemąstau, bet vis vien esu“ – pripažintume esantys mąstantys individai.
Ekologinė dominantė pomodernioje kultūroje
Authors: Kalenda Česlovas
Published: January 2019

Straipsnyje aptariamos antimodernistinės filosofinės ir etinė koncepcijos (A. Leopoldas, E. Schumacheris, B. Callicott, O. Marquardas), kuriose formuluojama nauja civilizacijos evoliucijos paradigma, steigianti ekologinę etiką, pabrėžianti ekologijos prioritetą prieš ekonomiką. Ekologinis mąstymas aksiologinėje plotmėje iškelia gamtą į aukščiausios vertybės rangą. Pabrėžiami šio mąstymo pozityvūs bruožai: ekofiliškumas, žmogaus atsakomybės už savo veiklos rezultatus pabrėžimas. Teigiama, kad postmoderninė kultūra bando atgaivinti modernybės į kultūros pakraščius nustumtą bendravimo su gamta patirtį, aktualizuoti ir suformuluoti moralinius idealus, galinčius paveikti mūsų mąstymą. Skirtingos tautos sukaupė didžiulę ekologinę patirtį, kuri lėmė jų išlikimą konkrečiomis gamtinėmis ir istorinėmis sąlygomis ir kuri gali būti naudinga šiuolaikinėmis aplinkybėmis. Globalinė sąmonė įtraukia į savo vertybių sferą žemę, kaip organišką realybę: tai reiškia ne paprastą pirmykščių tautų kosminio paslaptingumo jausmo atgaivinimą, bet žadinimą pajautos, kokie dvasiškai reikšmingi yra žmogaus egzistavimo materialiniai, biologiniai ir kosminiai veiksniai.
Mokytojas
Authors: Šliogeris Arvydas
Published: January 2019

Straipsnis skirtas Eugenijaus Meškausko asmenybės ir mąstymo bruožams aptarti. Teigiama, kad paskaitos, kaip ir rašymas, nebuvo E. Meškausko stichija. Svarbiausiais jo mąstymo sklaidos pavidalais laikomi jo pokalbiai su mokiniais katedroje, kurių svarbiausias elementas – sokratiškasis dialogas, kuriame buvo juntama laisvės dvasia. E. Meškauskas buvo mokytojas ne kaip specialistas, bet kaip savitas egzistencinis žmogaus tipas, kuriam būti mokytoju yra ne profesija, o tiesiog jo gyvenimo, jausenos ir mąstysenos stilius. Autorius teigia, kad būti filosofu – reiškia regėti pasaulį aiškiai ir paprastai, be jokių gudravimų ir iliuzijų. Tokia paprasta, aiški, konkreti, reginti filosofija gali atsirasti tik sokratiško dialogo stichijoje, kurioje ir dirbo E. Meškauskas. Svarstoma apie Meškausko mokyklos egzistavimą ir jos savybes, teigiama, kad ši mokykla suprastina kaip laisvų dvasių bendravimas, kurio centras buvo pats E. Meškauskas.
Žemiškojo gyvenimo transformacija dieviškoje tikrovėje viduramžiais
Authors: Karosas Justinas
Published: January 2019

Straipsnyje analizuojama feodalinės visuomenės dvasinės kultūros pobūdis, ją įtakojantys veiksniai, šios visuomenės sąmonės pobūdis, taip pat aptariamas visuomenės aiškinimas viduramžių filosofijoje, religijos ir ekonominės struktūros įtaka šiam aiškinimui. Teigiama, kad viduramžių filosofijos formavimasis ir plėtotė susijusi su vergvaldinių visuomeninių santykių galutiniu suirimu ir naujų, feodalinių santykių atsiradimu bei įsitvirtinimu, o šios filosofijos socialinė mirtis ateina su feodaline krize ir naujos civilizacijos pakopos – buržuazinės santvarkos įsigalėjimu. Feodalinė visuomenės sąmonė tegali būti iliuzinė arba savo tikrojo šaltinio nežinanti sąmonė. Tikėjimas žmonėms suteikė susvetimėjusio realaus gyvenimo optimistinę dvasinę kompensaciją. Žmonijos dvasinės kultūros istorija gali būti suprasta ir visapusiškai aprėpta tik tuo atveju, kai gamtamokslinė žiūra papildoma vertybiniais arba ideologiniais parametrais, kurių kontekste savo realią istorinę prasmę gali įgauti ir įgauna ir gamtamokslinis teorinis požiūris į dvasinę kultūrą. Vertybiniu arba ideologiniu aspektu religinė sąmonė yra kur kas pranašesnė už antikinį filosofinį mąstymą.
Meno mirties problema (pagrindinių koncepcijų palyginamoji analizė)
Authors: Vidugirytė Inga
Published: January 2019

1998 m. kovo 19 d. Vilniaus universitete Rūta Marija Vabalaitė apgynė filosofijos daktaro disertaciją „Meno mirties problema (pagrindinių koncepcijų palyginamoji analizė)“. Mokslinis darbo vadovas – doc. K. Stoškus, oficialieji oponentai – prof. V. Matonis ir prof. J. Mureika. Disertacijoje analizuojamos reikšmingiausios XIX – XX a. filosofinės teorijos (G. W. F. Hegelio, F. Nietzsches, M. Heideggerio ir T. Adorno), kuriose esmingai keliama meno mirties problema. Palyginamos šių filosofų idėjos, nustatomi jų tarpusavio ryšiai ir santykiai su kitomis teorijomis ir pačiais meno pokyčiais. Aptariamas klausimas, kokius meno pokyčius reikėtų laikyti jo atsinaujinimu, o kokius – meno mirtimi.
Metodologiniai pilietinės visuomenės profiliai: pilietinė dorybė ir pilietinis visuomeniškumas
Authors: Šaulauskas Marius Povilas
Published: January 2019

Straipsnyje, analizuojant pilietinės visuomenės sąvokos vartoseną, teigiama, kad reikia skirti, profesionalaus filosofinio diskurso vartotojo požiūriu, „techninį“ šios kategorijos vartosenos įvairumą (pilietinė visuomenė sensus stricto) nuo paprastesnės, grubesnės, apytikrės ar tiesiog instrumentinės šio termino prasmės (pilietinė visuomenė grosso modo). Straipsnyje bandoma pateikti darbinę ar instrumentinę šio teorinio konstrukto traktuotę atsiremiant į subendrintą „pilietinės dorybės“ ir „pilietinio visuomeniškumo“ tradicijų horizontą. Teigiama, kad adekvati pilietinės visuomenės sensus stricto samprata turėtų traktuoti pilietinę visuomenę kaip nuolat kintantį įvairių politinių ir socialinių judėjimų bei kontrjudėjimų darinį, daugiau ar mažiau vienijamą nuolat besikeičiančių fundamentaliųjų kultūrinių, politinių ir moralinių vertybių. Toks bendrų vertybių raizginys neturėtų būti suvoktas kaip sąrašas, kuriame išvardytos savybės būdingos visiems ar daugumai pilietinės visuomenės narių – jį veikiau reikėtų aprašyti L. Wittgensteino šeiminių panašumų koncepcijos terminais. Konkretesnė šios sąvokos prasmė visada priklausys nuo jos teorinės interpretacijos tam tikrame teorinio diskurso kontekste.
Sociumas ir gamta: harmonija ar kova?
Authors: Kalenda Česlovas
Published: January 2019

Straipsnyje apžvelgiama žmogaus santykių su gamta istorija, plėtojama ekologinės etikos idėja apie žmogaus ir gamtos harmoniją. Teigiama, kad žmonijos istorijoje ši harmonija veikiau buvo tik tendencija, įsitvirtinusi paprastai ten, kur gyveno ne tokios gausios gentys, savo veikla naikinusios gamtą lėtai. Gyvulininkystės plėtra taip pat turėjo negatyvią ekologinę pusę. Ilgą laiką žemės ūkio gamyba buvo plėtojama nesuvokiant sudėtingų ekologinių ryšių bei ekologinės pusiausvyros dėsnių. Šiuolaikinės globalinės ekologinės krizės akivaizdoje ypač reikšmingos yra tos žmogaus elgesio ir mąstymo formos, kurios išreiškia sąmoningą siekimą paklusti gamtos dėsniams, įsikomponuoti į natūralius jos ciklus. Tokį siekį galima pavadinti ekologinio mąstymo stereotipu, kuris formavosi technogeninės civilizacijos raidoje ir kurį stimuliuoja suartėjimo su gamta vaizdinys. Ekologiškai mąstantis žmogus orientuojasi ne į kovą su gamta, o į dermę, harmoniją, santarvę su ja, su visa dirbtine aplinka ir pačiu savimi. Nagrinėjami šios harmonijos, kaip kultūros kategorijos, filosofiniai-ontologiniai parametrai.
Evoliucinė etika: žmogaus altruizmo ištakų paieškos
Authors: Skujienė Grita
Published: January 2019

Straipsnyje apžvelgiamos altruizmo sampratos evoliucinėje etikoje, nagrinėjama, kas yra altruizmas, koks jo santykis su egoizmu, analizuojama altruizmo evoliucija gyvūnijos pasaulyje, žmonių raidos biologiniai ypatumai, paskatinę altruizmo atsiradimą ir įsitvirtinimą, aptariami prigimties, auklėjimo ir aplinkos įtaka altruizmo raiškai. Išskiriamos dvi faktorių grupės, labiausiai veikiančios altruistinio elgesio pasireiškimą: prigimtinės (genetinis paveldas ir emocijos, susijusios su psichikos veikla) ir kultūrinės (atsakomybės ir savojo Aš suvokimas). Teigiama, kad abipusiškam altruizmui pasireikšti yra būdingas pažadinimas. Įgimtos altruistinės dispozicijos padeda reikštis ir veikia skirtingais griežtai apibrėžtais žmogaus ontogenetinio ugdymosi laikotarpiais. Biologinis altruizmas, būdingas visų gyvų organizmų bendrijoms, yra žmonių moralinio ir socialinio altruizmo pradmuo. Sudėtingėjant žmogaus sąmonei, instinktyvus pradinis žmogaus noras padėti nelaimės ištiktajam ir bet kokios nelaimės grėsmės atveju vis labiau slepiamas, t. y. stengiamasi atsižvelgti į objektyvias ir subjektyvias situacijos aplinkybes ir nustatyti, ar verta aukotis.
Ar Jacques Derrida - transcendentalinis filosofas? Trys interpretacijos
Authors: Baranova Jūratė
Published: January 2019

Straipsnis skirtas išryškinti probleminius rakursus besiklostančioje Derrida interpretavimo tradicijoje. Straipsnis kvestionuoja dar gyvo autoriaus galimybę tikėtis, kad jo tekstai bus interpretuojami pagal jo paties pasiūlytą perspektyvą. Straipsnyje pateikiama paties Derrida nusakyta dekonstrukcijos apibrėžtis kaip apibrėžties negalimybė ir trys skirtingos jo interpretavimo galimybės. Habermasas traktuoja Derrida kaip neonyčininką, pasiremdamas jo retorikos pirmumo logikos atžvilgiu iškėlimo prielaida. Tačiau Gache ir Norris mano, kad Derrida tekstai išlieka episteminės kritikos tradicijoje. Taip pat neonyčininkams priskiriamas Rorty, siekdamas atremti ir Habermaso priekaištą, kad Derrida sulyginęs loginę bei retorinę kalbos funkcijas, ir polemizuodamas su Derrida kaip transcendentalinio mąstytojo interpretacija, siūlo interpretuoti Derrida Wittgensteino nominalistinio projekto horizonte. Straipsnyje prieinama prie išvados, kad maiiausiai nutolsta nuo paties Derrida apsibrėžto dekonstrukcijos projekto kaip tik tokia interpretavimo strategija.
Diskurso sąvoka sociologiniame-istoriniame akademinės disciplinos tyrime (metodologinės pastabos)
Authors: Kraniauskas Liutauras
Published: January 2019

Straipsnyje apžvelgiamos diskurso sąvokos taikymo galimybės sociologiniuose-istoriniuose mokslinių disciplinų tyrimuose. Aptariamos pagrindinės sociologinės mokslinio žinojimo tyrinėjimo tradicijos, kurios diskurso sąvokai suteikia sociologinio reiškinio sampratą. Trumpai pristatoma sociologinė diskurso samprata, sutelkianti tyrinėtojo dėmesį ne tik į vidinius teksto struktūrinių komponentų ryšius, bet ir į akademinės disciplinos tekstų klasės susiformavimo socialinių sąlygų tyrimą. Glaustai aptariamos sociologinės diskurso sampratos implikuojamos tyrimo kryptys akademinio diskurso raidos analizės kontekste.
Ilgai lauktas logikos uždavinynas
Authors: Gedutis Aldis
Published: January 2019

Uždavinyno recenzija. Nijolė Lomanienė. Logika: deduktyvaus samprotavimo analizės pagrindai. Uždavinynas. Vilnius: Justitia, 2001.
Informacijos visuomenės studijų pastoliai: naujųjų vynmaišių beieškant
Authors: Šaulauskas Marius P.
Published: January 2019

Straipsnis skiriamas informacijos visuomenės buvimo prielaidos, arba tezės, iš esmės pagrindžiančios informacijos visuomenės studijų reikmę ir metodologinį pobūdį, kritinei aptarčiai. Čia tvirtinama, kad nors nė viena bent kiek ryškiau pastebima akademiniame diskurse koncepcija, besiremianti šia egzistencine prielaida, pastarosios neįrodo, informacijos visuomenės studijos įmanomos be jokios - tiek „griežto“, tiek „švelnaus“ pavidalo - informacijos visuomenės egzistavimo prielaidos teisingumo įrodymo. Šią nesėkmę lemia ne tik ir ne tiek pasirinktų kriterijų neaiškumas ir daugiaprasmiškumas, kiek esminiai juose suponuojamos informacijos visuomenės sampratos trūkumai, t. y. tokių sociometriniais kriterijais padiktuotų sampratų vienpusiškumas. Adekvatus informacijos visuomenės kriterijus apskritai negali būti sociometrinis - jis tegali būti tik kokybínis, o vienintelė jam derantí formuluotė - kontrafaktinė: įrodinėjant, kad telematika, įgijusi conditio sine qua non statusą ir staiga paliovusi tinkamai funkcionuoti, neišvengiamai sukeltų radikalią esamos bendrabūvio sanklodos griūtį. Todėl - dėl ex definitio kontroversinės tokios formuluotės prigimties - informacijos visuomenės studijų epicentre dar ilgai puikuosis klausimas apie informacijos visuomenės egzistavimo sąlygas, galimybes ir perspektyvą.
Newcombo problema ir amerikietiškas klausimas
Authors: Norkus Zenonas
Published: January 2019

Straipsnyje supažindinama su Newcombo problema, kuri parodė klasikinės sprendimų teorijos vidinį prieštaringumą. Ji iškyla, kai du racionalaus pasirinkimo principai - dominavimo taisyklė ir sąlyginės laukiamosios naudos maksimizavimo taisyklė - pateikia vienas kitam prieštaraujančius atsakymus į klau simą, kokio veiksmo pasirinkimas yra racionalus. Tai situacijos, kai veikėjas turi pasirinkti veiksmą, kuris yra gera naujiena, kad egzistuoja veikėjo trokštama pasaulio būsena - tokia, kad pasirinktas veiksmas jos atsiradimui negali turėti priežastinės įtakos; ar kitą veiksmą, kuris yra bloga naujiena, kad egzistuoja veikėjo nepageidaujama pasaulio būsena - tokia, kad jos veikėjas taip pat negali pakeisti, tačiau tas veiksmas turi ir nedidelės vertės pozityvią pasekmę. Praktiškai svarbiausias „njukombiškų' situacijų atve jis yra kalinio dilemos tipo situacijos. Svarbiausias diskusijų apie Newcombo problemą rezultatas yra kauzalinės sprendimų teorijos - klasikinės (evidencinės) sprendimų teorijos alternatyvos - atsiradimas. Dažniausiai nagrinėjami Newcombo situacijos pavyzdžiai paradoksalūs tuo, kad bendra nuo veikėjo nepriklausomų pasaulio būsenų ir jo pasirinkimų priežastis yra jo paties racionalumas. Amerikietiškas klausimas toks: kodėl veikėją, kuris nuolatos gauna prastesnius rezultatus, turime laikyti racionaliu?
Teorinės kartografijos problemos: Vilniaus atvejis
Authors: Milerius Nerijus
Published: January 2019

Straipsnyje nagrinėjama viena iš kontroversiškiausių šiuolaikinės minties temų – kartografijos teorinės problemos. Tekste atsispiriama nuo Jeano Baudrillard'o poleminės tezės, jog šių dienų pasaulyje žemėlapis eina pirma kartografuojamos teritorijos. Teigiama, kad šią tezę patvirtina ir radikalizuoja istorinė kartografijos traktuotė, pagal kurią kiekvienos epochos žemėlapis „ gimdo" teritoriją, nes išreiškia tos epochos istorinius ir kultūrinius kontekstus. Tekste nagrinėjami Vilniaus žemėlapių pavyzdžiai, analizuojami jų sudarymo principai, žvelgiama, kokius miesto parametrus kartografuoja šių dienų žemėlapiai.
Tomo Akviniečio moralės filosofija
Authors: Stančienė Dalia Marija
Published: January 2019

Straipsnyje nagrinėjama Tomo Akviniečio moralės filosofija dažnai vadinama prigimtinio įstatymo etika. Ją galima apibūdinti kaip krikščioniškosios pasaulėžiūros, aristotelizmo ir neoplatonizmo elementų sintezę. Įstatymą Tomas Akvinietis skirsto į amžinąjį, dieviškąjį, prigimtinį ir žmogiškąjį. Yra dar ir penktoji rūšis – tai geidulingumo, arba nuodėmės, įstatymas. Etikai svarbiausias prigimtinis įstatymas, kurį Akvinietis pirmiausia apibrėžia kaip amžinojo įstatymo dalyvavimą protingame kūrinyje. Kalbėdamas apie prigimtinį įstatymą, Tomas suformuluoja pagrindinius žmogaus elgesio principus. Svarbiausias iš jų yra nuostata, liepianti žmogui siekti gėrio ir vengti blogio. Ją žmogus atranda savo prigimtiniame prote. Ji yra pirmasis Tomo Akviniečio etikos principas, iš kurio kyla kiti nurodymai, susiję su prigimtiniais žmogaus polinkiais.
Socialinė teorija kintančiame pasaulyje: kelyje į dinaminę socialumo koncepciją?
Authors: Furs Vladimir
Published: January 2019

Social-theoretical thought displays in the seventies-nineties a tendency to transcend the 'strong conception of society'. That conception crystallized in the context of European nationalism and gained its axiomatic character in the 'Fordist age'. It implies a set of the interconnected presuppositions: (1) 'societalism', i.e., the idea that 'society' as all-sufficient macrosocial unit is the fundamental frame of total social life; (2) the idea of evolutionary transition (through differentiation) from 'Gemeinschaft' to 'Gesellschaft'; (3) naturalization of the Western experience of 'modemity'. The conceptual innovations, represented successively in theory of practices (Bourdieu, Giddens), in social postmodemism (Baudrillard, Maffesoli), and in globalization theory (Beck, Giddens, Robertson), mark the stages of the onward revision and disavowal of the ingredients of the 'strong conception of society'. A 'dynamic conception of the social' is suggested hypothetically as the terminal and integrating point of that tendency
Kūniškasis subjektas: Aš kaip „mano skausmas“ ir kaip „mano meilė“
Authors: Shparaga Olga
Published: January 2019

The key task of my text is the justification of the use of on phenomenological model of the subject designated as a “my pain and my love”. First, such subject is seen as an alternative to the transcendental subject of the classical philosophy, which is characterized first of all as a rational subject. This rational subject is capable to give himself a generally valid rule of knowledge and action. Second, the phenomenological understanding of the subject represents a certain version of the “false consciousness”, which was developed from the “masters of the suspicion” (Marx, Freud, Nietzsche). Philosophy of the “masters” was intended to criticize the autonomy and absolutely self-determination of the rational subject and show the different forms of the conditionality on the Reason. Thirdly, the phenomenological understanding of the subject is a response to the different forms of philosophical reduction of subjectivity and self-consciousness. This response is developed in this text as a discussion with Manfred Frank. The phenomenological subject is the embodied or bodily subject. This embodiment has three dimensions (B. Waldenfels): World-relation (Weltbezug), Self-relation (Selbstbezug) and Others-relation (Fremdbezug). These dimensions allow to speak about the bodily subject as a Self, which is interpreted as my embodiment to the Other. “The I as my pain and my love” is a metaphor of this form of the Self, which means, that self-comprehension originates in the feeling of the pain and of the love, that is, in the certain experience of own body and in the act of love for this concrete Other. Such experience can be designated as a process of identification. The bodily subject as my embodiment to the Other is strongly connected with different praxis of the “socialization of the body”, which are in need of the philosophical analyses and criticism. Phenomenology proposes its own direction of criticism, which intends to justify that difference of the social and cultural praxis themselves is based on the originality of my embodiment to the Other and not vice versa. Thus the explication of the originality of the Self must be connected with the analyses and criticism of the “socialization of the body”, which includes a new non-classical ethical dimension.
Democratic institutes in the countries of the Arab East: features of development and transformation
Authors: Almughid Islam
Published: January 2019

The article examines the leading centers of democratic transformation in Arab countries and the formation of an institutional base for democratization processes. It is emphasized that the parameters of the political system of the Arab East are comparable to the some countries of Central and Eastern Europe and the countries of the former USSR, which reveals a problem beyond the limits of purely regional research. The attention has been focused on the socio-cultural specificities of the Arab countries as a factor requiring special attention to consider the social environment of the political system, which affects the organization of power and the specifics of political participation. It is noted that such traditional democratic institutions as active political participation, political leadership, and public activity should be considered through the prism of the traditional guidance of political Islam. It is argued that attempts to realize their own model of modernization of the political system are faced with the failure of political institutions. It is substantiated that in the Arabian countries the level of representation and realization of social interests of citizens has proved to be insufficient. The importance of the national Arab model of political adaptation of society to the conditions of globalization is considered.
A legitimação da injustiça social e ambiental: análise da legislação no campo da construção de hidrelétricas no Brasil / The legitimation of social and environmental injustice: analysis of legislation on the construction of hydroelectric power plants in Brazil
Authors: Giongo Carmem Regina , Mendes Jussara Maria Rosa
Published: January 2019

Este artigo pretende apresentar, a partir da análise da legislação vigente no campo da construção de hidrelétricas no Brasil, os diferentes ângulos da banalização do sofrimento das populações atingidas por estas obras. A pesquisa qualitativa teve um delineamento exploratório-descritivo e se apoiou na técnica da análise documental. O estudo dos materiais foi orientado pelas seguintes questões: a) como o documento aborda o sofrimento das populações atingidas pela construção de hidrelétricas?; b) quais são os elementos do documento que contribuem para a invisibilidade da injustiça e do sofrimento das populações atingidas pela construção de hidrelétricas? Destaca-se a invisibilidade das populações atingidas pelos grandes empreendimentos no contexto da legislação vigente, excluindo aspectos que vão do sofrimento até questões atreladas a saúde, trabalho, relações sociais e culturais. Em contrapartida, privilegiam-se normativas que garantem a comercialização dos recursos naturais e o direito dos consumidores.
Migrantes e refugiados: à (a) espera de uma narrativa?
Authors: Tonus José Leonardo
Published: January 2019

O mundo tem presenciado nas últimas décadas o maior fluxo de deslocamentos migratórios de sua história desde a Segunda Guerra Mundial. Não se passa um dia sem que a imprensa nacional ou internacional anuncie o desaparecimento de migrantes pelos oceanos do planeta, o desmantelamento de campos “selvagens” de estrangeiros ou a implementação de novos dispositivos jurídicos de gestão de populações expatriadas. Da invisibilidade do final dos anos 90 à inflação atual de textos, migrantes e refugiados tornaram-se nestas últimas décadas atores inconturnáveis do campo midiático e literário. O presente artigo visa interrogar as formas de representaçã desta nova categorial social na produção literária brasileira contemporânea.
Da condição vestigial em Aquele Grande Rio Eufrates de Ruy Belo
Authors: Fino Francisco Saraiva
Published: January 2019

Este ensaio propõe uma leitura da primeira obra poética de Ruy Belo (1933-1978), Aquele Grande Rio Eufrates, publicada em 1961 e seguida onze anos depois da segunda edição, já com alterações assinaláveis, a partir de três termoschave que anuncia no prefácio que redigiu em 1972: a solidão do sujeito, a cidade e, como enquadramento privilegiado dos anteriores, a reflexão sobre o tempo, presente neste livro em versões como as de crise ou quotidiano. A partir destes tópicos e de exemplos de poemas da obra referida, procura-se neste trabalho a indagação da importância dos sinais ou vestigia da memória transportada pela palavra poética e de que modo a atitude de avistamento desses residua por parte do sujeito lírico permite sustentar as tensões entre as representações do real e o seu processo criativo. *** About vestigial condition in Aquele Grande Rio Eufrates de Ruy Belo ***This essay proposes a reading of the first poetic work of Ruy Belo (1933-1978), Aquele Grande Rio Eufrates, published in 1961 and with a new edition eleven years later with notable changes. This critical reading will be made upon three key terms that the poet announces in the preface written in 1972: the solitude of the subject, the city and, as a privileged context of the previous ones, the reflection on the time, showed in this book as some versions like those of crisis or everyday life. From these topics and critical readings of poems of Aquele Grande Rio Eufrates, we will search, in this study, the inquiry of the importance of signs or memory vestigia carried on by poetic word and in what way the attitude of sighting these residua allows lyrical subject to sustain the tensions between representations of reality and its own creative process.Keywords: time; city; solitude; crisis; everyday life; word.
Carvalho Júnior, crítico literário e político
Authors: Mendes Thales Sant'Ana Ferreira
Published: January 2019

Pretendemos expor as ideias principais que norteiam a produção crítica de Carvalho Júnior. Relembrado pelos estudiosos como poeta de alguns poemas “carnais”, o autor é extremamente desconhecido enquanto crítico literário e político; não obstante, contribuiu para a formação de uma crítica literária brasileira. Tomando como fonte o corpus recolhido por Arthur Barreiros (1879), este artigo funciona como uma introdução a essa produção de Carvalho Júnior. Assim, dividimo-lo em duas partes centrais: uma referente às suas concepções de literatura e de sistema literário, e outra sobre sua crítica literária e seu método crítico. Com isto, analisamos como o aporte estabelecido naquela influiu na prática desta. Demonstramos que a concepção de literatura do autor, alinhada a seus posicionamentos políticos, se baseia num ideal positivista, sobretudo taineano: haveria um vínculo estreito entre sociedade e produção artística, de forma que esta seria produto do meio e, juntamente com ele, evoluiria. Sua crítica literária, por outro lado, se pende para o Realismo-Naturalismo, parece nunca ter abandonado os sestros românticos, ou mesmo os clássicos, fazendo-o recorrer a Staël, Schlegel, Dumas filho e Aristóteles. É, por fim, uma crítica literária bem representativa do clima intelectual de 1870-1890, sobretudo no que diz respeito à confluência de estéticas literárias. *** Carvalho Júnior, literary and political critic ***This paper aims at presenting the main ideas that constitute the critical production of Carvalho Júnior. The author, remembered by many scholars as the poet of some sensual poems, is entirely unknown as a literary and political critic. Nevertheless, he contributed to the formation of a Brazilian literary criticism. Thus, this paper works as an introduction to Carvalho Júnior’s literary criticism, taking as a source the corpus collected by Arthur Barreiros (1879). For this purpose, we divided the paper in two central parts: one concerning his conceptions of literature and of literary system, and another about his literary criticism and his critical method. We analyse how the contribution established in that one influenced the practice of his criticism. We demonstrate that his conception of literature, attached to his political positions, was based on a positivist ideal: there would be a link between the society and its artistic production, so that the latter would be a product of the milieu and, along with it, would evolve. His literary criticism, on the other hand, although adept of the Realism-Naturalism, never excluded the romantic and even classic tendencies, making Carvalho Júnior turn to Staël, Schlegel, Dumas fils and Aristotle. Lastly, his literary criticism is representative of the 1870-1890 intelligentsia, mainly concerning the confluence of literary aesthetics.Keywords: Francisco Antônio de Carvalho Júnior; literary criticism; 19th century.