УКРАЇНСЬКИЙ СОЦІУМ У РОКИ ДРУГОЇ СВІТОВОЇ ВІЙНИ І ПОВОЄННИХ ЛИХОЛІТЬ: У ДІАЛОЗІ СУЧАСНИКА З ЛЮДЬМИ МИНУЛОГО – НАШЕ МАЙБУТНЄ
Authors: Yurii Mykhaylo , Kotsur Victor 
Published: November 2019

У статті розкриваються сутнісні ознаки нового напряму в методології історії, що отримав назву «історія повсякденності, який пов’язують з діяльністю французьких істориків відомої історіографічної школи «Анналів» М. Блока, Ф. Броделя, Л. Февра та ін. Історія повсякденності актуальна для сучасної історичної науки в Україні з огляду на її світоглядне значення. Водночас у сучасній соціогуманітаристиці немає єдиної концепції повсякденності. У науковій літературі продовжують співіснувати два розуміння антропології повсякденності – і як реконструюючий ментальний макроконтекст історії, і як реалізація прийомів макроісторичного аналізу умов життя, побуту, харчування, особливостей сімейних відносин тощо. Історія повсякденності поглибила дослідницький інтерес до пересічної людини як об’єкта вивчення, посилила антропологізацію історико-наукових досліджень. Саме в такому ракурсі розглядається повсякденне життя української людини в роки Другої світової війни та повоєнних лихоліть.  Чільне місце відводиться життю і побуту українців на тимчасово окупованій нацистами території. На основі спогадів пересічних українців розкриваються способи їх виживання в умовах голоду, епідемій, нацистських облав, гендерного насильства. Автори виокремлюють видатну роль української жінки в роки війни, яка потрапила в такі умови, в яких вона не була раніше і які щохвилини загрожували її життю. Вона взяла долю дітей і старих у свої руки, замінила дітям батька, узяла на себе турботи по будинку і господарству, по справах, якими раніше опікувалися чоловіки. Водночас, факти і документи, які є в розпорядженні науковців, дають змогу стверджувати, що владний погляд на жінку був «ресурсним» як з боку радянської влади, так і окупантів. Розкриваються форми пограбування населення окупантами, приниження зумовлені політикою сегрегації, фізичні покарання за неякісну чи невчасно виконану роботу на виробництві і сільському господарстві.  Висвітлено важкі умови життя і праці тих українців, які евакуювалися в східні райони СРСР. Їм доводилося працювати за верстатами просто неба в умовах спорудження заводських приміщень. Мізерне карткове продуктове забезпечення і побут в переобладнаних господарських приміщеннях – такими були реалії життя евакуйованих на схід СРСР. Окремі сторінки присвячені відбудові зруйнованого нацистами народного господарства на звільненій землі. Відбудовувалися лікарні, школи, вищі навчальні заклади. Життєвий рівень населення погіршував уповільнений розвиток легкої та харчової промисловості, нерівноцінний обмін між містом і селом. Найбільшим лихом, яке випало на долю українців у післявоєнний час, став голод 1946-1947 рр. Автори наводять свідчення людей, які перенесли голодне лихоліття. У 1947 р. смертність в Україні перевищувала народжуваність.  Голод 1946-1947 рр. забрав майже мільйон життів на теренах України. Автори дійшли висновку, що усе це є ще одним підтвердженням злочинної сутності тоталітарного режиму, вся історія якого – зневага до людини праці. Вивчення життя і побуту українців у період війни та повоєнного лихоліття поглиблює розуміння стратегії виживання в епоху повного ігнорування сталінським режимом людської етики і моралі, що в багатьох вимірах зближало націонал-соціалізм і більшовизм.