bluuebunny/crossref_metadata_2025 huggingface dataset:
РОЛЬ САМОВИХОВАННЯ У СТРУКТУРІ ГРОМАДЯНСЬКОГО ВИХОВАННЯ СТАРШОКЛАСНИКІВ НА ОСНОВІ НАЦІОНАЛЬНИХ ТРАДИЦІЙ
Authors: ЖАРОВСЬКА Олена , ЦВЯК Лариса
Published: August 2022

У статті обґрунтовується роль самовиховання у структурі громадянського виховання старшокласників на основі національних традицій.Йдеться про самовиховання як педагогічний метод, який спонукає учнів старших класів до особистого бажання оволодівати знаннями громадянського спрямування, вивчати більш досконало навчальні предмети шкільної програми, займатися спортом; не допускати набуття шкідливих звичок; окреслювати перед собою перспективи майбутнього життя та професії; формувати відповідальність, уміння працювати в команді, наполегливість, вимогливість до себе та інших. Зазначається, що громадянське самовиховання передбачає усвідомлену діяльність учня з метою розвитку своєї особистості як громадянина-патріота.Автори називають такі практичні прийоми громадянського самовиховання старшокласників: “крок уперед” – планувати наперед, у яких суспільно-корисних справах будеш брати участь; “оцінка прожитого дня” – надавати оцінку зробленого за певний проміжок часу, ступінь суспільної користі завершених справ; “самозобов’язання” – передбачити проведення роботи щодо особистого самовдосконалення громадянських якостей на найближчу та віддалену перспективу; “упізнай себе-громадянина” – впізнати самого себе за наданою характеристикою.До завдань громадянського виховання старшокласників віднесено такі: формування на основі набутих знань усвідомлення взаємозв’язку між ідеями, правами людини та її громадянською відповідальністю; розвиток індивідуальних здібностей кожного старшокласника та створення умов для їх самореалізації в суспільстві; формування у старшокласників культури міжособистісного спілкування та підготовки до життя в умовах ринку праці; формування мислячої та креативної особистості.Роль самовиховання старшокласників в структурі їх громадянського виховання залежить від низки чинників, а саме: розуміння старшокласниками інтелектуальної та моральної значущості роботи над собою, як провідної перспективи реалізації себе у суспільстві; здатності педагогів до консультативної роботи та надання рекомендацій щодо громадянського виховання; інформаційного забезпечення процесу громадянського виховання старшокласників; спрямованості змісту позанавчальних заходів на громадянське виховання учнів старших класів.
ТЕХНІЧНА КУЛЬТУРА МАЙБУТНІХ МЕНЕДЖЕРІВ МОРСЬКОЇ ГАЛУЗІ
Authors: ЖИТОМИРСЬКА Тетяна
Published: August 2022

У запропонованій статті розглянуто поняття технічної культури менеджерів морської галузі. Зазначимо, що морська діяльність – це використання ресурсів Азовського і Чорного морів, Керченської протоки та інших районів Світового океану на користь України. Необхідність раціонального та ефективного використання ресурсів морської галузі зумовлює необхідність вивчення майбутніми фахівцями морської галузі курсу “Менеджмент морських ресурсів”. Стрімкий науково-технічний прогрес зумовив високу технологізацію всіх процесів, що відбуваються у людській діяльності, у тому числі і в управлінні морською галуззю. Необхідність ефективного використання техніко-технологічних ресурсів зумовило розуміння того, що техніка є найважливішою культурною цінністю, а технології належить особлива роль, оскільки вона виражає активне відношення людини до навколишнього світу. Людська культура несе в собі не тільки гуманітарну складову, а має матеріальну частину, до якої належить і техніка як діяльність і засіб, що втілює у собі людські знання. У статті розглянуто такі поняття, як технічна грамотність, яка, на нашу думку, є складовою технічної компетентності. Причому під технічною компетентністю маємо на увазі вміння виокремлювати основну проблему та знаходити способи її оптимального вирішення у реальній професійній діяльності. Сформована технічна компетентність, як поєднання особистісних особливостей і якостей, є складовою технічної культури фахівця, у тому числі й менеджера морської галузі. Технічна культура є результатом технічної освіти, та, на відміну від технічної компетентності, характеризується сукупністю цілей, традицій, стилів, норм, правил, зразків поведінки. Тобто під технічною культурою ми маємо на увазі інтегративну властивість особистості, що інтегрує когнітивний, емоційно-ціннісний, технічний і рефлексивний компоненти, рівень сформованості яких характеризує розвиток свідомості, виражений у її інтелектуальному, творчому та етичному потенціалах; вона включає технічні знання та вміння, володіння сучасними методами пошуку вирішення технічних завдань, прагнення до перетворювальної діяльності, технічний світогляд та мислення тощо.
ФОРМУВАННЯ СОЦІАЛЬНО-КОМУНІКАТИВНОЇ КОМПЕТЕНТНОСТІ МАЙБУТНІХ ОФІЦЕРІВ ЯК ПЕДАГОГІЧНА ПРОБЛЕМА
Authors: МОСКАЛЕНКО Олена
Published: August 2022

У статті проаналізовано наукові підходи до визначення та структури соціальної та комунікативної компетентностей, запропоновано авторські визначення цих понять, а також поняття комплексної компетентності – соціально-комунікативної. Встановлено, що проблема формування соціально-комунікативної компетентності є предметом досліджень психології та педагогіки, комунікативної лінгвістики, психолінгвістики, етнолінгвістики, теорії комунікації. Дослідники вважають соціально-комунікативну компетентність однією із найважливіших для життя в соціумі. Однак на сьогодні проблема комплексного дослідження формування соціально-комунікативної компетентності у майбутніх офіцерів пенітенціарної служби у процесі вивчення гуманітарних дисциплін не вирішена повною мірою.З’ясовано, що увага до проблеми формування соціально-комунікативної компетентності майбутніх офіцерів пов’язана з низкою суспільно-політичних змін, методів управління, розширенням сфери людських контактів, швидкістю інформаційних обмінів та підвищенням ролі міжособистісної взаємодії. Важливість професійної гуманітарної підготовки майбутніх офіцерів обумовлена тим, що вони здійснюють управління персоналом пенітенціарної служби, мають справу з представниками різних світоглядів.Установлено, що формування соціально-комунікативної компетентності майбутніх офіцерів – це науково обґрунтована система організації і стимулювання пізнавальної діяльності студентів щодо якісних змін усіх компонентів їх соціально-комунікативної компетентності. На підставі наукових визначень, запропоновано авторську інтерпретацію поняття “соціально-комунікативна компетентність” – це професійно важлива властивість, що охоплює соціально-комунікативні знання, уміння, базові ціннісні орієнтації та особистісні якості, необхідні для ефективної міжособистісної взаємодії фахівців пенітенціарної служби.
ДЕПОРТАЦІЙНІ АКЦІЇ РАДЯНСЬКОЇ СИСТЕМИ ЩОДО МЕШКАНЦІВ КАМІНЬ-КАШИРЩИНИ В 1945–1950-Х РР.
Authors: Пінчук Людмила
Published: August 2022

Стаття присвячена розкриттю депортаційної політики радянської влади щодо родичів учасників ОУН і УПА. За приклад взято виселення мешканців Камінь-Каширського району у повоєнний час. В статті автор намагається з`ясувати цілі та завдання, які ставило радянське керівництво виселяючи членів родин повстанців. Однією з важливих проблем, яка порушується автором, є опір виселених радянській силовій системі. Зокрема, це яскраво демонструють втечі примусово виселених членів родини учасників ОУН і УПА з місць заслання, а також підтримування зв’язків з підпіллям будучи репресованими. Через скалічені долі мешканців району, яких було примусово виселено, автор намагається показати суть жорстокості радянської системи та її намагання знищити українське підпілля. Виселяючи родини повстанців з рідної землі, радянська влада намагалась схилити їх до виходу з повинною. Особливе місце в публікації займає боротьба за повернення примусово депортованих на рідну землю. За це право тривалий час боролись як самі депортовані, так і винуватці їх виселення.
МУЗИЧНО-ПІСЕННА ТВОРЧІСТЬ ВОЛИНЯН У 20–30-Х РОКАХ ХХ СТОЛІТТЯ ЯК НЕВІД’ЄМНИЙ ТА САМОБУТНІЙ СКЛАДНИК ЗАГАЛЬНОУКРАЇНСЬКОГО ТА ЄВРОПЕЙСЬКОГО КУЛЬТУРНОГО ПРОСТОРУ
Authors: Понєдєльник Лариса
Published: August 2022

На початку ХХІ ст. набувають нової гостроти й актуальності наукові дискурси як з політичних, економічних, так і з культурних проблем розвитку волинського регіону у часи, коли Волинь разом з іншими західноукраїнськими землями в результаті укладання 18 березня 1921 р. у Ризі мирного договору, були включені до складу Польської держави. Це повною мірою стосується музично-пісенної творчості волинян, позаяк в українській історіографії цій проблематиці традиційно приділяється значно менше уваги, аніж дослідженням партійно-політичних та соціально-економічних процесів. Міжвоєнна Волинь становила поліетнічний регіон, де відбувалися активні етнокультурні контакти між представниками різних спільнот та етнічних груп – українцями, поляками, чехами, німцями, євреями, росіянами тощо. За складних суспільно-політичних умов вони розвивали своє мистецьке життя, що стало невід’ємним, самобутнім складником загальноукраїнського та європейського культурного простору. Вивчення цього феномену актуалізується і посилюється на сучасному етапі як у зв’язку з процесами глобалізації й інтеграції України у світовий культурний простір, посилення культурних зв’язків між народами, так і задля увиразнення, поглиблення уявлень про культурний розвій України в загальній історичній ретроспективі та в регіональному вимірі зокрема. У статті акцентується увага на поверненні і переосмисленні забутих, маловідомих, сфальсифікованих сторінок історії культури й імен культурних діячів, що є важливою передумовою для відновлення історичної пам’яті та формування національної самосвідомості як чинників розвитку громадянського виховання, формування політичної культури народу, розбудови громадянського суспільства й усієї національної державності України.
ЧАСОПИС «УКРАЇНСЬКА НИВА» В ЛУЦЬКУ (1928–1936 РР.)
Authors: Степанюк Софія
Published: August 2022

Статтю присвячено висвітленню умов функціонування, особливостей випуску та змістового наповнення україномовного періодичного видання «Українська нива», що виходило в Луцьку протягом 1928–1936 рр. Виявлено, що редакцію «Українська нива» було перенесено до Луцька з Варшави згідно задуму автора «волинського експерименту» Генрика Юзевського. Показано, що з 1931 р. вона фактично стала пресовим органом створеної на кістяку «групи Певного», що гуртувалась навколо «Української ниви» проурядової партії Волинське українське об’єднання. Персоніфіковано редакторів та журналістів газети. Відзначено, що редакторами були почергово Петро Певний та Олександр Ковалевський, прослідковано біографії цих діячів. Серед авторів згадано П. Крижанівського, М. Тележинського, С. Тимошенка. Вказано, що автори дописів часто підписувались псевдонімами, криптонімами та ініціалами Тло, Тедді, Кислиця, Vox, Z. тощо. Встановлено, що псевда Тло і Тедді належали Теодору Ловецькому. Визначено теми, які найчастіше підіймались у виданні. Виявлено, що це були передовсім висвітлення діяльності ВУО та пропагування українсько-польської співпраці на Волині, важливі світові політичні новини та аналітика політичної ситуації у Європі, новини науки й техніки, інформація про нові технології сільського господарства, кон’юнктуру сільськогосподарського ринку, публікація українських літературних творів, пісень, репродукцій картин, краєзнавчих розвідок, театральних рецензій. Виявлено, що редакція «Української ниви» вела активний діалог зі своїми читачами, а публікації листів читачів-дописувачів займали чимало місця на шпальтах тижневика. Окремо відзначено процес висвітлення тижневиком трагедії Голодомору. Показано різноманітні технічні деталі випуску часопису. На завершення статті автор спонукає науковців до дослідження та популяризації матеріалів «Української ниви».
ПАМ’ЯТЬ ПРО УКРАЇНСЬКО-ПОЛЬСЬКИЙ МІЖНАЦІОНАЛЬНИЙ КОНФЛІКТ НА ВОЛИНІ У РОКИ ДРУГОЇ СВІТОВОЇ ВІЙНИ У СУЧАСНОМУ ПОЛЬСЬКОМУ СУСПІЛЬСТВІ (НА ПРИКЛАДІ КІНО)
Authors: Стрільчук Людмила
Published: August 2022

У сучасному світі усе більше уваги приділяють поняттю «історична пам’ять», його досліджують історики, філософи, журналісти. З історичною пам’яттю пов’язують існування суспільно-історичних стереотипів, формуваня національної ментальності, ототожнення себе із історією та культурою народу. Власне, під «історичною пам’яттю» ми розуміємо здатність людського розуму зберігати індивідуальний та колективний досвід міжлюдських взаємин і формувати на його підставі уявлення про історію як таку та своє місце у ній. Фактично, – це наявна інформація для соціальної ідентифікації особистості та спільноти. Історична пам’ять – індивідуальна та колективна – є результатом взаємодії особистості і соціального середовища. Без такої взаємодії немає історичної пам’яті. Українці та поляки – два сусідні народи, що тісно пов’язані поміж собою історично, мають кожен свою історичну пам’ять про спільну минувшину. Особливо гостро проблеми історичної пам’яті постають у двосторонніх відносинах щодо недавньої історії. Зокрема це яскраво прослідковується на прикладі міжнаціонального українсько-польського конфлікту, що мав місце на Волині у роки Другої світової війни. Запропонована стаття простежує особливості формування та еволюції суспільно-історичних стереотипів поляків щодо українців на прикладі сучасного польського кінематографу, зокрема фільму В. Смажовського «Волинь». Саме на прикладі цього фільму можна прослідкувати еволюцію загострення негативних історичних стереотипів щодо українців у польському суспільстві та трансформацію історичної пам’яті поляків щодо спільної українсько-польської історії. Доведено, що кіно є досить дієвим засобом формування історичної пам’яті суспільства та здатне вкрай негативно впливати на сучасні міжнаціональні польсько-українські взаємини.
ВІДНОВЛЕННЯ ТА РОЗВИТОК РАДЯНСЬКОЇ СИСТЕМИ ШКІЛЬНОЇ ОСВІТИ НА ВОЛИНІ В ПЕРШЕ ПОВОЄННЕ ДЕСЯТИЛІТТЯ
Authors: Стрільчук Людмила , Сосницька Лілія
Published: August 2022

Освіта була і залишається важливою сферою життєдіяльності суспільства і саме із шкільної освіти розпочинається формування світогляду та особистості. Значною мірою саме освіта визначає сферу духовних цінностей та відображає загальний рівень розвитку суспільства, вона ж може стати дієвим інструментом впливу на нього. Радянський тоталітарний режим досліджуваного пероіду та його освітня система, є одним із яскравих прикладів процесу, де освітня галузь постає засобом політичного та ідеологічного впливу. У статті проаналізовано процес відновлення радянської системи шкільної освіти на Волині в перше повоєнне десятиліття. Період 1944 – початку 1950-х років став одним з найскладніших в розвитку системи народної освіти. Передусім, причина в труднощах повоєнних років: господарська та економічна розруха, великі людські втрати, протистояння на національному ґрунті та повна перебудова усіх сфер життя відповідно до радянської моделі. Основну увагу зосереджено на формуванні типової радянської системи шкільної освіти, яка супроводжувалось ідеологічним тиском органів державної влади, нівелюванням національних відмінностей. При цьому, державна політика в галузі освіти досліджуваного періоду передбачала відновлення та розбудову мережі шкіл, ліквідацію неписьменності та малописьменності населення, виконання закону «Про загальне обов’язкове навчання», що дозволило б збільшити кількість дітей охоплених шкільною освітою. В статті розглянуто причини відсутності якісної динаміки в зростанні учнівства шкіл області. Доведено визначальну роль в цьому значної кількості депортаційних акцій, проведених в західному регіоні радянською владою впродовж другої половини 1940-х років, і також протистояння між ОУН і УПА з одного боку та радянською владою з іншого, кінець якого наступив лише на початку 1950-х років.
РОЛЬ ЛУЦЬКОЇ «ПРОСВІТИ» В УКРАЇНІЗАЦІЇ ПРАВОСЛАВНОЇ ЦЕРКВИ У 1920–1930 РР
Authors: Філіпович Мирослава
Published: August 2022

У дослідженні аналізується роль Луцького товариства «Просвіта» в процесі українізації Православної церкви у Волинському воєводстві. Луцька повітова «Просвiта» у міжвоєнний період була вагомим фактором громадського, полiтичного й духовного життя українського суспiльства на Волині, терени якої ставали головною ареною церковно-громадського руху за українізацію та автономію Православної церкви. Полонiзацiя Православної церкви на українських землях в Польщі пiдштовхнула українських дiячiв i православних вiруючих до боротьби за українiзацiю церкви на Волинi. Однією з яскравих сторінок боротьби за самовизначення нації була діяльність Товариства «Просвіта» пов’язана з проведенням церковного з’їзду 1927 р. Однак на фоні доволі докладно вивчених загальних питань діяльності «Просвіти» залишається ще чимало неопрацьованих проблем, насамперед релігійного характеру. До них слід віднести питання ролі та значення товариства в процесі українізації Православної церкви. Актуальність обраної теми визначається також тим, що вивчення форм і методів просвітницької роботи, здобутків і прорахунків у громадській діяльності товариства має певне практичне значення. Набутий досвід може бути використаний в процесі розбудови незалежної Української держави і вдосконалення діяльності сучасних громадських просвітницьких організацій. Мета статті – оцінка історичного значення Луцького Товариства «Просвіта» в процесі українізації Православної церкви у 1920–1930 рр. Методологічну основу становить порівняльно-історичний підхід, що передбачає сукупність пізнавальних засобів, процедур, які дозволяють виявити схожість і відмінність між явищами, що вивчаються. Наукова новизна полягає у комплексному аналізі історичного середовища на Волині з точки зору становлення Української Православної церкви у складі ІІ Речі Посполитої.
РИМСЬКО-КАТОЛИЦЬКА ЦЕРКВА НА ВОЛИНІ В ЧАС ДРУГОЇ СВІТОВОЇ ВІЙНИ КРІЗЬ ПРИЗМУ ПОЛЬСЬКОЇ ІСТОРІОГРАФІЇ
Authors: Хом’як Павло
Published: August 2022

Стаття має на меті дослідити та проаналізувати окремі аспекти з життєдіяльності та становища духовенства Католицької Церкви латинського обряду на Волині в умовах Другої світової війни, посилаючись на матеріали польських дослідників. Адже з огляду на політичне становище, яке було сформоване у ХХ столітті та доступ до архівних джерел, науковці мали більше можливостей в об’єктивний спосіб висвітлювати історичну правду досліджуваного питання. Насамперед йдеться про дослідження, зроблені наприкінці ХХ – поч. ХХІ ст. Адже у зв’язку із розсекреченням великої кількості архівних матеріалів, збільшився доступ до нової інформації, яка тривалий час була прихована або ж штучно видозмінена. Тому, під час вивчення даної проблематики, значна увага приділяється власне новітнім науковим доробкам. Не менш важливою є інформація, зібрана та записана з уст очевидців або ж інших письмових пам’яток, які вважаються особистим листуванням. На основі збережених листів, щоденників та спогадів людей, які пережили ті події, сучасним дослідникам вдається сформувати загальну картину щоденного життя духовенства та мирян в умовах Другої світової війни та окупаційних режимів радянської і німецької влади. У статті висвітлюються історіографічні дослідження польських науковців, які присвятили свої роботи вивченню питання становища Луцької дієцезії в часі Другої світової війни. Окремою складовою статті є акцент на вивченні постатей духовенства Луцької дієцезії, які здійснили неоціненний внесок в підтримку діяльності Церкви на Волині та допомагали мирянам у складні воєнні часи. Власне річ іде про Адольфа Петра Шельонжека та Владислава Буковинського, які є одними із найвизначніших представників Римсько-Католицької Церкви на Волині.
ГАРВАРДСЬКИЙ ПРОЄКТ УСНОЇ ІСТОРІЇ ПОЧАТКУ 1950-Х РР.: СВІДЧЕННЯ БІЖЕНЦІВ З СРСР ПРО ГОЛОД 1932–1933 РР.
Authors: Боряк Тетяна
Published: August 2022

В умовах розгортання холодної війни та боротьби із новим ворогом – комунізмом, на замовлення уряду США наукові інституції з метою розуміння політичних процесів, що відбувалися в СРСР, започаткували різного роду дослідницькі проєкти. Серед них окремо виділяється «Проєкт Гарвардського університету про радянську соціальну систему» (1948–1953), метою якого було отримання інформації про розвиток радянського суспільства від 1917 до середини 1940-х рр. Для його втілення на території Західної Німеччини, Австрії та Сполучених Штатів силами американських науковців – антропологів, соціальних психологів, за спеціальними питальниками було організовано масове інтерв’ювання т. зв. неповерненців і недавніх біженців з СРСР. Із більше ніж 4 тис. інформантів було обрано 330 кандидатів, від них записано 707 інтерв’ю. Попри надзвичайно широкий спектр питань, що виносилися на опитування, позиція про голод 1932–1933 рр., як наслідок замовчування цієї трагедії радянським урядом, була відсутня. І все ж під час інтерв’ю раз по разу, у різних частинах опитування, виникали спонтанні оповідi про голод, передусім від вихідців з українських теренів. Надані свідчення відзначалися повнотою наведених фактів, були просякнуті болем страждань і втрат. У статті наведено факти пригадування голоду 1932–1933 рр. респондентами, залученими до Гарвардського проєкту з урахуванням етнічної приналежності інформантів–вихідців з СРСР, зокрема українців, росіян, білорусів, також кубанців; проведено порівняльний аналіз їхніх свідчень. Показано, що із загалом 167-ми згадок про голод наймасовішими були свідчення, надані українцями (57) та росіянами (29). Нечисленними виглядають спогади біженців із СРСР – білорусів. Всього чотири наративи росіян, зафіксовані у Проєкті, містили детальні оповіді, подібні до наративів українців. Ще біднішими на деталі виявилися свідчення білорусів (3), які фактично лише констатували факт голодування. Натомість порівняно малочисельні спогади про голод на Кубані (9) виявилися напрочуд подібними до тих, що походять з території УСРР, – вони рельєфно відображають перебіг страшного лихоліття у найдрібніших деталях, на загал відсутніх у російських та білоруських наративах.
ПАМ’ЯТКООХОРОННІ ПРОГРАМИ В УКРАЇНІ У 1991–2021 РР.: ЗМІСТ ТА РЕАЛІЗАЦІЯ
Authors: Гаврилюк Світлана , Гаврилюк Олександр
Published: August 2022

У статті висвітлюється зміст пам’яткоохоронних програм, які з початку 1990-х рр. були реалізовані в Україні і окремі з яких впроваджуються в життя у ХХІ ст. Звернена увага на програми створення нових та реорганізації історико-культурних та історико-архітектурних заповідників, що функціонують у нинішній час, відтворення втрачених визначних пам’яток архітектури. Охарактеризовано програми дослідження пам’яток українського козацтва, вивчення некрополів, зокрема, військових поховань ХХ ст., фіксації об’єктів культурної спадщини на територіях, що постраждали внаслідок катастрофи на Чорнобильській атомній електростанції. Показано, що непоправні втрати нерухомих пам’яток, спричинені катастрофою 1986 р., зумовили організацію діяльності з порятунку об’єктів, що й тепер зберігають історико-мистецьку цінність. Змістом роботи органів влади стали заходи з практичного збереження й представлення пам’яток, які навіть у найскладніші десятиліття не повинні залишитися без опіки держави. Аналізуються програми з належного представлення культурного надбання України у Списку всесвітньої спадщини ЮНЕСКО, підготовки багатотомного енциклопедичного видання «Звід пам’яток історії та культури України». Зокрема, звернена увага на злободенну потребу охорони поданих у цьому виданні пам’яток. До сучасних пам’яткоохоронних програм віднесений проєкт «Велика реставрація», що реалізовується в межах національної програми «Велике будівництво», ініційованої Президентом України Володимиром Зеленським 18 серпня 2020 р. Зроблено висновок про потребу подальшої реалізації памяткоохоронних заходів як вагомого складника діяльності України зі збереження культурної спадщини.
НАУКОВО-ДОСЛІДНА ДІЯЛЬНІСТЬ ІСТОРИКО-КУЛЬТУРНИХ ЗАПОВІДНИКІВ У ЗАХІДНИХ ОБЛАСТЯХ УКРАЇНИ (1975–1989 РР.)
Authors: Грицюк Діонисій
Published: August 2022

У статті розглядається науково-дослідна робота історико-культурних заповідників у західних областях України, що проводилась впродовж 1975–1989 рр. Основна увага звертається на організацію діяльності з виявлення та наукового опрацювання об’єктів культурної спадщини, що були локалізовані на території історико-культурних заповідників м. Львова, м. Луцька та м. Острога. Охарактеризовані домінантні напрями практичної реалізації науково-дослідних робіт на базі історико-культурних заповідників у регіоні. Окреслені основні досягнення в роботі історико-культурних заповідників, отримані в результаті проведення науково-дослідних заходів. Встановлено, що головним напрямом науково-дослідної діяльності в період 1975–1989 рр. стало проведення археологічних досліджень. Важливу роль в організації досліджень відігравали фахові археологічні установи, котрі тісно співпрацювали з історико-культурними заповідниками. Результатом проведеної роботи цього періоду є значна кількість наукових праць, в яких представлені основні здобутки археологічних експедицій та подані історичні відомості про архітектурні та археологічні пам’ятки. Матеріали, виявлені в процесі досліджень, стали основою фондів та експозицій історико-культурних заповідників. Встановлено прогалини, допущені в організації науково-дослідної діяльності історико-культурних заповідників. За результатами дослідження зроблено висновок, що науково-дослідна робота цього періоду стала вагомим кроком у процесі вивчення пам’яток культури регіону та має значний вплив на організацію діяльності історико-культурних заповідників у наш час.
ІСТОРИКИ ДІАСПОРИ ПРО ПОЛІТИКУ НАЦІОНАЛЬНИХ УРЯДІВ ДОБИ УКРАЇНСЬКОЇ РЕВОЛЮЦІЇ 1917–1921 РОКІВ У СФЕРІ ОСВІТИ, КУЛЬТУРИ ТА ДУХОВНОГО ЖИТТЯ
Authors: Житков Олександр , Житкова Олеся , Чуйко Катерина
Published: August 2022

У статті здійснено комплексний аналіз наукових праць істориків української діаспори, у яких висвітлювалася політика національних урядів доби Української революції у сфері освіти, культури та духовного життя. Спираючись на результати історіографічного аналізу узагальнювальних праць, авторами виокремлено два важливих етапи теоретико-методологічного та фактологічного осмислення тематики культурно-освітніх та духовних процесів, які визначалися тенденціями реалізації національно-державного будівництва доби Національно-визвольних змагань: довоєнний та повоєнний. Відзначається, що праці дослідників діаспори, котрі так чи інакше висвітлювали культурно-освітні явища доби революції 1917–1921 рр., мали здебільшого узагальнюючий характер, – на часі було осягнути увесь масив фактажу та проаналізувати позитивні та негативні наслідки буремних подій для української спільноти. Зроблено висновок, що праці другої половини 1950-х років присвячувалися переважно вивченню державотворчих процесів 1917–1921 рр., які фрагментарно розкривали внутрішню політику української влади у налагодженні на теренах України національно-культурного життя. Авторами відзначалися здобутки та помилки дослідників, котрі висвітлювали розвиток окремих сфер культури доби Української революції. Загострювалася увага на необхідності предметного вивчення процесів реформування початкової школи, вищої освіти, налагодження видавничої та бібліотечної справи, діяльності мистецьких об’єднань та творчих спілок.
АДМІНІСТРАТИВНИЙ УСТРІЙ МАРАМОРОСЬКОЇ ЄПАРХІЇ НА ЗЛАМІ XVIII СТОЛІТТЯ
Authors: Монич Олександр
Published: August 2022

На основі наукових праць та джерельного матеріалу Державного архіву Закарпатської області зроблена спроба опису адміністративного устрою Марамороської православної єпархії в комітаті Мараморош. У статті висвітлено головні етапи в структурній розбудові та становленні еклізійної одиниці в 1690–1740 роках. Головним керівним органом єпархії були собори протопопів. Останні фактично виконували основне завдання в житті єпархії – забезпечували обрання єпископату, розглядали пастирські та парафіяльні питання, в цілому були і законодавчим, і виконавчим органом. Аналіз дослідницького матеріалу дозволяє стверджувати, що собори протопопів були ключовою формою взаємозв’язку та взаємовідносин між духовенством, чернецтвом і єпископатом єпархії. Отже, базовим принципом устрою єпархії був принцип соборності. Метою статті є аналіз вивчення інституції, етимології, структури, прав та завдань соборів як головної адміністративної та керівної складової єпархії. Адміністративний устрій єпархії складався з системи протопопій (благочинь), парафій, монастирів та скитів. В силу історичних обставин ситуативними центрами чи осідками єпархії в різний період були монастирі в селах: Вільхівці, Драгово, Імстичево, Кричево та Угля. Саме в цих обителях проводилися собори протопопів, рішення яких впливали на устрій та розвиток єпархії. Управління єпархією здійснювалося єпископом, якого обирав собор духовенства. Однак, рішення соборів затверджувалися світською владою – королівським Трансільванським урядом. Остання безперечно мала вплив на постанови та рішення соборів, однак на практиці не втручалася в діяльність та адміністрування єпархією. Проаналізувавши джерельний матеріал, автор приходить до висновку, що політично протестантській владі в комітаті Мараморош було вигідніше підтримувати православний єпископат, аніж мукачівських греко-католицьких духівників, які були ближчими до римо-католицизму. Через призму джерел автор показує спільне і відмінне у адміністративних устроях двох контрцентрів – Мукачівської греко-католицької та Марамороської православної єпархій.
НЕЗЛАМНІСТЬ УКРАЇНСЬКОЇ НАЦІЇ – ВАЖЛИВИЙ УРОК ДЛЯ СВІТУ
Authors: Родінова Наталія , Лазарева Алла
Published: August 2022

Сьогодні Україна та український народ переживає важкі часи. Щодня у складних бойових умовах, під кулями та ракетами системи «Град» російських терористів ціною свого життя прикордонники та ЗСУ перешкоджають штучному роз’єднанню країни, демонструючи кращі риси захисників Вітчизни, а саме незламність українського народу. Сьогодні для багатьох українців питання свободи та волі, як ніколи є важливим, тому актуальним є дослідження особливостей незламності української нації. Метою дослідження є проведення деталізованого науково-практичного обґрунтування особливостей національного характеру української нації та аналіз незламності української нації в боротьбі за свободу та незалежність. Дослідження передбачає всебічний аналіз особливостей незламності української нації. Для цього використано теоретично-методологічні підходи, що включають аналіз і синтез, порівняння, узагальнення, системно-структурний аналіз, метод історичних досліджень та психологічний метод. Результати дослідження продемонстрували, що під патріотизмом розуміють складову національно-етичного та культурного виховання, що є невід’ємною частиною формування індивідуальних переконань та ідеології. Встановлено, що під національним характером українського народу розуміють цінність рис української нації, які формувалася протягом усього періоду етногенезу українського народу. Визначено, що творчість Т. Г. Шевченка складає невичерпне ідентифікаційне джерело для українського народу як нації. Встановлено, що українцi є одним із найбiльш свободолюбних, демократичних за своїм життєвим укладом, трудолюбних i миролюбних народiв свiту. Встановлено, що військовий напад РФ на Україну сприяв формуванню єдності та згуртованості українського народу у боротьбі за національну самобутність та перетворенню натовпу на консолідовану націю, яка, об’єднавшись, виявила національне прагнення до свободи та вільного волевиявлення. Визначено, що незламний характер українського менталітету, історичний досвід народу та широка підтримка практично всіх цивілізованих країн світу неодмінно призведе до перемоги України над РФ. Результати дослідження покликані послужити для подальших наукових пошуків з метою аналізу особливостей незламності української нації в боротьбі за свободу та незалежність.
МЕХАНІЗМ ТВОРЕННЯ ГОЛОДУ 1946–1947 РР. (НА ПРИКЛАДІ СЕЛА КОВРАЙ ЗОЛОТОНІСЬКОГО РАЙОНУ ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ)
Authors: Руденко Юлія
Published: August 2022

На основі аналізу джерельної та літературної бази, на прикладі с. Коврай Золотоніського району Черкаської області, розкрито передумови, причини та механізм творення голоду 1946–1947 рр. Методологічна основа дослідження побудована на використанні як суто історичних, так і загальнонауко- вих методів. Методологічну базу становлять принципи об’єктивності та систематизації. Методи критичного аналізу та синтезу, щільного прочитання джерел застосовуються при роботі з фондами Музею «Пам’ять» та Коврайської сільської ради. Досліджено, що головна причина голоду 1946–1947 рр. мала не природний характер, творцем його став радянський тоталітарний режим. У критичний час держава виявилася нездатною до державного регулювання розвитку аграрної галузі. Українське село у перші повоєнні роки перебувало під репресивним тиском адміністративно-командної системи, її податкової та хлібозаготівельної політики. Проте, нічого не вклавши в розвиток, держава викачувала з нього все, що могла. Голод в колоніально залежній Україні був штучним. Комуністична партія переклала труднощі відбудови сільського господарства на злиденне селянство. Усі способи вилучення зерна в колгоспах, колгоспників, до яких влада вдалася у 1946 р., були переважно насильницькими. В умовах нестачі робочої сили фізично здорова молодь залишала села і залучалась на будівництво промислових центрів Донбасу. Влада постійно перебувала в пошуках внутрішніх ворогів. За безпідставними звинуваченнями значна кількість людей знаходилась у місцях позбавлення волі. Виробники хліба голодували, а влада поповнювала держрезерви, збільшувала експорт зерна, кошти направляла на розвиток військово-промислового комплексу. Форма оплати праці колгоспників у трудоднях призвела до того, що селянин працював фактично задарма. Натуральні податки у вигляді продовольства ставили селянство в умови неможливого виживання, позбавляли основного – продовольства. Зберігався жорсткий пріоритет господарських інтересів над людськими.
РОЛЬ КООПЕРАЦІЇ В ЕКОНОМІЧНОМУ РОЗВИТКУ ТА ДОБРОБУТІ УКРАЇНСЬКОГО НАСЕЛЕННЯ У СХІДНІЙ ГАЛИЧИНІ У ПЕРШІЙ ПОЛОВИНІ ХХ СТОЛІТТЯ
Authors: Савченко Ольга
Published: August 2022

У статті висвітлено значення коопераціїї у житті українського населення, вплив кооперації, як координуючого органу на підвищення економічного добробуту та консолідації української нації в умовах перебування у складі чужоземної держави. Зроблено спробу з’ясувати та визначити соціально-економічне буття українського народу. Також показано політику польської влади щодо українського кооперативного руху, порушено питання розвитку східногалицького аграрного сектору у 20–30-ті роки ХХ ст., в той час коли український народ, в основному селянство, знаходив у кооперації могутню зброю для оборони свого права на існування. Мета роботи – виявити на основі аналізу архівних матеріалів та опублікованих праць роль та значення української кооперації для населення в Східній Галичині, здійснити порівняльний аналіз соціально-економічних умов життя українського і польського населення у міжвоєнний період. Застосовано хронологічний, статистико-аналітичний методи дослідження, методи періодизації та класифікації, які базуються на пріоритеті документальних фактів і дозволили з’ясувати значення кооперативного руху для українського тогочасного суспільства. В той момент кооперація розвивалася і ставала першорядним чинником народної освіти, громадянського самоствердження та рушійною силою виходу українського народу з господарського занепаду.
ПЕРШИЙ ІСТОРИК-УКРАЇНІСТ ОДЕСЬКОГО УНІВЕРСИТЕТУ (ДО 175-РІЧЧЯ ПРОФЕСОРА ОЛЕКСІЯ МАРКЕВИЧА)
Authors: Синявська Олена
Published: August 2022

Стаття присвячена аналізу науково-педагогічної діяльності відомого одеського історика та громадського діяча Олексія Івановича Маркевича (1847–1903). В результаті дослідження, яке побудоване на аналізі історіографічних, наративних та документальних джерел, з’ясовано, що його життя тісно пов’язане з Одеським університетом, який у 1865–1920 роках називався Новоросійським. Педагогічну діяльність Олексій Маркевич розпочав у 1870-х роках після завершення навчання на історико-філологічному факультеті Новоросійського університету в Одесі, викладаючи історію та російську словесність в Одеському комерційному училищі, Одеському інституті шляхетних дівчат та Маріїнській жіночій гімназії. З 1880 до 1895 року він працював в Новоросійському університеті, активно займаючись науковою роботою і вдосконалюючи свої лекторські здібності. Перебуваючи під впливом концептуальних ідей Володимира Антоновича, Олексій Маркевич став істориком, який заклав основи українознавства в університеті у другій половині ХІХ ст., підготував і прочитав низку лекцій з історії України та південного регіону, пропагуючи позитивістські засади та народницькі ідеї. З 1884 року історик знаходився під наглядом поліції за свою лекційну діяльність і в 1895 році був звільнений з університету, офіційно – за «станом здоров’я», фактично – через спробу ввезення зі Львову до Російської імперії забороненої Емським указом нелегальної літератури. Зроблено висновки, що науково-педагогічна діяльність займала одне з провідних місць в житті Олексія Маркевича. Він пройшов шлях від приват-доцента до професора університету, на основі наукових досліджень вдосконалив читання обов’язкових лекцій з історії, був першим істориком-україністом Одеського університету, який розробив і запровадив навчальні курси з історії південного регіону. Звільнення з університету перервало його університетську кар’єру, але не лекційну діяльність. До кінця життя він залишався блискучим викладачем та оратором, працюючи лектором в народних аудиторіях та виступаючи на публічних читаннях.
ВОЄННІ ЗЛОЧИНИ НАЦИСТІВ НА ХАРКІВЩИНІ (1941–1943): ЗА МАТЕРІАЛАМИ НАДЗВИЧАЙНОЇ ДЕРЖАВНОЇ КОМІСІЇ
Authors: Яковлєв Віталій
Published: August 2022

У статті висвітлюються основні етапи формування доказової бази, яка в підсумку дозволила провести перший у світі суд над воєнними злочинцями – військовослужбовцями нацистської Німеччини у м. Харків (15–18 грудня 1943 р.). Німеччина, що стала головним ініціатором розв’язання Другої світової війни, повністю відкинула правила ведення війни, закріплені міжнародними конвенціями – без військової потреби руйнувалися населені пункти, нищилися матеріальні та культурні цінності. Але найжахливіші злочини нацизму пов’язані з масовим убивством цивільного населення та військовополонених. Уже в 1942 р. радянський уряд приходить до розуміння необхідності ведення обліку злочинів, скоєних нацистами на окупованих територіях. Упорядкуванню та систематизації обліку злочинів, вчинених окупантами, сприяло створення Надзвичайної державної комісії зі встановлення і розслідування злодіянь німецько-фашистських загарбників та їх спільників і заподіяних ними збитків громадянам, колгоспам, громадським організаціям, державним підприємствам і установам СРСР. Зібрану інформацію влада оприлюднювала як всередині країни, так і за її межами. Відомості, обліковані Харківською обласною комісією та її територіальними підрозділами у найменших деталях задокументували криваві злочини нацистів. Виникають сумніви щодо достовірності кількісних показників, наведених Харківською обласною комісією. Пояснення цьому явищу ми вбачаємо в тому, що зібрані відомості насамперед використовувались владою для пропаганди, з метою дискредитації дій ворога і привернення до себе прихильності населення, яке потерпало від жорстокості та свавілля загарбників. Зібрані на Харківщині докази жахливих злочинів нацистського окупаційного режиму були використані обвинуваченням не тільки на Харківському судовому процесі, а й під час засідання Міжнародного військового трибуналу у Нюрнберзі.
ВЗАЄМОВІДНОСИНИ МІЖ УКРАЇНСЬКИМ ТА НІМЕЦЬКИМ НАСЕЛЕННЯМ ГАЛИЧИНИ НАПЕРЕДОДНІ ПЕРШОЇ СВІТОВОЇ ВІЙНИ (1900–1914)
Authors: Баран Ігор
Published: August 2022

В наведеній статті досліджується досить мало вивчена тема з історії німецької національної меншини на теренах України – а саме її стосунки із українським населенням Галичини перед Першою Світовою війною (далі – ПСВ). Для цього в матеріалі перш за все досліджено передумови появи німецьких поселенців на галицьких землях, стисло описано першу хвилю т. зв. «Йосифинської колонізації», подано думки дослідників щодо причин та особливостей цього явища. В статті також наведені проміжні статистичні дані щодо кількості німецьких поселень та їх мешканців від часу появи (80-ті роки ХVIII ст.) до початку ПСВ. Автором тезово висвітлені причини які з одного боку мали вплив на німецьку громаду Галичини, а з іншого – заклали фундамент майбутньої співпраці українців та німецьких поселенців, першою, та мабуть визначальною з яких є «Весна народів» 1848 року та зокрема Австрійська революція, яка мала неабиякий відгук в Галичині. Зокрема саме Головна Руська рада – як представницький орган українського національного руху, вперше звернулась до галицьких німців у спеціальній відозві (декларації) «Русини до німецьких громадян», що, на нашу думку, стало першим актом українсько-німецьких взаємин. В подальшому в статті коротко охарактеризовано середовище в якому опинилась німецька громада напередодні ПСВ – а саме, полонізація галицького регіону як наслідок отримання Галичиною автономії, конкуренція між поляками та українцями, що зростає та радикалізується. У викладі основного матеріалу зазначається що об’єднувало німецьких поселенців із українцями в умовах польського панування, наводяться конкретні приклади українсько-німецької співпраці на ниві початкової освіти, згадуються непересічні персони з числа галицьких німців які жили і працювали в Галичині, зокрема детально розгглянута подвижницька діяльність Теодора Цьоклера, священника та фундатора сиротинцю в Станіславі.
ПРАВОВЕ СТАНОВИЩЕ ЖІНКИ У СТАРОДАВНІЙ ІНДІЇ
Authors: Білик Вікторія
Published: August 2022

Сьогодні в усіх куточках світу надзвичайно розповсюджений гендерний рух. Боротьба жінок за рівноправ’я з демократичних країн поширилася у держави з більш жорсткими політико-правовими системами. Заклики до зрівняння у правах жінок і чоловіків лунають не лише у європейських країнах чи США, але й у державах Південної Америки, Африки та Азії. Не є винятком й Індія, жіноцтво якої намагається подолати стереотипи і отримати повноцінні права та свободи. Адже багатовікова традиція, надзвичайний вплив релігійно-філософських течій сприяли утвердженню певного світогляду населення Індії, у якому жінці відведено мінімум уваги, а точніше – вона з давніх-давен фактично не мала жодних прав, а була наділена лише обов’язками. Саме тому важливим у цій боротьбі серед іншого є й розуміння причин таких обмежень, що склалися історично, знання історії формування звичаєвого права та правових норм, які визначали і продовжують визначати поведінку індійських жінок, створюють певні правові рамки, за які ті не в праві вийти, у такий спосіб обмежуючи свободу жінок на самовираження. На основі аналізу найдавніших староіндійських законодавчих джерел – «Артхашастри» та «Законів Ману», які формувалися упродовж IV ст. до н. е. – ІІ ст. н. е., розкривається соціально-правове становище індійських жінок в останні століття старої ери – на початку нашої ери, тобто у період, коли, власне, й формувалися ці законодавчі збірки. Фактично, це є кодифікація звичаєвого права та усних традицій, які формувалися й існували у Стародавній Індії упродовж багатьох століть. І лише коли така форма законів перестала задовольняти потреби низки староіндійських держав, почали складатися збірки фіксованих письмових правових норм. Спираючись на пункти цих законів, у статті показано правове становище індійської жінки упродовж її життя – від народження і до старості, визначено умови виховання і навчання дівчаток, укладання шлюбу; розкрито обов’язки жінок у сімейному житті, вихованні дітей, побуті; розглядається питання про право спадкування тощо. Визначено, що в основі законодавчого права Стародавньої Індії лежать релігійно-етичні та філософські норми, ритуали, правила. Саме вони визначили на багато століть правове становище жінки. Його особливістю є з одного боку – шанобливе ставлення до жінки-матері, дружини, доньки, постійна турбота про неї, опіка, відсторонення її від будь-яких проблем. З іншого ж боку, жінка у староіндійському суспільстві, фактично, мала лише обов’язки і була позбавлена будь-яких прав.
ҐЕНЕЗА ГЕНДЕРНОЇ РІВНОСТІ В СТАРОДАВНІЙ ГРЕЦІЇ
Authors: Гуцало Людмила
Published: August 2022

Запропонована розвідка являє собою спробу аналізу праць античних авторів щодо ролі жінок у суспільному житті грецького поліса. В античній наративній традиції збірний образ античної жінки «розчиняється» у чоловічому дискурсі політики, військової справи, соціального статусу, суспільних функцій. Загальні риси сприйняття образу жінки в античності зводяться до оцінювального значення, оскільки саме девіація найчастіше робила жінку предметом згадки античними авторами. Жінка в Атенах у всьому підкорялася чоловікові. Вона була в повній залежності від чоловіка і не була повноцінною громадянкою полісу. І це вважалося суспільною нормою. Попри очевидне підпорядкування чоловікові жінка завжди залишалася дуже значущою частиною суспільства. Становище спартанської жінки було дещо кращим. Це пояснюється більшою архаїчністю спартанських соціальних порядків, особливою формою рабовласництва, що вимагала високого ступеня консолідації вільних громадян перед небезпекою повстань ілотів. У підґрунтя стратегії дослідження покладено історико-порівняльний метод. Системним аналізом наукового пізнання авторка скористалася, опрацьовуючи першоджерела, а саме праці античних авторів: Арістотеля, Платона, Плутарха, Ксенофонта, Гомера, Есхіла, Арістофана та інших. Доведено, що відображенням зміни становища жінки стала грецька трагедія. Вона показує, що в реальній історії Стародавньої Греції жінка аж ніяк не відповідала тому образу, який окреслювався «чоловічою» традицією. При аналізі античних трагедій та комедій стає зрозуміло, що образи жінок-патріоток, жінок-матерів з’являються в уяві авторів на основі прототипів. Навіть зважаючи на наявність авторського вимислу, дослідниця робить висновок про реальне існування таких жінок. Урешті-решт у класичну добу в античних філософів з’являються перші сумніви щодо біологічної природи нерівності між чоловіком та жінкою, формуються бачення про гармонійне співіснування чоловічого і жіночого начала.
ЦИВІЛІЗАЦІЙНЕ ЗАПОЗИЧЕННЯ ЯК ФАКТОР ІСТОРИЧНОГО ПРОЦЕСУ (ТЕОРЕТИЧНИЙ АСПЕКТ)
Authors: Мірошкіна Наталія , Підберезних Інна
Published: August 2022

У статті представлений теоретичний аналіз запозичення як явища міжцивілізаційних відносин. Здатність цивілізації приймати в якості запозичення та вбудовувати в свої структури культурні, соціальні, економічні та технологічні досягнення інших цивілізацій проявляєтся як цивілізаційна дифузія. Процеси цивілізаційних дифузій носять планетарний характер та знаходять прояв на будь-яких етапах розвитку локальних цивілізацій. Вони є важливим фактором історичного розвитку завдяки тому, що цивілізації ніколи не були закритими соціальними системами. Цивілізаційні запозичення можуть стимулювати соціальний розвиток, служити інструментом вирішення завдань, створювати точки біфуркації та визивати культурні надломи. Цивілізаційні запозичення як універсальний фактор історичного процесу мають свої закономірності. Такі запозичення є проявом міжцивілізаційної взаємодії як мирного, так і не мирного характеру. Процес прийняття запозичення або відмови від нього визначаються раціональними та ірраціональними факторами. Запозичення може біти прийнято вимушено або добровільно. Деякі запозичення викликали культурні синтези та приводили до виникнення нових цивілізаційних систем. Будь-яке цивілізаційне запозичення проходить відбір і ті з них, які носять фундаментальний характер, не є випадковими. Найбільш складно входять ті запозичення, які стосуються цінностного ядра цивілізації та базових соціальних відносин. Велика роль в відборі запозичень належить елітам. У наші дні процес цивілізаційної взаємодії носить глобальний характер і дифузія цивілізацій отримала нові можливості поширення через модернізацію, вестернізацію та міграційні процеси. Проблеми цивілізаційної дифузії як процесу проникнення запозичень знайшли відображення в роботах таких представників теорії цивілізацій, як Ф. Бродель, А. Тойнбі, В. Мак-Ніл. Особливу увагу вона викликає у представників посттойнбіанської теорії цивілізацій. Саме завдяки представникам цивілізаційного підходу до історії процес цивілізаційної дифузії, що відбувається через запозичення новацій, став розглядатися як один зі значних факторів історичного процесу.