bluuebunny/crossref_metadata_2025 huggingface dataset:
Polycarbonate Microchip Containing CuBTC-Monopol Monolith for Solid-Phase Extraction of Dyes
Authors: Alzahrani Eman
Published: February 2020

In the present study, preparation of CuBTC-monopol monoliths for use within the microchip solid phase extraction was undertaken through a 20-min UV lamp-assisted polymerization for 2,2-dimethoxy-2-phenyl acetophenone (DMPA), butyl methacrylate (BMA), and ethylene dimethacrylate (EDMA) alongside inclusion of the porogenic solvent system (1-propanol and methanol (1 : 1)). The resultant coating underwent coating using CuBTC nanocrystals in ethanolic solution of ethanolic solution of 1,3,5-benzenetricarboxylic acid (H3BTC, 10 mM) and 10 mM copper(II) acetate Cu(CH3COO)2. This paper reports enhanced extraction, characterization, and synthesis studies for porous CuBTC metal organic frameworks that are marked by different methods including SEM/EDAX analysis, atomic force microscopy (AFM), and Fourier-transform infrared spectroscopy (FT-IR). The evaluation of the microchip’s performance was undertaken as sorbent through retrieval of six toxic dyes (anionic and cationic dyes). Various parameters (desorption and extraction step flow rates, volume of desorption solvent, volume of sample, and type of desorption solvent) were examined to optimize dye extraction using fabricated microchips. The result indicated that CuBTC-monopol monoliths were permeable with the ability of removing impurities and attained high toxic dye extraction recovery (83.4–99.9%). The assessment of reproducibility for chip-to-chip was undertaken by computing the relative standard deviations (RSDs) of the six dyes in extraction. The interbatch and intrabatch RSDs ranged between 3.8 and 6.9% and 2.3 and 4.8%. Such features showed that fabricated CuBTC-monopol monolithic disk polycarbonate microchips have the potential of extracting toxic dyes that could be utilized for treating wastewater.
Research on the Dynamic Mechanical Properties and Constitutive Models of Steel Fiber Reinforced Concrete and Polypropylene Fiber Reinforced Concrete
Authors: Huang Jie , Zhang Yi , Tian Yubin , Xiao Hengheng , Shi Jun , Shen Jiyang , Zhang Nianlin
Published: February 2020

This paper presents the results of an experimental research designed to investigate the dynamic mechanical properties and constitutive model of fiber reinforced concrete (FRC), including steel fiber reinforced concrete (SFRC) and polypropylene fiber reinforced concrete (PFRC) under fast loading. Experimental results are achieved by using the electrohydraulic servo loading test method, implying that the dynamic mechanical properties of PFRC and SFRC, such as peak stress, peak strain, and toughness, are positively affected by strain rate. The experimental elastic modulus test results of FRC with different fiber contents indicate that the elastic modulus is positively affected by polypropylene or steel fibers and increases with the increment of fiber content. Finally, the experimental stress‐strain curves obtained in the MTS electrohydraulic servo system test are fitted by a damage dynamic constitutive model of FRC. The good fitting with experimental results proves that the model could be appropriate to describe the dynamic mechanical properties of FRC.
Radiotherapy and Immunotherapy for Cancer: From “Systemic” to “Multisite”
Authors: Arina Ainhoa , Gutiontov Stanley I. , Weichselbaum Ralph R.
Published: February 2020

In the era of cancer immunotherapy, there is significant interest in combining conventional cancer therapies, such as radiotherapy, with drugs that stimulate the immune system. The observation that ionizing radiation applied to murine tumors delays the growth of distant tumors (“abscopal effect”) and that this effect is potentiated by immunostimulatory drugs, led to clinical trials in which often only one lesion is irradiated in combination with immunotherapy drugs. The results of these initial clinical trials combining radio therapy and immunotherapy show that a meaningful abscopal effect is still infrequent. Recent preclinical data suggest that preexistent intratumoral T cells can survive radiation and contribute to its therapeutic effect. In this review, we discuss possible mechanisms underlying the preclinical/clinical discrepancies regarding the abscopal effect, and we propose the irradiation of multiple or all tumor sites in combination with systemic immunotherapy as a possible avenue to increase the efficacy of radio-immunotherapy.
What Is the Real Impact of Estrogen Receptor Status on the Prognosis and Treatment of HER2-Positive Early Breast Cancer?
Authors: Brandão Mariana , Caparica Rafael , Malorni Luca , Prat Aleix , Carey Lisa A. , Piccart Martine
Published: February 2020

HER2+ early breast cancer is a heterogeneous disease, comprising all the intrinsic breast cancer subtypes. The only biomarker available nowadays for anti-HER2 treatment selection is HER2 status itself, but estrogen receptor (ER) status is emerging as a robust predictive marker within HER2+ disease. In this Perspective, we discuss the biological and clinical differences between patients with HER2+/ER-positive (ER+) disease versus those with HER2+/ER-negative (ER-neg) tumors, namely, short-term and long-term (>5 years after diagnosis) prognosis, response to neoadjuvant treatment and benefit from adjuvant anti-HER2–targeted therapies. We also address other possible biomarkers to be used for patient selection in future clinical trials, such as gene signatures, PAM50 subtypes, tumor-infiltrating lymphocytes, PIK3CA mutations, and changes in Ki67 score during treatment and discuss their limitations. Finally, we suggest new clinical trial designs that can have an impact on clinical practice, aiming to test treatment deescalation separately for patients with HER2+/ER+ and HER2+/ER-neg tumors. We also propose an integrated classification of HER2+ disease, comprising DNA, RNA, protein expression, and microenvironment characteristics, in order to identify those tumors that are truly “HER2-addicted” and may benefit the most from anti-HER2 treatment.
Plasma Neuronal and Glial Markers and Anterior Cingulate Metabolite Levels in Major Depressive Disorder: A Pilot Study
Authors: Güleş Emrah , Iosifescu Dan Vlad , Tural Ümit
Published: February 2020

Introduction: Neuroglial functions may be deteriorated in major depressive disorder (MDD). Objective: To evaluate the markers of glial and neuronal cell turnover and to explore their associations with brain metabolites. Methods: In 10 participants with MDD and 10 healthy controls (HC) we investigated neuronal and glial plasma markers (the neuron-specific enolase, NSE; and S100beta, S100B) and brain metabolites (N-acetyl aspartate, NAA; total choline, Cho; and total creatine, Cr). Blood was collected for NSE and S100B. NAA, Cho, and Cr metabolite levels were measured in the anterior cingulate cortex (ACC) with proton magnetic resonance spectroscopy (1H-MRS) at 3T. Results: NSE and S100B levels were significantly higher in MDD subjects than in HC. The Cr level was significantly higher in MDD subjects than in HC, but the NAA and Cho levels did not differ between groups. NAA/Cr and Cho/Cr ratios were significantly lower in patients with MDD versus HC. S100B was negatively correlated with the Cho levels. Conclusions: These results provide supporting evidence of neuronal and glial distress in MDD. Neuronal viability appears decreased, whereas glial regenerative activity and energy metabolism in the ACC increase in acute major depressive episode. Since low concentrations of S100B have neuroplastic effects, these changes may indicate a possible compensatory mechanism.
Clozapine-Associated Obsessive-Compulsive Symptoms and Their Management: A Systematic Review and Analysis of 107 Reported Cases
Authors: Kim David D. , Barr Alasdair M. , Lu Cynthia , Stewart S. Evelyn , White Randall F. , Honer William G. , Procyshyn Ric M.
Published: February 2020

Background: It is not uncommon to find obsessive-compulsive symptoms (OCS) in patients treated with clozapine. These symptoms are attributed to anti-serotonergic effects of clozapine. The objective of this study was to conduct a systematic review of reported cases of clozapine-associated OCS to better understand the nature and management of these symptoms. Methods: MEDLINE, Embase, and PsycINFO databases were searched with no publication year or language restrictions. Studies reporting cases of clozapine-associated OCS, either de novo or exacerbation of preexisting OCS, were included. The final search date was July 11, 2019. Results: Fifty-seven studies, involving 107 cases (75 de novo, 32 exacerbated OCS), were included. Clozapine triggered moderate-severe OCS at varying doses (100–900 mg/day) and treatment durations (median 6 months, interquartile range 2–24 months). Higher severity was significantly associated with preexisting OCS, poorer insight into OCS, and active psychosis at the time of OCS. Common strategies to treat clozapine-associated OCS included adding selective serotonin reuptake inhibitors, clomipramine, or aripiprazole, often accompanied by clozapine dose reduction. The rate of response to antidepressants was 49% (29/59), where younger age, shorter duration of underlying illness, shorter cloza­pine treatment duration, better insight into OCS, and presence of taboo thoughts were significantly associated with antidepressant response. Subsequent clozapine dose reduction was effective in many non-responders, where aripiprazole was simultaneously added in 50% (8/16). Conclusions: Clozapine can trigger severe OCS. Adding aripiprazole with/without clozapine dose reduction may be a good alternative to antidepressants for managing clozapine-associated OCS. Clinicians should be more vigilant about these adverse effects and administer appropriate treatments.
ДОСЛІДЖЕННЯ ВМІСТУ КАСПАЗИ-3 У ТКАНИНІ ПЕЧІНКИ ЗА УМОВ АНТИФОСФОЛІПІДНОГО СИНДРОМУ ТА ПРИ ЗАСТОСУВАННІ МОДУЛЯТОРІВ СИНТЕЗУ ОКСИДУ АЗОТУ
Authors: Yaremchuk O. Z. , Posokhova K. A. , Letniak N. Ya.
Published: February 2020

Антифосфоліпідний синдром (АФС) – це аутоімунне захворювання, яке характеризується наявністю в крові антитіл до негативно заряджених фосфоліпідів мембран. Поширеність АФС становить близько 40–50 випадків на 100 000 осіб. Мета – встановити вплив L-аргініну та аміногуанідину при їх окремому та комбінованому введенні на вміст каспази-3, нітрит-аніонів (NO2–) та нітрат-аніонів (NO3–) у тканині печінки за умов експериментального АФС. Матеріал і методи. Дослідження виконано на мишах-самках лінії BALB/с, в яких моделювали АФС. Для корекції використовували прекурсор синтезу NO L-аргінін (25 мг/кг) та селективний блокатор індуцибельної NO-синтази аміногуанідин (10 мг/кг). Визначення вмісту каспази-3 у тканині печінки проводили методом Вестерн-блот аналізу. Про вміст NO у гомогенатах печінки тварин з АФС робили висновок за кількістю його стабільних метаболітів NO2– та NO3–. Результати й обговорення. Встановлено зростання вмісту активної форми каспази-3 на 48 %, зменшення вмісту NO2– та зростання вмісту NO3– в печінці мишей BALB/с з АФС, відносно контролю. На фоні застосування L-аргініну виявлено зниження вмісту каспази-3 на 16 %, зростання вмісту NO2– та NO3– у печінці, порівняно із показниками групи тварин з АФС. На фоні введення аміногуанідину вміст каспази-3 та NO2 – у печінці достовірно не змінювався, а вміст NO3– зростав, порівняно із показниками групи тварин з АФС. На фоні комбінованого застосування L-аргініну та аміногуанідину встановлено зниження вмісту каспази-3 на 22 %, водночас спостерігалась нормалізація вмісту NO2– та NO3– у печінці Висновки. Застосування попередника синтезу NO L-аргініну окремо та в комбінації із селективним інгібітором іNOS аміногуанідином приводить до зниження вмісту каспази-3 та нормалізації рівня стабільних метаболітів оксиду азоту NO2– та NO3– у печінці мишей BALB/с за умов АФС.
МЕДИКАМЕНТОЗНЕ ЛІКУВАННЯ ПЕРВИННОГО ГІПЕРАЛЬДОСТЕРОНІЗМУ
Authors: Shidlovskyі V. O. , Shidlovsky O. V. , Tovkai O. A. , Pavlovskyi I. M. , Kravtsiv V. V.
Published: February 2020

У лікуванні первинного гіперальдостеронізму (ПГА) в залежності від клінічної форми захворювання і варіантів надмірної автономної секреції альдостерону з успіхом застосовують медикаментозне і хірургічне лікування. Кожен з методів лікування має свої показання і протипоказання. У роботі розглянуті питання медикаментозного лікування ПГА і індивідуальні особливості його проведення.

Мета – вивчення сучасних підходів до цілей, завдань і показань до застосування медикаментозного лікування ПГА.

Матеріал і методи. Матеріалом для роботи були дані світової літератури із проблеми медикаментозного лікування ПГА для з’ясування сучасних підходів до визначення його об’єму, оцінки ефективності.

Результати. Встановлено, що рекомендацією вибору є антагоністи мінералокортикоїдних рецепторів спіронолактон і еплеренон. Однак у більше ніж у 50 % випадків монотерапія цими препаратами неефективна. Розглянуті питання доцільності і необхідності комбінації цих препаратів з іншими медикаментозними середниками, зокрема з калійзберігаючими і тіазидними діуретиками, блокаторами натрієвих і кальцієвих каналів, АПФ – I та ангіотензинових рецепторів. Звернута увага на особливості лікування сімейних форм ПГА I – IV типів та оцінку адекватності застосовуваного лікування.

Висновки. Медикаментозне лікування ПГА повинно бути чітко індивідуалізованим в залежності від клінічної форми і тяжкості перебігу ПГА, особливостей функціональних і структурних змін в органах-мішенях і системах організму.
ФОРМУВАННЯ АЛГОРИТМУ АМБУЛАТОРНОГО ВЕДЕННЯ ПАЦІЄНТА З ІНФЕКЦІЄЮ СЕЧОВИВІДНИХ ШЛЯХІВ З УРАХУВАННЯМ ПОТРЕБ ПРОФІЛАКТИКИ МОЖЛИВИХ УСКЛАДНЕНЬ
Authors: Babinets L. S. , Kotsaba Yu. Ya.
Published: February 2020

Висока розповсюдженість інфекцій сечовивідних шляхів (ІСШ), частий рецидивний характер, можливі ускладнення, зниження якості життя пацієнтів і значне медико-соціальне значення обумовлює важливість знання лікарями первинної медичної допомоги (ПМД) раціонального алгоритму ведення пацієнтів з вказаною патологією.

Мета – проаналізувати основні актуальні у клінічній практиці положення Європейського клінічного протоколу (Хорватія) з ведення пацієнтів з інфекціями сечовивідної системи, створеного на засадах доказовості, на прикладі профільного пацієнта.

Основна частина. Симптомна ІСШ лікується протимікробними препаратами. Безсимптомну інфекцію аналогічно лікують лише в випадках вагітності, еректильної дисфункції, в пацієнтів, які мають імунокомпроментацію або перенесли трансплантацію нирки. Однак є випадки ускладненої ІСШ. Антибіотик вибирають на основі досвіду з урахуванням національних рекомендацій, даних щодо бактеріальної резистентності, характеристик препарату (спектр його дії, ефективність, побічні ефекти, взаємодія з іншими лікарськими засобами, які приймає пацієнт, спосіб і частота введення, можлива алергія тощо) і положень медичного страхування, яке встановлює обмеження у призначенні антибіотиків.

Висновки. Неускладнені інфекції сечовивідних шляхів є одними з найчастіших бактеріальних інфекцій, через які пацієнти відвідують свого сімейного лікаря. Важливими симптомами та ознаками є полакіурія та дизурія, відчуття неповного спорожнення сечового міхура і поява крові у сечі. Можливі ускладнення: хронізація процесу, еректильна дисфункція тощо.

Найчастішим збудником інфекції є кишкова паличка. Ймовірність встановлення правильного діагнозу на основі лише клінічної картини і анамнезу висока, якщо клініка є типовою. Тому доцільно емпірично лікувати пацієнтів із цими характерними симптомами без будь-яких лабораторних аналізів сечі, дотримуючись вказівок ISKRA.
ОСОБЛИВОСТІ ВИКОРИСТАННЯ ТА ЕФЕКТИВНІСТЬ ОСНОВНИХ КЛАСІВ ПРЕПАРАТІВ В ЛІКУВАННІ ІШЕМІЧНОЇ ХВОРОБИ СЕРЦЯ В ОСІБ СТАРШИХ ВІКОВИХ ГРУП
Authors: Zharinova V. Yu. , Voinarovskaya G. P.
Published: February 2020

Значна смертність та низька якість життя хворих зумовили необхідність активного пошуку комбінацій  препаратів, які б сприяли зменшенню ймовірності розвитку ускладнень і покращували прогноз перебігу кардіоваскулярних захворювань.

Мета – особливості використання та ефективність основних класів препаратів для лікування ішемічної хвороби серця (ІХС) в осіб старших вікових груп.

Матеріал і методи. Було проаналізовано 220 історій хвороб пацієнтів віком 60–90 років з ІХС, які перебували на стаціонарному та амбулаторному лікуванні у відділенні кардіології ДУ «Інститут геронтології ім. Д. Ф. Чеботарьова НАМНУ» в період 1997–2003 та 2015–2017 рр. Визначали частоту застосування окремих класів препаратів на цих етапах спостереження, частоту призначення різних схем лікування та їх вплив на тривалість життя осіб літнього віку, хворих на ІХС. На другому етапі роботи було також проведено аналіз історій хвороб 488 пацієнтів, яких спостерігали в 1997–2017 рр. залежно від наявності інфаркту міокарда (ІМ) в анамнезі. За початкову точку спостереження було обрано дату першої госпіталізації в кардіологічне відділення. Всіх обстежених було вперше госпіталізовано в стаціонар і в подальшому їх спостерігали з основним діагнозом ІХС: стабільна стенокардія напруги І–III ФК, СН 0–ІІ б. Кінцевими точками спостереження вважали останню госпіталізацію на момент 2017 р. або настання смерті пацієнта. Як кінцеву точку було обрано смерть пацієнта, на основі якої вивчали показник тривалості життя (який визначали роком/віком смерті) або вік на момент 2017 року.

Результати. За даними спостереження відзначено, що в 1997–2003 рр. найчастіше призначуваними групами були: β-блокатори (57,2 %), іАПФ (75,2 %), АСК (73,7 %), статини 60,1 % і препарати нітрогліцеринового ряду (31,0 %). Сартани призначали 10,67 %, БКК – 26,2 %. У 2015–2017 рр. препарати з групи інгібіторів ГМГ-КоА-редуктази, за даними аналізу, стали призначатися в 81,1 % випадків. Значно менше застосовували препарати нітрогліцеринового ряду – 17,9 %. Зросла поширеність призначення антигіпертензивних препаратів: β-блокаторів (80,3 %), блокаторів кальцієвих каналів (58,9 %), інгібіторів рецепторів ангіотензину ІІ (35,0 %). Ацетилсаліцилову кислоту призначали у 83,7 % випадків. Аналіз терапії хворих, які перенесли інфаркт міокарда (ІМ), свідчить про недостатнє призначення препаратів основних класів: АСК отримували 76,2 %, статини 66,4 %, бета-блокатори 73,7 %, ІАПФ 69,0 %. У результаті застосування логістичної регресії було побудовано рівняння, згідно з яким може бути спрогнозована ймовірність розвитку інфаркту залежно від того, якими препаратами лікують хворого, крім того, за даними нашої моделі можна модифікувати терапію хворих, зменшувати ймовірність розвитку ІМ.

Висновки. Отримані результати свідчать, що найбільш ефективні комбінації лікування осіб з ІХС, що впливають на тривалість життя, були у хворих, які приймали АСК, статини і бета-блокатори – (81,4±3,16) року, АСК, статини і ІАПФ – (80,1±1,71) року.
МОРФОЛОГІЧНЕ ВИВЧЕННЯ СУГЛОБОВИХ ТКАНИН ЩУРІВ ІЗ ЕКСПЕРИМЕНТАЛЬНИМ ОСТЕОАРТРИТОМ ПІД ВПЛИВОМ ФІТОКОМПОЗИЦІЇ НА ОСНОВІ ПРЕПАРАТУ «АРТРИТАН»
Authors: Naboka Yu. M. , Zubitska N. P. , Zupanets I. A. , Shebeko S. K. , Otrishko I. A.
Published: February 2020

Актуальною проблемою медичної та фармацевтичної галузі сьогодення є виробництво якісних фітопрепаратів для задоволення потреб населення нашої країни.

Мета – вивчення хондропротекторних властивостей фітокомпозиції на основі препарату Артритан для оцінки морфоструктури суглобової тканини щурів із експериментальним остеоартритом.

Матеріал і методи. Дослідження хондропротекторних властивостей дослідної фітокомпозиції на основі препарату Артритан було проведено за умов моделювання системного стероїдного остеоартриту у щурів. Тварини отримували фітокомпозицію в умовно-терапевтичній дозі 0,1 мл/кг. Ефективність фітокомпозиції оцінювали за результатами дослідження морфоструктури суглобового хряща щурів.

Результати. При гістологічному вивченні суглобів щурів з експериментальним остеоартритом під впливом дослідної фітокомпозиції в дозі 0,1 мл/кг спостерігалася цитологічна картина зі слабо вираженими патологічними проявами. Застосування дослідної фітокомпозиції у лікуванні тварин з експериментальним остеоартритом приводить до нормалізації морфоструктури суглобових тканин, з наявністю слабо виражених порушень у структурах хряща й капсулі суглоба. Як наслідок цього, поверхня хряща стає рівнішою, без ознак розволокнення, стан цитоархітектоніки нормалізується, забарвлення матриксу стає більш рівномірним, з мінімальними проявами деструкції та дистрофічних змін у хондроцитах. За рівнем вказаної активності фітокомпозиція не поступається референс-препарату Артрон Флекс, відомому засобу хондропротекторної дії, що широко застосовується в клінічній практиці для лікування хворих на остеоартрит.

Висновки. На моделі системного стероїдного остеоартриту у щурів встановлений позитивний лікувальний вплив дослідної фітокомпозиції на рівні з відомим хондропротектором Артрон Флекс, що підтверджено покращенням морфоструктури суглобових тканин.
Особливості ТАРР при рецидивах пахвинної грижі після операції Ліхтенштейна
Authors: Feleshtynsky Ya. P. , Shtaier A. A. , Vatamaniuk V. F. , Kokhanevych A. V.
Published: February 2020

Мета роботи: покращення результатів лікування хворих із рецидивом пахвинних гриж після операції Ліхтенштейна.

Матеріали і методи. Проведено аналіз хірургічного лікування 105 пацієнтів із рецидивною пахвинною грижею після операції Ліхтенштейна. Всі хворі були чоловіки. У 31 (29,5 %) хворого рецидив виник через 3 місяці після первинної пластики, після 6 міс. – у 59 (52,3 %), після 12 – у 19 (18 %), 26 хворих (24,7 %) мали супутню патологію. В першій групі 52 пацієнтам виконувалось класична ТАРР. Під загальним знеболенням накладали карбоксиперитонеум, встановлювали 3 троакари, основний етап ТАРР, розрізання парієтальної очеревини над пахвинними ямками, після чого преперитонеально встановлювали сітку 10×12 см, з наступною фіксацією її до зв’язки Купера і м’язів черевної стінки. В другій групі – 53 хворі – виконували удосконалену ТАРР. Суть удосконалення – додаткова мобілізація верхнього клаптя парієтальної очеревини краніально на 3-4 см, заводилась ширша сітка 15×15 см. Комбінована фіксація імплантату герніостеплером і клейова фіксація клеєм Сульфакрилат.

Результати досліджень та їх обговорення. В першій групі, у 5 хворих (9,6 %), були сероми на стороні герніопластики. В більш пізньому періоді хворі спостерігались у строках 6, 24 та 36 місяців. Так, у 4 (7,7 %) було діагностовано хронічний пахвинний біль. Повторний рецидив спостерігали в 5 (9,6 %). В другій групі сероми – у 6 (11,3 %) хворих, у 3 (5,6 %) хворих діагностований хронічний пахвинний, повторний рецидив 1 (2 %). Використання удосконаленої ТАРР, порівняно з класичною методикою, при рецидивах пахвинної грижі після операції Ліхтенштейна, за рахунок використання більшого сітчастого імплантату 15×15 см та його клейова фіксація по нижньому краю сприяють зменшенню частоти повторного рецидиву з 9 до 2 %.
Хірургічне лікування пупкових гриж зі збереженням косметичного ефекту
Authors: Honchar M. H. , Bohush A. Ye. , Pryimak L. D.
Published: February 2020

Мета роботи: опрацювати методику операційного лікування пупкових гриж зі збереженням косметичного ефекту.

Матеріали і методи. У хірургічному відділенні центральної міської клінічної лікарні Івано-Франківська за 2016–2018 роки прооперовано 267 пацієнтів з пупковими грижами. 230 хворим виконано традиційні оперативні втручання за методикою Мейо, Сапежко або із застосуванням алотрансплантатів. 37 пацієнтам застосована оригінальна методика операції із збереженням пупка, яка була розроблена в клініці. Групи хворих за віком, статтю, видом та тривалістю патології були зіставними.

Результати дослідження та їх обговорення. Суть оригінальної методики полягає в наступному: розріз шкіри та підшкірної клітковини до апоневрозу проводили через пупок вертикально по відношенню до тулуба людини в вертикальному положенні. Виділяли грижовий мішок, розсікали, вміст його занурювали в черевну порожнину. Грижовий мішок перев’язували в основі і відсікали або зашивали очеревину обвивним швом. Ретельно очищали розширене пупкове кільце і нижчерозміщений апоневроз від підлеглих тканин і проводили пластику за Мейо або іншими способами. Після цього, при необхідності, висікали частину шкіри пупка, якщо вона його деформувала, і накладали оригінальний косметичний погружний шов, який захоплював дермальний шар шкіри і апоневроз. Вузол зав’язували під шкірою, яку зашивали косметичним швом. Інколи шов зміцнювали 1–2 вузловими швами. Запропонований метод хірургічного лікування пупкових гриж істотно не впливає на тривалість операції і навіть займає дещо менше часу – сумарний показник тривалості операції традиційним методом складав (56,4±10,5) хв а при виконанні операції за оригінальною методикою – (51,4±7,7) хв. За частотою ранових ускладнень групи оперованих хворих не відрізнялися. Це стосується і терміну перебування в стаціонарі – (3,1±1,1) ліжко/дня.

Запропонована методика хірургічного лікування пупкових гриж невеликого розміру сприяє збереженню природної форми живота шляхом відновлення пупка і ліквідації його деформованої частини.
Ефективність антикоагулянтної терапії у пацієнтів із гострим тромбозом глибоких вен нижніх кінцівок
Authors: Vasyliuk S. M. , Atamaniuk V. M.
Published: February 2020

Мета роботи: оцінити ризик рецидиву ТГВ, шляхом визначення ступеня реканалізації тромба та значення рівня D-димеру на момент закінчення антикоагулянтного лікування.

Матеріали і методи. Обстежено та проліковано 98 пацієнтів з тромбозом глибоких вен (ТГВ) різної локалізації. Пацієнтів спостерігали в період антикоагулянтної терапії (n-98) та після її проведення (n-76) в терміни від 7 до 120 місяців. Залежно від схеми антикоагулянтної терапії пацієнти були поділені на три групи: перша група (32) отримували варфарин, друга група (34) – ривароксабан, третя (32) – дабігатран етексилат. Усіх пацієнтам з метою верифікації діагнозу і моніторингу якості терапії проводили ультрасонографічне дослідження та оцінювали рівень D-димеру в крові.

Результати досліджень та їх обговорення. Більшість пацієнтів з ТГВ не потребувала  подовженої антикоагулянтної терапії. В терміни початкової та тривалої антикоагуляції, незалежно від вибору схеми лікування, рецидиву ТГВ або випадків ТЕЛА ми не спостерігали. У пацієнтів всіх груп, після закінчення лікування, найчастіше спостерігались рецидиви ТГВ впродовж першого року. Загалом, протягом всього терміну спостереження, частота рецидивів серед пацієнтів першої групи склала 10 випадків, другої групи 4 випадки, третьої – три (р<0,05). Між пацієнтами, які приймали ривароксабан і дабігатрану етексилат, не спостерігалося достовірної різниці у частоті рецидивів тромбозу, тоді як між групою пацієнтів, які отримували варфарин, та другою і третьою групами різниця була достовірна (р<0,05). До кінця терміну лікування хворих з ТГВ позитивні результати відновлення прохідності вен та значення рівня D-димеру < 500 нг/мл були виявлені у 2 раза частіше у пацієнтів, що приймали новітні оральні антикоагулянти (НОАК). Це і пояснює, на нашу думку, низький відсоток рецедиву у другій та третій групах порівняно з першою групою, де пацієнти приймали АВК.

Підвищений рівень D-димеру в крові >500 нг/мл на момент завершення антикоагулянтної терапії є фактором ризику рецидиву у пацієнтів із ТГВ, як і залишкова непрохідність вен. Тривала антикоагуляція варфарином є найменш прогнозованою щодо ризику рецидиву ТГВ (р<0,05), тоді як при застосуванні ривароксабану і дабігатрану етексилату не спостерігалося достовірної різниці у частоті рецидивів ТГВ.
Комплексна оцінка ефективності ексцизійних методів гемороїдектомії
Authors: Skripko V. D. , Solomchak P. V.
Published: February 2020

Мета роботи: підвищити ефективність лікування хворих на хронічний геморой III–IV ступенів шляхом використання високочастотних струмів при ексцизійних гемороїдектоміях (ГЕ).

Матеріали і методи. В основу дослідження покладено результати комплексного обстеження і лікування 180 пацієнтів із комбінованою ГХ ІІІ–IV ст., які перебували на стаціонарному лікуванні в хірургічному відділенні Івано-Франківської центральної міської клінічної лікарні з 2012 по 2018 рік. Усім пацієнтам проводили триквадрантну ексцизійну ГЕ. Залежно від проведеного хірургічного лікування всі хворі були поділені на 3 групи. І групі пацієнтів (n=62) проводили класичну закриту ГЕ за Фергюсоном. ІІ групі пацієнтів (n=60) проводили ГЕ за Мілліганом–Морганом монополярною електрокоагуляційною установкою ERBE ACC450. ІІІ групі пацієнтів (n=58) проводили ГЕ за Мілліганом–Морганом біполярним високочастотним електрокоагулятором ЕК-300-М1.

Результати досліджень та їх обговорення. ГЕ з використанням високочастотного електрокоагулятора ЕК-300-М1 має ряд переваг, порівняно з стандартною відкритою електрокоагуляційною ГЕ та класичною закритою ГЕ, а саме: скорочення часу оперативного втручання, зменшення тривалості та інтенсивності больового синдрому та потреби в аналгетиках, скорочення термінів тимчасової непрацездатності, зменшення частоти ранніх та пізніх післяопераційних ускладнень, що, у свою чергу, підвищує якість життя хворих.
Методика лапароскопічної апендектомії в ургентному лікуванні гострого апендициту
Authors: Voronych V. M. , Voronych M. V. , Laskina N. M. , Bara V. Yu.
Published: February 2020

Мета работи: вивчення методики ургентної лапароскопічної апендектомії з використанням біполярної коагуляції на рівні районної лікарні. Робота базується на результатах хірургічного лікування 87 хворих, оперованих ургентно з приводу гострого апендициту в хірургічному відділенні Ужгородської районної лікарні.
Under What Conditions Will the Paris Process Produce a Cycle of Increasing Ambition Sufficient to Reach the 2°C Goal?
Authors: Sælen Håkon
Published: February 2020

The Paris Agreement establishes a cycle where parties submit their nationally determined contributions (NDCs) every five years. First-round NDCs fail to put emissions on a path consistent with achieving the Agreement’s 2°C goal. This article presents a formal, dynamic model of reciprocity-based collective action among states and investigates the conditions under which the Paris process might deliver sufficient ambition ratchet-up to achieve the 2°C goal. The model is run under various assumptions about parties’ (1) willingness to increase ambition as a function of what others promise and deliver, (2) compliance with promises, (3) trust in the outcome of the review process, and (4) trust in the outcome of the periodic global stocktake. The results show that the Paris process delivers sufficient ambition ratchet-up to achieve the 2°C goal only under a very restricted set of conditions. At minimum, parties need to increase ambition by 4 percent of global emissions when they submit, confirm, or revise their 2030 targets in 2020.
Transition towards a Knowledge Society: Malaysia and Indonesia in Comparative Perspective
Authors: Evers Hans-Dieter
Published: February 2020

Malaysia and Indonesia see themselves as being on the way of developing into knowledge societies. Indonesia’s political leadership only vaguely circumscribes the characteristics of this new stage of development. Malaysia’s political elite has, however, developed a vision when and how to reach the stage of a fully developed industrialised nation with a knowledge-based economy. This paper outlines the basic features of a knowledge society and analyses some of the social and cultural preconditions as well as consequences in reaching the stage of a knowledge society. It finally attempts to answer the question, how far Malaysia and Indonesia have advanced towards the stage of a knowledge society in comparison to other European and Asian countries.
Sociology, Critique and Modernity: Views Across the European Divide
Authors: Arnason Johann P.
Published: February 2020

Questions raised by the collapse of Communist power and ideology have major implications for the self-understanding of sociology as a mode of inquiry. These questions are linked to unresolved disputes and incomplete projects, inherited from earlier phases of the sociological tradition but still relevant to the central issues of theoretical and substantive debates. In that context, the idea of comparative analysis is a defining characteristic of sociological inquiry rather than one research strategy among others. Social theory and comparative history need each other for mutual information, as well as for protection against the danger of disciplinary closure. The idea of sociology as a critique of modernity – or at least a possible foundation for such a critique – should be reconsidered in light of comparative and historical perspectives. Both the predicament of Marxian critique and the question of alternatives to it should be considered from the East Central European angle. It provides a compelling case for re-examining the very idea of critique, the arguments on behalf of rival versions, and the role of critical perspectives in sociological analysis. A civilizational frame of reference will broaden our perspectives on the antinomies of modernity beyond the partial views of earlier sociological theory.
Correctness of Investment Awards: Why Wrong Decisions Don’t Die
Authors: Alschner Wolfgang
Published: February 2020

Correctness of arbitral awards is a central concern in current multilateral efforts to reform investor-state dispute settlement (ISDS). Aside from protecting the disputing parties from mistakes by tribunals (retrospective correctness), corrective review also guides future interpreters not to repeat past mistakes (prospective correctness). This article assesses how effective the three existing ISDS correction mechanisms – (1) review by annulment committees or domestic courts, (2) review by the contracting parties, and (3) review by subsequent tribunals – are in promoting such prospective correctness. After assessing existing practice, the article finds that wrong decisions “don’t die”. Annulled or set-aside awards continue to be cited, contracting states’ authoritative interpretations are disregarded, and subsequent tribunals do not converge around a jurisprudence constante. This failure of corrective mechanisms to achieve prospective correctness is due to lacking legal constraints, incentives to use favorable awards even if they have been invalidated, and the simple difficulty in telling whether an award still represents “correct” law in ISDS. The article concludes by proposing possible reforms to improve prospective correctness from the shepardization of awards, to rules on precedent, and broader institutional reform.
The Conditions for Reform: a Typology of “Backlash” and Lessons for Reform in International Investment Law and Arbitration
Authors: Dimitropoulos Georgios
Published: February 2020

Understanding the “backlash” it is facing is a necessary condition for a successful reform of international investment law and arbitration. The article develops a typology of backlash in international investment law and arbitration, identifying three main tensions in the field: contractualism vs. unilateralism; economic rationality vs. political rationality; flat world view vs. diverse world view. The article claims that the reform discussion, including at the UNCITRAL level, should be informed by this backlash typology. Two main lessons may be learned, one at the methodological level and one at the substantive level: first, the reform discussion needs to be informed by the study of systems of domestic investment law and policy; second, the reform discussion needs to move beyond its Investor-State Dispute Settlement (ISDS) confines and also include reform of the substantive law and administrative procedures of States and of international treaties.
Japan’s Meiji Revolution in Global History: Searching for Some Generalizations out of History
Authors: Mitani Hiroshi
Published: February 2020

The Meiji Revolution that abolished the samurai aristocracy was one of the significant revolutions in modern history. It created a sovereign by integrating the dual kingship of early modern Japan into the body of an emperor, reintegrated Japan by dismantling 260 daimyo states, and abolished the hereditary status system to open the path to modernization. This essay presents two generalizations for comparative history. The Meiji Revolution saw a death toll of about 30,000, much lower than the 1,550,000 lives lost in the French Revolution. This contrast invites us to think of how to minimize the sacrifices associated with revolutions. Another question is how to cope with long-term crises. Since the late eighteenth century some Japanese had anticipated a coming crisis with the West. Their efforts were rejected by contemporaries, but their proposals functioned as crisis simulations to provide ways to engage the Western demands to open Japan in the mid-nineteenth century.
Exploring the effect of mattress cushion materials on human–mattress interface temperatures, pre-sleep thermal state and sleep quality
Authors: Li Xiaxia , Zhou Bo , Shen Liming , Wu Zhihui
Published: February 2020

A comfortable mattress can create a good sleep environment, but the thermal behaviour of the interaction between the human body and mattress materials is still not well understood. The effect of mattress materials on human–mattress interface temperature and human thermal state was evaluated by subjective questionnaire and measurements to detemine the human–mattress interface temperatures of the whole body and various locations of the body (WTH-M and ETH-M). The woollen fabric and polymeric foam of mattresses were evaluated as optimal cushion materials; these were indicated by measurements at 15.5 and 20°C, due to the higher WTH-M and ETH-M. Moreover, the interface temperatures measured at the back, buttock and thigh were higher with most materials than at other parts of the body, indicating a lower temperature response at the body extremities due to the body–mattress interface. Under the cold climate, people would prefer warm thermal sensation rather than the neutral thermal feeling. There should be more consideration on the thermal insulation of the extremities such as the feet. The human thermal response was not only affected by mattress materials, but also by body parts and indoor air temperatures. These findings are important to understand the heat transfer and human thermal comfort requirements, providing a comfortable thermal environment to ensure sleep quality.
Understanding the family care dyad: A comparison of two multilevel models
Authors: Lyons Karen S , Lee Christopher S
Published: February 2020

Although there has been increasing attention on a dyadic perspective of illness, contemporary dyadic research methods are still rarely utilized in cardiovascular disease. The focus of this paper is to describe the advantages of two types of multilevel dyadic models (the matched pairs model and the lesser known incongruence model). Data exemplars in a sample of heart failure family dyads are used to illustrate the distinct advantages of these two related multilevel dyadic models with particular emphasis on alignment with research questions. The more commonly known matched pairs model examines separate outcomes for each member of the dyad, controlling for the interdependent nature of the data. By re-parameterizing this model into a univariate dyadic outcomes model, researchers can address distinct, and sometimes more appropriate, research questions (e.g. incongruent appraisals of the illness experience). This paper promotes greater application of these methods in cardiovascular research to further understanding of the dyadic experience and more appropriately target interventions.
Mutation accumulation in cancer genes relates to nonoptimal outcome in chronic myeloid leukemia
Authors: Adnan Awad Shady , Kankainen Matti , Ojala Teija , Koskenvesa Perttu , Eldfors Samuli , Ghimire Bishwa , Kumar Ashwini , Kytölä Soili , Kamel Mahmoud M. , Heckman Caroline A. , Porkka Kimmo , Mustjoki Satu
Published: February 2020

Chronic myeloid leukemia (CML) is a myeloproliferative neoplasm accounting for ∼15% of all leukemia. Progress of the disease from an indolent chronic phase to the more aggressive accelerated phase or blast phase (BP) occurs in a minority of cases and is associated with an accumulation of somatic mutations. We performed genetic profiling of 85 samples and transcriptome profiling of 12 samples from 59 CML patients. We identified recurrent somatic mutations in ABL1 (37%), ASXL1 (26%), RUNX1 (16%), and BCOR (16%) in the BP and observed that mutation signatures in the BP resembled those of acute myeloid leukemia (AML). We found that mutation load differed between the indolent and aggressive phases and that nonoptimal responders had more nonsilent mutations than did optimal responders at the time of diagnosis, as well as in follow-up. Using RNA sequencing, we identified other than BCR-ABL1 cancer-associated hybrid genes in 6 of the 7 BP samples. Uncovered expression alterations were in turn associated with mechanisms and pathways that could be targeted in CML management and by which somatic alterations may emerge in CML. Last, we showed the value of genetic data in CML management in a personalized medicine setting.
Expansion of sweet taste receptor genes in grass carp (Ctenopharyngodon idellus) coincided with vegetarian adaptation
Authors: Yuan Xiao-Chen , Liang Xu-Fang , Cai Wen-Jing , He Shan , Guo Wen-Jie , Mai Kang-Sen
Published: February 2020

Background

Taste is fundamental to diet selection in vertebrates. Genetic basis of sweet taste receptor in the shaping of food habits has been extensively studied in mammals and birds, but scarcely studied in fishes. Grass carp is an excellent model for studying vegetarian adaptation, as it exhibits food habit transition from carnivory to herbivory.

Results

We identified six sweet taste receptors (gcT1R2A-F) in grass carp. The fourgcT1R2s(gcT1R2C-F) have been suggested to be evolved from and paralogous to the two originalgcT1R2s(gcT1R2AandgcT1R2B). All gcT1R2s were expressed in taste organs and mediated glucose-, fructose- or arginine-induced intracellular calcium signaling, revealing they were functional. In addition, grass carp was performed to prefer fructose to glucose under a behavioral experiment. Parallelly, compared with gcT1R2A-F/gcT1R3 co-transfected cells, gcT1R2C-F/gcT1R3 co-transfected cells showed a higher response to plant-specific fructose. Moreover, food habit transition from carnivory to herbivory in grass carp was accompanied by increased gene expression of certaingcT1R2s.

Conclusions

We suggested that the gene expansion ofT1R2sin grass carp was an adaptive strategy to accommodate the change in food environment. Moreover, the selected gene expression ofgcT1R2smight drive the food habit transition from carnivory to herbivory in grass carp. This study provided some evolutional and physiological clues for the formation of herbivory in grass carp.
Compacta: a fast contig clustering tool for de novo assembled transcriptomes
Authors: Razo-Mendivil Fernando G. , Martínez Octavio , Hayano-Kanashiro Corina
Published: February 2020

Background

RNA-Seq is the preferred method to explore transcriptomes and to estimate differential gene expression. When an organism has a well-characterized and annotated genome, reads obtained from RNA-Seq experiments can be directly mapped to that genome to estimate the number of transcripts present and relative expression levels of these transcripts. However, for unknown genomes, de novo assembly of RNA-Seq reads must be performed to generate a set of contigs that represents the transcriptome. These contig sets contain multiple transcripts, including immature mRNAs, spliced transcripts and allele variants, as well as products of close paralogs or gene families that can be difficult to distinguish. Thus, tools are needed to select a set of less redundant contigs to represent the transcriptome for downstream analyses. Here we describe the development of Compacta to produce contig sets from de novo assemblies.

Results

Compacta is a fast and flexible computational tool that allows selection of a representative set of contigs from de novo assemblies. Using a graph-based algorithm, Compacta groups contigs into clusters based on the proportion of shared reads. The user can determine the minimum coverage of the contigs to be clustered, as well as a threshold for the proportion of shared reads in the clustered contigs, thus providing a dynamic range of transcriptome compression that can be adapted according to experimental aims. We compared the performance of Compacta against state of the art clustering algorithms on assemblies from Arabidopsis, mouse and mango, and found that Compacta yielded more rapid results and had competitive precision and recall ratios. We describe and demonstrate a pipeline to tailor Compacta parameters to specific experimental aims.

Conclusions

Compacta is a fast and flexible algorithm for the determination of optimum contig sets that represent the transcriptome for downstream analyses.
Comparative genome characterization of the periodontal pathogen Tannerella forsythia
Authors: Zwickl Nikolaus F. , Stralis-Pavese Nancy , Schäffer Christina , Dohm Juliane C. , Himmelbauer Heinz
Published: February 2020

Background

Tannerella forsythia is a bacterial pathogen implicated in periodontal disease. Numerous virulence-associated T. forsythia genes have been described, however, it is necessary to expand the knowledge on T. forsythia’s genome structure and genetic repertoire to further elucidate its role within pathogenesis. Tannerella sp. BU063, a putative periodontal health-associated sister taxon and closest known relative to T. forsythia is available for comparative analyses. In the past, strain confusion involving the T. forsythia reference type strain ATCC 43037 led to discrepancies between results obtained from in silico analyses and wet-lab experimentation.

Results

We generated a substantially improved genome assembly of T. forsythia ATCC 43037 covering 99% of the genome in three sequences. Using annotated genomes of ten Tannerella strains we established a soft core genome encompassing 2108 genes, based on orthologs present in > = 80% of the strains analysed. We used a set of known and hypothetical virulence factors for comparisons in pathogenic strains and the putative periodontal health-associated isolate Tannerella sp. BU063 to identify candidate genes promoting T. forsythia’s pathogenesis. Searching for pathogenicity islands we detected 38 candidate regions in the T. forsythia genome. Only four of these regions corresponded to previously described pathogenicity islands. While the general protein O-glycosylation gene cluster of T. forsythia ATCC 43037 has been described previously, genes required for the initiation of glycan synthesis are yet to be discovered. We found six putative glycosylation loci which were only partially conserved in other bacteria. Lastly, we performed a comparative analysis of translational bias in T. forsythia and Tannerella sp. BU063 and detected highly biased genes.

Conclusions

We provide resources and important information on the genomes of Tannerella strains. Comparative analyses enabled us to assess the suitability of T. forsythia virulence factors as therapeutic targets and to suggest novel putative virulence factors. Further, we report on gene loci that should be addressed in the context of elucidating T. forsythia’s protein O-glycosylation pathway. In summary, our work paves the way for further molecular dissection of T. forsythia biology in general and virulence of this species in particular.