bluuebunny/crossref_metadata_2025 huggingface dataset:
Kai kurios visuomenės mokslų metodologijos problemos
Authors: Boas Franz
Published: January 2019

Publikuojamas amerikiečių etnografo, antropologo ir lingvisto F. Boaso straipsnio „Kai kurios visuomenės mokslų metodologijos problemos“ vertimas. Autorius aptaria visuomenės mokslų metodologijos problemas, su kuriomis jis susiduria kaip antropologas. Teigiama, kad individą galima suprasti tik kaip dalį visuomenės, kuriai jis priklauso, ir kad visuomenę galima suprasti tik ją sudarančių individų tarpusavio santykių pagrindu. Visuomenės mokslų problemos susijusios su pavienių individų ir jų grupių reakcijų į išorinius stimulus formomis, su jų tarpusavio sąveikomis ir su šių procesų sukurtomis socialinėmis formomis. Nagrinėjami gyvulio ir žmogaus socialinio elgesio skirtumai, primityvios kultūros sričių sąveika, kultūros santykis su geografinėmis sąlygomis. Autorius kritikuoja bandymus susieti socialinę organizaciją ir ekonomines sąlygas bei aiškinimą, kad kultūros formos priklauso vien nuo ekonominių sąlygų. Mėginimai suformuluoti bendruosius kultūros integracijos dėsnius neduoda reikšmingų rezultatų. Bandymai nustatyti įvairių kultūros pusių santykius reiškia, kad būtinai reikia tirti jų ryšių dinamiką.
Indukcionizmo alternatyvos beieškant (K. Poperio mokslo filosofija)
Authors: Nekrašas Evaldas
Published: January 2019

Straipsnis skirtas K. R. Popperio mokslo filosofijos kritinei analizei. Nagrinėjamas K. R. Popperio antiindukcionizmo pagrindimas, palyginama šio filosofo ir loginio empirizmo mokslo filosofijos. Straipsnio pirmoje dalyje analizuojama indukcijos problemos sprendimas, mokslo demarkacijos falsifikacionistinis kriterijus ir mokslinio žinojimo augimo koncepcija K. R. Popperio filosofijoje. Pasak jo, indukcinio samprotavimo pateisinti neįmanoma: bendrų teorijų neįmanoma pateisinti remiantis empiriniais argumentais (teiginiais, išreiškiančiais stebėjimų ir eksperimentų rezultatus), vadinasi, indukciniai samprotavimai mokslui nereikalingi. Pabrėžiama, viena vertus, šio filosofo ir loginių empiristų teorinių prielaidų giminingumas, kita vertus, kai kurių K. R. Popperio metodologinių sprendimų (prasmės ir demarkacijos problemų atskyrimas, žinojimo pagrindimo problemos diachroninė analizė) originalumas. Straipsnyje ginamas teiginys, kad alternatyva indukcionizmui K. R. Popperio filosofijoje iš esmės tampa konvencionalizmas: tvirtinimas, kad teorijos paneigimas priklauso nuo tam tikros bendros hipotezės priėmimo, yra argumentas konvencionalizmo naudai.
Šių laikų socialinės ir kultūrinės antropologijos bruožai (II)
Authors: Gendrolis Edmundas
Published: January 2019

Straipsnyje nagrinėjamos socialinės ir kultūrinės antropologijos svarbiausios kryptys: neoevoliucionizmas (R. Lintonas), daugialinijinės evoliucijos teorija (J. Stewardas, E. Evansas-Pritchardas, M. Gluckmanas, F. Eganas), istorizmas kultūrinėje antropologijoje (L. White‘as, D. Bidney, M. Salinsas ir kiti). Jie siekia atskleisti ikiklasinės visuomenės ir visuomenės apskritai raidos dėsningumus, pripažįsta evoliucionizmo mokslinę vertę, nors metodologiniu požiūriu šių mokyklų istorizmui būdingas nenuoseklumas, ryški reliatyvizmo ir skepticizmo įtaka. Siekiama nustatyti objektyvius kultūros raidos kriterijus, pašalinančius subjektyvius vertinimus. Nepasitenkinimas ikiklasinių visuomenių tradiciniais tyrimo metodais pasireiškia tuo, kad buržuaziniai antropologai vis dažniau atsižvelgia į marksizmo teoriją, pripažindami kai kurių jos teiginių mokslinę vertę, bet neigdami esmines metodologines jos išvadas, ypač socialistinės revoliucijos teoriją. Ieškodama bendrų koncepcijų, hipotezių, antropologija siekia glaudesnio sąlyčio su kitais socialiniais mokslais, ypač su sociologija.
Filosofijos terminijos klausimai
Authors: Venskevičius Stasys
Published: January 2019

Pristatomas Vilniaus universiteto Filosofijos katedros išplėstinis posėdis, skirtas lietuviškosios filosofinės terminijos problemoms. Jame dalyvavo kitų aukštųjų Vilniaus ir Kauno mokyklų atstovai bei Mokslų akademijos filosofai. Posėdyje kalbėjo filosofai K. Stoškus, E. Krakauskas, I. Ledas, V. Žemaitis, E. Meškauskas, A. Šliogeris, B. Kuzmickas, Lietuvių kalbos katedros docentas A. Pupkis. Diskutuota dėl terminų vertimo, pavardžių lietuvinimo, terminų tikslumo, daugiareikšmiškumo, priesagų vartojimo, filosofinių terminų žodyno sudarymo ir kitais klausimais.
Erdvės ir laiko problema filosofijoje
Authors: Meškauskas Eugenijus
Published: January 2019

Straipsnyje nagrinėjamos erdvės ir laiko objektyvumo filosofinės problemos formavimosi prielaidos. Teigiama, kad ši problema kilo dėl žmogiškojo tikrovės suvokimo ir jo objektyvios esmės priešpriešinimo idealistinėje ar agnostinėje filosofijoje. Autoriaus nuomone, erdvės ir laiko subjektyvistinė koncepcija yra susijusi, viena vertus, su jų ir jų matematinių konstrukcijų tapatinimu; kita vertus, su objektyvios tikrovės savarankiško egzistavimo neigimu. Subjektyvistinis sprendimas yra neatskiriamas nuo idealizmo prigimties. Šiuolaikinė dialektinė materialistinė erdvės ir laiko objektyvumo samprata, remdamasi dabartiniu viso mokslo raidos lygiu, ne tik nesieja to objektyvumo su savarankišku šių formų egzistavimu, bet priešingai, laiko jas iš esmės neatskiriamomis nuo materialios tikrovės. Ši samprata numato, kad konkretus erdvės ir laiko turinys yra gamtotyros tyrimo objektas, ir neprimeta tokiam tyrimui jokių išankstinių prielaidų. Pati specialaus tyrimo galimybė rodo šių formų turinio objektyvumą ir jų nenutrūkstamą ryšį su tikrovėje vykstančiais procesais.
Kai kurie filosofiniai ir ideologiniai Paracelso veiklos ir kūrybos vertinimo aspektai
Authors: Tytmonas Alfredas
Published: January 2019

Straipsnyje apžvelgiami universalaus vokiečių mokslininko Pilypo Aureolo Teofrasto Bombasto fon Hohenheimo (1493–1541), pasivadinusio Paracelsu, gyvenimo ir kūrybos svarbiausi bruožai bei jo požiūris į mediciną. Autoriaus nuomone, medicina sudarė Paracelso mokslinės veiklos branduolį. Jis teisingai aprašė kai kurias profesines, kalnakasiams būdingas ligas ir gana racionaliai priėjo prie jų gydymo, turėjo subtilų supratimą apie vaistų dozavimą, rekomendavo žaizdas pridengti švariais tvarsčiais ir panašiai. Teigiama, kad principinį poveikį medicinos raidai turėjo jo pažiūros į chemijos reikšmę gydymui ir praktinė šios krypties veikla, taip pat supratimas apie glaudžiausią ryšį tarp chirurgijos ir terapijos, aktyvi šio požiūrio propaganda ir mėginimai pritaikyti jį praktiškai. Mediciną Paracelsas laikė viską apimančiu mokslu todėl, kad ji rūpinasi žmogaus gerove, o žmogus yra pasaulio centras ir viso sutvėrimo galutinis tikslas. Žmogus (mikrokosmas) atspindi visą Visatos (makrokosmo) įvairovę. Pabrėžiama, kad Paracelsui buvo būdinga kova prieš sustabarėjusius, dogmatizuotus, medicinos pažangai kliudančius autoritetus.
Iš Paracelso raštų
Authors: Paracelsus Theophrastus von Hohenheim
Published: January 2019

Publikuojamas Paracelso raštų ištraukų vertimas. Jame autorius aptaria tris medicinos (gydymo) pagrindus – filosofiją, astronomiją ir alchemiją. Ligų rūšių, materijos ir ypatumų esmę galima suprasti remiantis vien tik filosofija. Ir liga, ir gydymas kyla iš gamtos, todėl ir gydytojas turi išaugti iš gamtos. Danguje ir žemėje, ore ir vandenyje glūdi visų gydytojų žinojimas ir supratimas. Filosofija gydytojui reikalinga todėl, kad joje yra visos ligos ir atvejai, sveikata ir nusiminimas. Pabrėžiama patyrimo reikšmė medicinoje. Patyrimas reiškia suradimą to, kas tikra ir teisinga, jis turi būti pagrįstas žiniomis. Teigiama, kad teorija ir praktika turi būti neatsiejamai susijusios, abi jos turi remtis patyrimu. Pagrindinis gydytojo uždavinys yra pažinti įvairias ligų formas, įžvelgti jų priežastis bei simptomus ir įžvalgiai bei stropiai skirti vaistus ir pagal aplinkybes bei ypatumus suteikti visą įmanomą gydymo pagalbą.
Estetinės minties raida Lietuvoje 1770–1832 m. (I)
Authors: Drėma Vladas
Published: January 2019

Straipsnyje apžvelgiami XVIII a. pabaigos – XIX a.pradžios Lietuvos estetikos svarbiausi bruožai bei raidos tendencijos, pristatomos žymiausių to laikotarpio Vilniaus universiteto estetikos dėstytojų biografijos bei pažiūros. K. Bogušas labiau pritarė klasicizmo nei baroko architektūrai. Vertindamas dailės kūrinius pabrėžė dailininkų kūrybinį išradingumą, jų vaizduotės lakumą, siekimą atrasti įvairias išraiškos priemones. J. Jasinskis reikalavo, kad kūrėjui būtų suteikta asmenybės ir kūrybos laisvė, pasisakė už ryškesnį realizmą mene, už tiesioginį kūrėjo ryšį su gamta. D. Pilkauskas meno uždaviniu laikė įtikinti, pavergti, sujaudinti meno vartotoją. Meninis vaizdavimas turi būti laisvas, natūralus, įtikinantis savo tiesa. P. Golianskis vengė griežtų estetikos sąvokų formulavimų, meninę kūrybą bei grožio reiškinius stengėsi aiškinti praktiniu, pragmatišku požiūriu. Daugiausia nagrinėjo meninės kūrybos teorijos klausimus, ypač pabrėžė techninio meistriškumo įvaldymą, kuris lemia kūrinio meninę išraišką bei estetinę vertę. J. Sniadeckis atstovavo saikingąją racionalistinę klasicizmo programą, kovojo prieš vokiškąjį idealistinį romantizmą, jo filosofinį iracionalizmą ir mistiką, ypač pabrėžė estetikos didelę auklėjamąją reikšmę.
Apie marksistinę humanizmo sampratą
Authors: Morkūnienė J.
Published: January 2019

Straipsnio tikslas – patikslinti humanizmo sąvoką ir pateikti marksistinės humanizmo teorijos svarbiausius principus. Tiriant humanizmo sąvokos turinį mokslinio ir vertybinio santykio su objektyvia realybe požiūriu, atskleidžiamas humanizmo teorijos santykis su etiniu ir ideologiniu marksistinės humanizmo koncepcijos aspektu. Ši koncepcija atskleidžia subjektyvias sąlygas, lemiančias humaniškos visuomenės raidą, – sąmoningai veikiančių subjektų visapusiškas savybes, sugebėjimus, mokslo ir meno žinias bei pastangas jas pritaikyti objektyvių sąlygų sukūrimui – komunizmo materialinės-techninės bazės, komunistinių gamybinių santykių formavimui. Daroma išvada, kad marksistinio humanizmo sąvoka apima ir mokslinę teoriją, atskleidžiančią humaniškos visuomenės sukūrimo būdus, ir praktinį veiksmą – realių humanizmo sąlygų sukūrimą. Humanizmo sąvoka apibūdina ir dorovinės sąmonės bei dorovinių santykių reiškinius – etikos kategorijų sistemoje ji išreiškia aukščiausią žmonių santykių įvertinimą. Humanizmo teorija taip pat tiria visuomenės istorinės pažangos dėsningumus ir vidinius mechanizmus.
Ironijos principas S. Kjerkegoro filosofijoje
Authors: Šliogeris Arvydas
Published: January 2019

Straipsnyje analizuojamos ironiško santykio su tikrove apraiškų socialinės prielaidos ir ironijos principo S. Kierkegaardo filosofijoje ontologinė prasmė. Ironija apibrėžiama kaip negatyvus ontologinis atvirumas būčiai, kurią individas išgyvena tarsi-būties pavidalais. Ironijos pagrindinis bruožas yra subjekto laisvė ir nepriklausymas nuo ironijos objekto. Autoironijos atveju ironijos subjektas tarsi susidvejina ir tam tikras savo gyvenimo apraiškas paverčia laisvo ir objektyviai neutralaus stebėjimo reiškiniu. Ironijos atsiradimą sąlygoja socialinių struktūrų genezė. Filosofas skiria du ironijos tipus: banaliąją (vokiečių romantikų ironija) ir egzistencinę (Sokrato ironija). Išskiriami ironiškos nuostatos elementai: subjektyvumas, tapęs absoliučia norma, arba asmeninė egzistencija kaip aistra; save izoliuojantis subjektyvumas, neigiantis konvencines gyvenimo normas, bendruomenės gyvenimo substanciją. Individualizmas, kaip individo intereso priešpriešinimas visuomeniniam, t. y. egzistencinės idealybės išskyrimas iš bendruomeninės substancijos, atsiranda formuojantis klasinei visuomenei.
Logika, mokslo metodologija ir pažinimo teorija
Authors: Valevičius V.
Published: January 2019

Sekcijoje buvo skaitomi pranešimai apie logikos, mokslo metodologijos, pažinimo problemas. Sekcijos pradžioje daugiausiai dėmesio skirta tarybinėje literatūroje pasitaikančioms mechanistinio empirizmo apraiškoms. M. Popovičius nurodė, jog logikos pradmenys formavosi kaip klausimų-atsakymų sistema. Taip pat buvo kalbama apie dvejopą paradigmos vaidmenį moksle: paradigma ir saugo mokslą nuo nemoksliškų publikacijų, ir trukdo rastis naujoms idėjoms. Sekcijos uždaryme A. Kunčinas perskaitė pranešimą „Teorija kaip sistema“, kuriame pabrėžė, jog naujos ir senos teorijos funkcijos turi būti homomorfiškos.
Visuomenės raida kaip mokslinio tyrimo objektas
Authors: Meškauskas Eugenijus
Published: January 2019

Straipsnyje teigiama, kad materialistinė istorijos samprata yra viena pagrindinių teorinių prielaidų, iškeliančių vystymosi požiūrį iki šiuolaikinės mokslinės metodologijos principų. Visuomenės raidos, kaip materialaus vystymosi proceso, tyrimas reikalauja išspręsti metodologinę visuomenės materialiosios struktūros problemą. Ši problema virsta materialiųjų visuomenės santykių problema. Visuomenės santykio su gamta ir jos materialiosios struktūros specifikos išaiškinimas įgalina tinkamai kelti ir spręsti fundamentalią objektyvaus jos raidos tyrimo problemą – visuomenės egzistavimo gamtoje sąlygų ir jos materialiosios struktūros ryšio problemą. Mokslinis visuomenės raidos proceso tyrimas leidžia susieti bendrąjį sociologinį ir istoriografinį visuomenės istorijos tyrimo aspektus, jų nesutapatinant. Šis tyrimas yra tiesiogiai susijęs su aiškinimu ryšio tarp to proceso materialaus turinio ir konkrečiai istoriškai sąlygotų tikslingos žmonių veiklos formų bei jos ideologinių motyvų.
Darbo poreikis, stimulai ir interesai
Authors: Zazerskis G.
Published: January 2019

Darbo poreikio, stimulų ir interesų problema – viena svarbiausių ir aktualiausių teorinių ir praktinių problemų. Straipsnyje siekta atskleisti šių kategorijų ryšį ir santykį, aiškinantis darbo stimulo poreikį, jo atsiradimo ir vystymosi eigą. Autorius pateikia minėtų kategorijų tarpusavio ryšio schemą: darbo poreikis-interesai-stimulai. Socialiniai poreikiai yra svarbiausias ir pradinis žmogaus darbinės veiklos stimulų atsiradimo ir formavimosi šaltinis. Darbo stimulai priklauso nuo gamybinių santykių pobūdžio, nuosavybės formos. Jie turi gamybiniams santykiams ir grįžtamąjį poveikį: gali spartinti (arba sulėtinti) ekonomikos vystymąsi, talkinti gamybinių jėgų vystymuisi. Nagrinėjant dialektinį tarpusavio sąryšį, būtina pabrėžti, kad darbo poreikiai, interesai bei stimulai žmonijos istorijos eigoje keičiasi. Kol nėra patenkinti socialiniai poreikiai, tol jie formuoja tam tikrus darbo interesus ir stimulus, vadinasi, socialinis poreikis nesikeičia, nesikeičia darbo interesai ir stimulai. Patenkinus poreikius, kinta darbo interesai ir paskatos.
Etniniai periodai
Authors: Morgan Lewis Henry
Published: January 2019

Publikuojamas L. H. Morgano veikalo „Senovės visuomenė“ skyriaus vertimas. Naujausieji ankstyvosios žmonių būklės tyrinėjimai leidžia manyti, kad žmonija pradėjo savo veiklą nuo pačios žemiausios raidos pakopos ir prasiskynė kelią iš laukinės būklės į civilizaciją, lėtai kaupdama patyrimą. Žmogus sukūrė dvi pagrindines valdymo formas: gimininę socialinę, kuri sudaro visuomenę, ir politinę, kuri sudaro valstybę. Pirmoji remiasi asmenimis ir giminyste, o antroji – teritorija ir nuosavybe. Pirmoji yra senovės visuomenės, antroji – šiuolaikinės, arba civilizuotos, visuomenės valdymo forma. Nagrinėjami namų institutai žmonijos raidoje. Teigiama, kad nuosavybės idėja formavosi lėtai, atsirado laukinės būklės periode. Autorius išskiria etninius periodus: 1) Žemutinė laukinės būklės pakopa; 2) vidurinė laukinės būklės pakopa; 3) aukštutinė laukinės būklės pakopa; 4) žemutinė barbarybės pakopa; 5) vidurinė barbarybės pakopa; 6) aukštutinė barbarybės pakopa; 7) civilizacijos pakopa. Šis skyrimas leidžia traktuoti kiekvieną atskirą visuomenę pagal jos santykinės pažangos būklę ir laikyti ją savarankiško tyrimo objektu.
Estetinės minties raida Lietuvoje 1770-1832 m. (IV)
Authors: Drėma Vladas
Published: January 2019

Lietuvos estetikos raidai XVIII a. pabaigoje – XIX a. pradžioje skirto straipsnio ketvirtojoje dalyje pristatomos E. Slovackio, J. Saundersono, L. Borovskio, A. Grozos estetinės pažiūros. E. Slovackio teigimu, grožis yra esminis meninės kūrybos tikslas. Meninė kūryba tobulina ir vysto protą, taurina širdį, skatina aukštoms mintims, vertoms laisvo žmogaus. Kūrėjas kuria naują jausmų ir vaizdinių tvarką, naują pasaulį. Vienintelis genijaus meninės kūrybos tikslas – patikti. Meninę kūrybą jis skirstė į dailiuosius mokslus (poeziją ir retoriką) ir dailiuosius menus (tapyba, skulptūra, grafika ir kt.). Gamtos grožis J. Saundersui yra tolimas nuo tikrojo grožio, kurį įkūnijo senovės graikų skulptūros. Meninėje kūryboje formos ypatybės priklauso nuo turinio savitumo. Jausmus ir aistras jis laikė reikšmingais kūrybos akstinais. L. Borovskis estetiką apibrėžė kaip meninės kūrybos teoriją, išreikštą dėsniais. Grožį jis laikė subjektyviu žiūrovo-skaitytojo emociniu pergyvenimu. Meninės kūrybos procese pabrėžė protą, racionalumą. L. Borovskio mokinys A. Groza savo disertacijoje aptarė ir vertino svarbiausias dailės teorijas nuo Aristotelio poetikos ir retorikos iki prancūzų mokyklos empirinio materializmo.
Juozas Vytautas Vinciūnas (1929-1979)
Authors: Jekentaitė Leonarda
Published: January 2019

1979 m. birželio 3 d. mirė Vilniaus universiteto Filosofijos katedros docentas Juozas Vytautas Vinciūnas. Pažymimos jo pedagoginio darbo savybės. 1971 m. J. V. Vinciūnas apgynė filosofijos mokslų kandidato disertaciją „Kūrybinis pažinimo proceso pobūdis ir jo visuomeninės istorinės prielaidos“. Straipsniuose daugiausia nagrinėjo gnoseologijos problemas (objektyviosios realybės, idealybės, pažintinio sąmonės aktyvumo ir kt.), taip pat domėjosi sociologijos teorijos, etikos, estetikos, meno ir kultūros istorijos klausimais. Nekrologo pabaigoje pateikiami J. V. Vinciūno studentų prisiminimai, kuriuose jis apibūdinamas kaip vienas ryškiausių ir įdomiausių dėstytojų.
Marksistinės etikos metodologinių pagrindų formavimasis
Authors: Kalenda Česlovas
Published: January 2019

Straipsnyje analizuojami marksistinės etikos principai ir jos formavimasis, glaustai apžvelgiamos ikimarksistinės etikos teorijos. Naujųjų laikų buržuazijos ideologai kūrė protingojo egoizmo koncepciją, realiu dorovės pagrindu laikydami žmogaus rūpinimąsi savo nauda, o dorybės objektu – visuotinės gerovės siekimą. K. Helvecijus visuomenės gerovę skelbė aukščiausiu dorovės principu. G. Hegelis pavaizdavo klasinės visuomenės dorovę kaip absoliutinės idėjos požiūrį, reikalaujantį iš atskiro individo pasiaukojimo, asmeninių interesų išsižadėjimo. K. Marxo filosofinė teorija suponuoja tokį visuomenės vystymąsi, kuris sutampa su kiekvieno individo visapusišku vystymusi. Marksistinė etika žmogų traktuoja kaip visuomeninę būtybę, kurios egoizmas (asmeninis interesas) yra klasinės prigimties. Daroma išvada, kad marksistinė ideologinio proceso samprata, kaip sudėtinė materialistinio istorijos aiškinimo dalis, leidžia adekvačiu būdu kelti senosios (ikimarksistinės) ir naujosios (marksistinės) etikos santykio problemą ir atskleisti marksistinės etikos, kaip etinės minties pakopos, formavimosi ypatybes.
Estetinė vertybė V. Sezemano filosofinėje koncepcijoje
Authors: Mureika Juozas
Published: January 2019

Straipsnyje aprašoma V. Sezemano filosofinių pažiūrų raida, jos įvardijamos dialektine antropologija arba antropologizuotu dialektiniu materializmu. V. Sezemano požiūriu, mokslinis pažinimas kyla iš praktiško, nes žmogaus praktinė veikla yra konkreti, todėl galutinis pažinimo tikslas yra atskirybės pažinimas, ir čia teorinis žinojimas mažai padeda, nes turi tik santykiškai savarankišką tikslą, t. y. atlieka vien tarnybinę funkciją žmogaus gyvenime. Nagrinėjamos V. Sezemano estetikos svarbiausios sąvokos, objektyvumo-subjektyvumo dialektika estetiniuose reiškiniuose, estetiškumo specifika, subjekto ir objekto santykiai estetinio suvokimo ir vertinimo momentu, daugiausia dėmesio skiriama estetinės vertybės kategorijai. Estetinis suvokimas atskleidžia jutiminėje estetinio objekto sąrangoje slypintį emocionalumą. Emocinis estetinių vertybių momentas organiškai įsiterpia į jų struktūrą, todėl suvokti grožį reiškia jį ne tik pažinti, bet ir pajusti bei išgyventi. V. Sezemanas preferavo meno kūrinio analizę estetikoje, t. y. susitelkė ties objektyviu estetinių vertybių pagrindu. Estetinės veiklos ir jos pagrindinio akstino – estetinio nusistatymo – aiškinimą filosofas apribojo sąmonės sfera.
Neokantizmo ir N. Hartmano pažinimo teorijų skirtumai
Authors: Juršėnas Nikodemas
Published: January 2019

Straipsnyje analizuojami neokantizmo (ypač P. Natorpo) ir N. Hartmanno pažinimo teorijų skirtumai. Neokantininkai, kaip ir I. Kantas, manė, kad filosofijos uždavinys – teikti visų pripažintus mokslinius sprendimus, atskleidžiančius jų galimybių sąlygas, taip parodant gamtos mokslų metodologijos svarbumą. Neokantininkai mažiau dėmesio skyrė mąstymo ir tikrovės, subjekto ir objekto santykio pažinime problemoms, jie net subjekto pojūčių nelaikė savarankiškais pažinimo faktoriais, teigdami, kad pojūčiai tik dėl pažinimo įgyja tam tikrą prasmę. Šias problemas dalinai koregavo N. Hartmannas savo ontologijoje, gnoseologijoje, formaliojoje logikoje. Jo filosofijoje sprendimai apie pasaulį labiau priklausomi nuo objektų turinio negu nuo sąmonės formų, o subjektas atspindi reiškinių vienybę. Sąmonė – tai sritis, kurioje ir dėl kurios yra kuriamas ir suprantamas kultūros turinys. Subjektas dėl savo subjektyvumo, apibrėžtumo vardan, kuria ir suvokia kultūros vertybes. Neokantizmas savaip sąlygojo kritinės ontologijos atsiradimą, ruošė dirvą naujoms mokslo teorijoms, kurių tikslas – gnoseologijos (bei ontologijos) atsisakymas.
Fatinė kalbos funkcija ir jos sociokultūrinis turinys
Authors: Drazdauskienė Marija Liudvika
Published: January 2019

Straipsnyje nagrinėjama fatinė kalbos funkcija, kuri apibrėžiama kaip viena iš kalbos funkcijų, kuri skiriasi nuo komunikacinės tuo, kad pasireiškia situacijose, kai nesiekiama iš karto perduoti informacijos, o siekiama palaikyti normalias bendravimo sąlygas, parengti klausantįjį informacijai. Lingvistinėje fatinės funkcijos interpretacijoje iškyla kalbos originalumo ir štampų, kalbos vieneto apimties, kalbos ženklo daugiaprasmiškumo, kontekstinių reikšmių ir kiti klausimai. Remiantis šios funkcijos tyrinėjimais, galima pagrįsti tam tikras supozicijas kalbos kilmės, kalbos ir mąstymo bei kalbos mechanizmo ir praktikos klausimais. Analizuojamos fatinės kalbos funkcijos socialinės-kultūrinės reikšmės, aptariami objektyvūs ir subjektyvūs jų implikacijų šaltiniai bei sąlygos. Dažniausiai fatinė kalba kaip priemonė būna naudojama norint susipažinti su pašnekovu ir pajusti jo ketinimus, tam pasitelkiamos pagrindinės jos funkcijos: savisauga, mandagumas, pramoga, komunikabilumas, priedanga, socialinės ir etinės priklausomybės įtvirtinimas. Svarbiausiu dalyku komunikuojant išskiriamas geras, formalus tonas, tik jis gali sumažinti įvairų intymumo aspektą; geras tonas – tai dėmesys, pagarba, atstumas.
M. Merlo-Ponti egzistencinė fenomenologija
Authors: Pivorius Vytautas
Published: January 2019

Straipsnyje apžvelgiami prancūzų fenomenologo M. Merleau-Ponty biografijos ir filosofijos svarbiausi bruožai. Vienintele filosofijos problema M. Merleau-Ponty įvardijo pažinimo klausimą. Jis pabrėžė, jog ir psichologizmas, ir transcendentalizmas neapmąsto žmogaus būties klausimo ir įteisina jo subjektyvumo susvetimėjimą: šis subjektyvumas tiriamas tartum daiktas ir todėl natūralizuojamas; kitu atveju jis tiriamas grynosios galimybės erdvėje lyginant jį su absoliutu. Galiausiai M. Merleau-Ponty galutinai atsisako tiek empirizmo, tiek intelektualizmo pozicijos ir nukreipia visas pastangas į autentiškąją egzistenciją. Jos prasmės atskleidimas reikalauja grįžti į gyvąjį jos patyrimą, kuriame konstituojama ši prasmė. Daroma išvada, kad šios egzistencinės fenomenologijos specifiką sudaro atskiro žmogaus subjektyvumo, kaip būties pasaulyje, aprašymas bei subjektyvumo prilyginimo grynajai sąmonei atsisakymas. Apriorinės žmogaus būties struktūros yra žmogaus kūno būties struktūros. Fundamentalioji struktūra-suvokimas konstituoja ir būtį, ir sąmonę.
Suvokimo fenomenologija
Authors: Merleau-Ponty Maurice
Published: January 2019

Publikuojama prancūzų fenomenologo M. Merleau-Ponty veikalo „Suvokimo fenomenologija“ ištrauka. Joje pateikiamas fenomenologijos statuso apibūdinimas, komentuojamos E. Husserlio plėtotos redukcijos, esmių, intencionalumo sąvokos, sąmonės, racionalumo samprata. Fenomenologija – tai esmių tyrinėjimas, ir visos problemos, fenomenologų požiūriu, išsprendžiamos apibrėžus esmes, pvz., suvokimo, sąmonės esmę. Transcendentalinė filosofija susilaiko nuo natūraliosios nuostatos teiginių, jai būdingas siekimas būti griežtu mokslu, bet kartu ji yra ataskaita už erdvę, laiką, gyvenamąjį pasaulį. Visas mūsų žinojimas apie pasaulį, įskaitant net mokslo žinias, remiasi mano požiūriu ir pasaulio patyrimu, be kurio mokslo simboliai negalėtų nieko pasakyti. Suvokimas nepateikia žinių apie pasaulį, jis yra visų aktų susidarymo ir egzistavimo pagrindas. Redukcija yra aiškios, prasmingos medžiagos suvokimas, aktyvi prasmės suteikimo operacija. Be aktų intencionalumo, skiriamaas funkcionuojantis intencionalumas, kuris nustato natūralų ir ikipredikatyvų pasaulio bei mūsų gyvenimo vienumą ir pasireiškia mūsų noruose, vertinimuose, gamtovaizdyje aiškiau nei objektyviame pažinime.
Ateizacijos procesas brandaus socializmo sąlygomis
Authors: Savickas G.
Published: January 2019

1980 m. gegužės 15-16 d. įvyko mokslinė-praktinė konferencija „Ateizacijos procesas brandaus socializmo sąlygomis“. Ją surengė LKP CK Propagandos ir agitacijos skyrius, VU Filosofijos istorijos ir ateizmo katedra, TSRS Filosofų draugijos Lietuvos skyrius ir „Žinijos“ draugijos valdyba. Perskaityta daugiau kaip 30 pranešimų, kuriuose nagrinėta mokslinio ateizmo esmė, šiuolaikinės religinės sąmonės ypatybės, ateizacijos gnoseologinės prielaidos, ateistinio auklėjimo principai, dabartinė Vatikano ideologija, tarptautinis klerikalizmas, buržuazinės antikomunistinės koncepcijos ir kiti klausimai.
Kai kurie socialiniai-psichologiniai gimstamumo aspektai
Authors: Baršys Vytautas
Published: January 2019

Straipsnyje aptariami socialiniai psichologiniai gimstamumo aspektai Lietuvoje. Atliktos apklausos ir tyrimai parodė, kad krašte vyrauja pastovi gimstamumo mažėjimo tendencija. Pagal Sąjunginį 1959 m. gyventojų surašymą vidutinis šeimos dydis Lietuvoje buvo 3,6, pagal 1970 m. surašymą – 3,4, o pagal paskutinį 1979 m. surašymą – jau tik 3,3 žmogaus. Vaikų poreikis, kaip ir bet kuris kitas socialinis poreikis, yra specifinio reprodukcinio elgesio varomoji jėga. Vaikų poreikio mažėjimas glaudžiai susijęs su sutuoktinių nešeiminėmis orientacijomis. Šį ryšį rodo tai, kad faktinio, laukiamo ir pageidaujamo vaikų skaičiaus rodikliai mažesni protinio darbo darbuotojų šeimose. Mažiau vaikų turi, laukia ir pageidauja tos šeimos, kuriose sutuoktinių išsimokslinimas aukštesnis. Gimstamumas Lietvoje įgavo ryškią mažėjimo tendenciją iki lygio, kuris neužtikrina paprastos gyventojų reprodukcijos ateityje. Ši tendencija nėra laikina ir turi visuotinį pobūdį, nes yra visuomenės socialinio-ekonominio vystymosi pasekmė. Dominuoja psichologiniai gimstamumo motyvai, kurie paprastai sąlygoja pirmojo vaiko gimimą, o ekonominių ir socialinių motyvų poveikis gimstamumui mažas.
Ė. Fromo „žmogaus sau“ ir jo autentiško gyvenimo visuomenėje samprata (II)
Authors: Jekentaitė Leonarda
Published: January 2019

Antroje straipsnio dalyje nagrinėjama asmenybės depersonifikacijos samprata E. Frommo veikaluose, kuria remdamasis jis nuosekliai kritikuoja šiuolaikinę buržuazinę visuomenę. E. Frommas nagrinėja socializacijos procesą, individo ir visuomenės santykį. Lemiamu socializacijos momentu jis laiko teisingo asmenybės santykio su autoritetu susiformavimą. Santykio su autoritetu tipas nulemia individo idealų, jo sąžinės pobūdį. Pagal tai E. Frommas skiria autoritarinę ir humanistinę sąžinę. Svarbiausias autoritarinės sąžinės reikalavimas – nekritiškas, pagrįstas prievarta ir baime atsidavimas išoriniam autoritetui. Humanistinė sąžinė orientuoja individą realizuoti savo įgimtas galias bei interesus, ji yra harmoningo „žmogaus sau“ būtinas, organizuojantis centras. Aptariamas sąmonės ir pasąmonės santykis. Sąmonė reprezentuoja socialinį žmogų, t. y. atsitiktinių apribojimų visumą, kuri kyla iš praeinančios istorinės situacijos, o pasąmonė atstovauja universaliajam žmogiškumui, pačiai žmogaus prigimčiai. E. Frommas plėtojo antiintelektualinės įžvalgos į save ir aplinkinius daiktus idėją. Ja pasiekiama aukščiausia pažinimo forma – intuicija, kuria įveikiamas subjekto-objekto, sąmonės ir pasąmonės suskilimas.
Estetinio sprendimo visuotinumo problema I. Kanto filosofijoje
Authors: Žičkytė Rūta
Published: January 2019

Straipsnyje nagrinėjama estetinio sprendimo visuotinumo problema I. Kanto filosofijoje, aptariami šio filosofo estetikos svarbiausi bruožai. Estetinio sprendimo visuotinumo problema iškilo naujaisiais amžiais, kai skeptinės filosofijos atstovai ėmė abejoti žmogaus galia pažinti pasaulio esmę. Sielos sugebėjimai, I. Kanto požiūriu, gali būti skirstomi į sugebėjimą pažinti, sugebėjimą jausti džiaugsmą ir sugebėjimą kelti sau tikslus. Šie sugebėjimai visuomet apima ir pažintinius sugebėjimus, kuriuos su žmogaus troškimais ir tikslais sujungia meninė kūryba. Grožio jausmo nesąlygoja objekto pažinimas, šis jausmas yra susijęs su žmogaus moraliniais tikslais. Žmonės pripažįsta gražiais objektus, nes šiam sprendimui jie turi bendrą pagrindą kaip pritarimui būtiną taisyklę. Tik ši taisyklė grožio sprendimus padaro visuotinus ir būtinus. Jeigu bendras grožio pojūtis būtų sąlygojamas tik objekto pažinimo, jis negalėtų būti subjektyvus. Visuotiniu skonio sprendimas pasidaro tik dėl neaiškių principų, kurie kyla iš žmogaus mąstymo iš jo pažintinių jėgų žaismo. Skonis visuomet yra sąlygojamas idealios normos, kuri visiems žmonėms yra bendrų jutimų pagrindas.
Apie F. Nyčės etikos neotomistinę kritiką Lietuvoje
Authors: Burnys Zenonas
Published: January 2019

Straipsnyje pristatomi F. Nietzschės etikos svarbiausi bruožai ir aptariama jos kritika tarpukario Lietuvos neotomistų (ypač A. Maliauskio) darbuose. Svarbiausia F. Nietzschės etikoje – gyvenimo prasmės paieškos ir žmogaus teismas. Krikščionybę jis vadina susitaikymu, didžiuoju žmonijos prakeikimu, jos mirtina liga ir didžiąja nelaime. Ateizmą F. Nietzschė suvokia kaip pagrindinę savo teorijos nuostatą ir teigia, kad jis esąs pats didžiausias bedievis. Nuoseklus ateistas turįs atsisakyti teleologijos principo, nes pačioje tikslo sąvokoje jau slypi Dievo šešėlis. Neotomistinės filosofijos atstovai neigiamai žiūrėjo į F. Nietzschės antžmogį. Daugiausia jie kritikavo amoralizmą, nesigilindami į jo teorinius pagrindus. A. Maliauskio „Etikoje“ teigiama, kad F. Nietzschė neteisus, pripažindamas žmonijos smukimą ir kartu teigdamas galimybę antžmogiui atsirasti. Filosofas kritikuojamas dėl materializmo ir laisvos valios nepripažinimo, dėl prieštaravimų, pvz., priėmęs teiginį, kad protas yra iliuzijų kūrėjas, F. Nietzschė turėjo atsisakyti pagarbos protui.
Apie dialektinio mąstymo įgūdžių ugdymą
Authors: Tilchas Manfredas
Published: January 2019

Mokymo procese, kurį reikia suprasti kaip tam tikrų žinių įgijimo, sugebėjimų plėtojimo bei komunistinio auklėjimo kompleksą, vis didesnę reikšmę įgyja studentų dialektinio-materialistinio mąstymo įgūdžių ugdymas. Toks mąstymas svarbus studento asmenybės formavimuisi. Metodikos požiūriu, pirmiausia tai pasiekiama pažinimo užduotis formuluojant kaip problemas. Pats studijavimo procesas turi sudaryti grandinę užduočių, kurias studentai privalo aktyviai spręsti. Svarbu taikyti ir tuos tyrimo metodus, kurie didaktiškai dar nesuformuluoti. Metodikos klausimų negalima spręsti subjektyviai. Juos reikia spręsti remiantis objektyviais reikalavimais, kuriuos kelia marksizmo-leninizmo mokymo programa. Pabrėžiami šios programos dalykiniai ir metodiniai reikalavimai: įsitikinimų formavimas studijuojant marksizmo-leninizmo pagrindus; žinių įsisąmoninimo proceso realių dėsningumų atskleidimas; polemikos su įvairiomis buržuazinės ideologijos atmainomis metodologinės problemos; tyrimai, kaip pereinama nuo tam tikrų veiklos formų ar tipų prie kitų, kai studijas pradeda vidurinių mokyklų absolventai; metodologinių principų reikšmė mokymo ir studijavimo procso formavimui.
Renesanso epochos filsosofijos bruožai
Authors: Varanavičius Aloyzas
Published: January 2019

Straipsnyje pateikiami ir aptariami Renesanso epochos filosofijos bruožai. Dažniausiai Renesanso epochos kultūra bei ideologija apibūdinama kaip humanizmas siaurąja šio žodžio prasme, kai kalbama apie pirmuosius Italijos ir kitų kraštų Renesanso kultūros atstovus, kurie savo kūryboje labai plačiai rėmėsi antikinės pasaulietiškosios minties kūriniais bei panaudojo juos. Pažymėtina, kad pirmajai Renesanso fazei būdingas humanistinis žmogaus prigimties aukštinimas. Ši tendencija daugiausia išlieka, kaip ir antikinių šaltinių naudojimas, ir antroje Renesanso fazėje – reformacijoje, iš dalies ir trečiosios fazės – kontrrefomacijos – pradžioje. Pažinimo teorijoje Renesanso mąstytojai labai kritiškai vertino scholastinę logiką, jie teikė pirmenybę jutimiškam patyrimui kaip pradiniam pažinimo etapui. Etikoje buvo glaudžiai susipynusios epikūrizmo ir stoicizmo idėjos, būdinga apeliacija į žmogaus natūralius poreikius, akcentuojamas jo prigimties individualizmas ir pan. Renesanso epochos sociologinės koncepcijos visuomenę aiškino kaip izoliuotų individų sumą, o valstybinę valdžią jau manyta esant nepriklausomą nuo religijos ir bažnyčios autoriteto.
Estetinio suvokimo samprata (požiūris į V. Sezemano estetikos teoriją)
Authors: Rastenis Kęstutis
Published: January 2019

Straipsnyje nagrinėjama estetinio suvokimo samprata V. Sezemano estetikoje. V. Sezemaną labiausiai domino estetinio suvokimo santykis su kasdieniu, paprastu jutiminiu suvokimu bei estetinio suvokimo objektyvumo klausimas – ar estetiškai reikšmingi faktoriai, estetinės vertybės yra pačioje estetinio objekto struktūroje, suformuotoje specifiniu būdu taip, kad jų suvokimas galimas tik laikantis vienokių ar kitokių objekto sąrangoje esančių nuorodų, ar tų estetinių vertybių atsiradimas yra grynai subjektyvus dalykas, pats „estetinis objektas“ tam tėra dingstis; ar estetinės vertybės – tai subjekto ir objekto sąveikoje atsirandantis dalykas. V. Sezemano nuomone, estetikos teorijai daugiausia turėtų rūpėti meno kūrinio struktūra, nes ir meno kūrinio suvokimas, ir kūrybos procesas įdomūs šiai teorijai tik tiek, kiek pirmasis aktualizuoja objektyvias estetines vertybes, įkūnytas meno kūrinyje, o kūrybos procesas tas vertybes įkūnyja meno kūrinyje specifiniu būdu. Nagrinėdamas setetinį suvokimą, V. Sezemanas siekia ne pateikti išsamų estetinio suvokimo paaiškinimą, o rasti specifinius estetinio suvokimo bruožus. Analizuojama distancija, kaip estetinio objekto suvokimo būtina sąlyga.
Tiesos ir vertybės dialogas
Authors: Šliogeris Arvydas
Published: January 2019

Recenzija skirta A. Lozuraičio knygai „Tiesa ir vertybė“ (1980 m.). Šioje knygoje teigiama, kad esminis skirtumas tarp klasikinės ir šiuolaikinės filosofijos yra tas, kad klasikinė filosofija buvo orientuota į tiesą, o šiuolaikinė – į vertybę. Daugiausia dėmesio knygoje skiriama apmąstyti santykį tarp teorinės ir praktinės orientacijos antikinės filosofijos vyksme. Tiesos ir vertybės problema knygoje keliama ne kaip teorinė, o kaip istorinė, kintanti kartu su visa antikos filosofija ir kultūra. Nagrinėjant senovės Graikijos filosofiją tiesos ir vertybės santykio požiūriu, visas graikų mąstymas pateikiamas kaip visuma.
Nemarksistinių sąmonės koncepcijų kritika
Authors: Sverdiolas Arūnas
Published: January 2019

1980 m. lapkričio 24–25 dienomis Vilniuje įvyko respublikinė mokslinė konferencija „Dabarties buržuazinės filosofijos sąmonės koncepcijų kritika“. Įžanginiame žodyje buvo pažymėta, kad sąmonės filosofijos problemos yra ta sritis, kurioje kryžiuojasi įvairios buržuazinės filosofijos kryptys. Jų problemų marksistinė kritika yra aktualus idėjinis bei teorinis tarybinių filosofų uždavinys. Nemažai pranešimų buvo skirta E. Husserlio transcendentalinio idealizmo kritinei analizei, taip pat nagrinėta fenomenologijos įtaka katalikiškajai etikai, M. Heideggerio būties ir sąmonės problemai.
Žinojimo socialumo problema šiuolaikinėje socialinėje epistemologijoje: du požiūriai
Authors: Rimkutė Audronė
Published: January 2019

Straipsnyje nagrinėjama, kokia socialumo samprata remiasi socialinės epistemologijos teorijos ir kaip ji yra suderinama su žinojimo koncepcijomis. Analizuojami du socialinės epistemologijos variantai – S. Fullerio sociologinis natūralizmas ir A. I. Goldmano veritizmas. Abu klasikinės epistemologijos individualizmą suvokia kaip pagrindinį jos trūkumą, kuris neleidžia jai atsiliepti į šiuolaikinės „žinių“ visuomenės realijas. Siekdami šį trūkumą pašalinti, jie „socializuoja“ epistemologiją: Goldmanas įtraukia į ją socialinę dalį, tyrinėjančią socialinių veiksnių įtaką žinojimui, suprantamam kaip teisingas įsitikinimas, o Fulleris patį žinojimą apibrėžia socialiniais terminais. Straipsnyje analizuojami abu šie epistemologijos socializacijos variantai jų vidinio nuoseklumo ir epistemologijai atveriamų perspektyvų požiūriu.
EKOLOGINĖ ETIKA: KILMĖ, PRINCIPAI, TAIKYMAS
Authors: Kalenda Česlovas
Published: January 2019

Žmogaus moralinis santykis su gamta atsirado archajiniais laikais, bet civilizacijos raidoje jis buvo nustumtas į kultūros pakraštį, natūraliajai realybei suteikiant imoralinės erdvės statusą. XIX a. mąstytojai, plėtoję romantinio natūralizmo idėjas, reabilitavo gamtą kaip pagarbos vertą objektą. XX a. „naujoji etika“ įtraukėįá moralės veikimo sferą ir visas nežmogiškas gyvąsias būtybes, netgi visą gamtą. Palyginti su tradicinės moralės stereotipais, moralinės reguliacijos gamtinės aplinkos atžvilgiu poreikis lėmė kitokio masto (mezo ir makro) imperatyvø formavimąsi. Ekologinė etika tapo taikomosios etikos šaka, pašaukta tirti žmogaus elgesio principus, būtinus gyvybės rūšims, taip pat Homo sapiens, ir jū egzistavimo sąlygoms (biosferai) išsaugoti. Šių principų įgyvendinimas suponuoja žmonijos tapimą komunikuojančia solidaria bendrija. Tokia bendrija formuojasi valstybėms įsijungiant į pasaulines ir tarptautines organizacijas, pasirašant konvencijas ir prisiimant gamtosauginius įsipareigojimus, kurie tampa nacionalinių institucijų bei organizacijų veiklos užaviniu, piliečių elgesio standartais ir praktiniais veiksmais. Reikšminiai žodžiai: moralinis santykis su gamta, moralinių santykių lygmenys, žemės etika, bioetika, prudentia (atsakomybė, apdairumas).
GAMTINIŲ BŪTYBIŲ MORALINIŲ TEISIŲ NEANTROPOCENTRINIAI ETINIAI ARGUMENTAI
Authors: Mackevičiūtė Jūratė , Žičkienė Skaidrė
Published: January 2019

Straipsnyje analizuojami žmogaus ir gamtos santykio sampratos aspektai, parodant, kad išplečiama nežmogiškųjų gyvųjų būtybių teisių sfera, pripažįstant gyviems ir negyviems gamtos objektams vidinę vertę, nustatomą pagal moralinius, estetinius ir kitokius kriterijus, ypač matant gyvūnų gebėjimą jausti skausmą, taip pat vadovaujantis nuostata, kad individo teisės laikytinos svarbesnėmis nei visos grupės. XVII amžiuje J. Locke’as teigė, kad kiekvienas žmogus, neatsižvelgiant į rasę ir lytį, turi prigimtines teises į gyvenimą, laisvę, sveikatą, laimės siekimą. Plėtodami aplinkosauginę teoriją ir praktiką, XX amžiaus ekofilosofai moralinių teisių teorijà išplėtė iki natūralios gamtos ir jos objektų, gyviems ir negyviems objektams priskirdami prigimtinų, moralinių teisių kategoriją. Jeigu objektas turi moralinį statusą, tai jis turi ir moralines teises. Apžvelgiami du galimi gyvūnų prigimtinių teisių įrodymai: utilitaristinis ir deontologinis. Apibendrinamos gyvūnų teisių gynėjų pozicijos. Reikšminiai žodžiai: prigimtinė (moralinė) teisė, deontologinis požiūris, utilitarizmas, T. Reganas, P. Singeris.

ARGUMENTS ON NONANTROPOCENTRIC ETHICAL NATURE’S RIGHTSJūratė Mackevičiūtė, Skaidrė Žičkienė

Summary In this article the authors explore preconditions of nonantropocentric ethical nature’s rights. In the 17th century J. Locke proposed a concept of innate rights, maintaining that every man has innate rights to life, freedom, health, striving for happiness. These rights are different from legal rights, which have legal and moral basis recognized by everybody. However, according to Locke, nature has no innate moral rights. Three centuries later, this theory was expanded to nature and its objects, both animate and inanimate by applying the category of innate moral rights. This was performed by Western ecophilosophers, when they were developing theory and practice of protecting the environment. Nowadays the ecological ethics presents two possible proofs of animals’ innate (moral) rights: utilitarianistic and deontological. According to P. Singer, the main representative of the utilitarianistic trend, every live being deserves attention not because of its reason, but because of its ability to feel. The views of T. Regan, the most prominent representative of the deontological trend, are far more radical, as he demands not to reform human’s behaviour towards nature but to end the existence of animal farms and to forbid both commercial and sports hunting. In the context of ecological ethics, protectors of animals’ rights define their trend as the whole of ideas about moral and legal human’s behaviour towards animals. Keywords: innate moral rights, utilitarianistic trend, deontological trend, T. Regan, P. Singer.
INTERNETINĖ PARAMA PRIIMANT DAUGIAKRITERIUS ETINIUS SPRENDIMUS
Authors: Kaklauskas Artūras , Pruskus Valdas
Published: January 2019

Didėjant šiuolaikinio gyvenimo spartai, sudėtingumui ir kompleksiškumui vis daugiau dėmesio skiriama įvairioms etinėms problemoms. Etiniai klausimai tampa visų svarbesnių socialinių, ekonominių ir kultūrinių problemų sprendimo sudedamąja dalimi. Todėl atsirado būtinybė įvairius etinius klausimus kvalifikuotai spręsti naudojant internetines sprendimų paramos sistemas. Nors pasaulyje sukurta daug etikos problemų sprendimų priėmimo modelių, tačiau mažai naudojamos informacinės technologijos. Be to, šiuos modelius ne visada galima tiesiogiai pasitelkti kuriant internetines sprendimų paramos sistemas. Straipsnyje pateikiamas autorių sukurtas internetinis daugiakriteris etinių sprendimų priėmimo modelis. Jis buvo kuriamas remiantis etiniais autonomiškumo, geradarystės, žalos ne darymo, teisingumo ir atsidavimo bei keliais sprendimų priėmimo (sprendimo ir jo pasekmių gyvavimo ciklo analizės, įvairių mokslų sąsajos, daugelio variantų sudarymo ir daugiakriterės alternatyvų analizės bei nagrinėjamų alternatyvų etiškumo laipsnio priklausomumo nuo suinteresuotų grupių ir jų tikslų) principais. Aptariami pagrindiniai etinių sprendimų priėmimo etapai, išryškinamos utilitarizmo deontologijos ir teisingumo teorijų nuostatos, kuriomis remiantis įvertinamos alternatyvos ir priimami sprendimai. Kad pasiūlytas modelis būtų vaizdesnis, straipsnyje pateikiamas jo pagrindu išspręstas pavyzdys.Reikšminiai žodžai: etika, etinių sprendimų priėmimas, daugiakriterė analizė, internetinė etinių sprendimų paramos sistema.

THE USES OF INTERNET IN THE ETHICAL MULTIPLE CRITERIA DECISION-MAKINGArtūras Kaklauskas, Valdas Pruskus

SummaryRecently more and more consumers apply Web-Based decision support systems in practice, because more people have gained the possibility to use the Internet. Also, special requirements for such system’s development have been applied. Therefore, traditional models of ethical decision-making cannot always be directly applied in such systems. In this paper the Web-Based Model of Multiple Criteria Ethical Decision-Making is developed by the authors that is based on ethical (autonomy, beneficence, nonmaleficence, justice and fidelity) and decision-making (life-cycle analysis, multi-variant design and multiple criteria analysis, etc.) principles. This Model can help stakeholders to make the best feasible decision in given circumstances. The proposed Model does not make ethical decisions, but explains a process for investigating a situation.Keywords: ethics, multiple criteria analysis, ethical decision-making models, Web-Based decision support systems.
M. FOUCAULT „FILOSOFINIS JUOKAS“ IR BEVILTIŠKAS NENORAS BŪTI ŽMOGUMI
Authors: Stoškus Krescencijus A.
Published: January 2019

Mėginama išsiaiškinti žmogaus mirties sampratos pasikeitimą nuo F. Nietzsche’s iki M. Foucault ir jos santykį su modernybės pabaiga. Pirmiausia aptariama Dievo marinimo technologija, toliau svarstomas aukštesnio žmogaus vaidmuo ir paskutiniųjų žmonių statusas. Išryškinamas silpnasis ir stiprusis nihilizmas kaip kultūros irimo indikatorius. Nemaža dėmesio skiriama apokaliptinės kultūros simptomams ir Homo consumens epochos bruožams aprašyti. Pabaigoje formuluojama moderniojo žmogaus mirties pripažinimo problema ir nusakomos troškimo būti žmogumi galimybės.Reikšminiai žodžiai: Dievo nužudymas, pasišlykštėjimas, nihilizmas, paskutinis žmogus, homo consumens.

PHILOSOPHICAL LAUGHTER BY M. FOUCAULT AND HOPELESS UNWILLINGNESS OF BEING HUMANKrescencijus A. Stoškus

Summary The article starts with the discussion of the technology used to kill God. The consideration of the role of the higher human being and that of the status of last men follows. The strong and the weak nihilism as indicators of culture’s destruction are distinguished. Considerable attention is paid to signs of apocalyptic culture and features of the times of Homo Consumens.  The paper closes with the discussion of the problem whether the death of modern human being is acceptable. Keywords: God extermination, human death, repugnance, nihilism, last human, killing laugh, homo consumens, willingness of being human.
ANTIKOS PAIDEIA: POŽIŪRIS Į ASMENYBĖS UGDYMĄ
Authors: Žilionis Juozas
Published: January 2019

Straipsnyje aptariama antikinio pasaulio paideia’os samprata, analizuojamos jos atsiradimo prielaidos ir pagrindiniai formavimosi etapai. Paideia’os ištakas aptinkame Hipokrato, Isokrato, Platono, Aristotelio darbuose. Jie kėlė harmoningą asmenybės ugdymą, kai žmogus tampa ne tik kultūrinių vertybių vartotoju, bet ir jų kūrėju. Svarbi vieta klasikinėje paideia’oje tenka mokymui apie sveikatos saugojimą arba gydymo meną. Pirmą kartą antikinė paideia žmogaus ugdomąjį procesą veda į saviauklą kaip aukščiausią savo būties suvokimą ir jos tobulinimą. Pati paideia’os sąvoka transformavosi jau antikoje, įgaudama platesnį tikslą, gilesnį turinį ir naujas technologijas.Prasminiai žodžiai: paideia, asmenybė, ugdymas, retorika, gydymo menas.

ANCIENT PAIDEIA: THE THEORY OF EDUCATION OF THE PERSONALITYJuozas Žilionis

Summary The article discusses the historical development of ancient concept of paideia. This concept is used in the writings of Hippocrates, Isocrates, Plato and Aristotle. It signifies the system of harmonious education directed at upbringing a person not only as a consumer of cultural values but also as their creator. The constitutive part of paideia is the doctrine of health preservation, healing and healthy way of life. It is very important and interesting fact that paideia encourages self-education as a highest form of personal awareness and the best method of self-perfecting. In its historical development the concept was gradually widened and enriched.Keywords: paideia, personality, education, rhetoric, art of healing.
ETIKA YRA KALBOS DALYKAS
Authors: Schlosseris Horstas Dieteris
Published: January 2019

Kritinės pastabos dėl vadinamosios biomedicinos kalbos