Dunărea de Jos în epocă romană târzie şi în epoca migraţiilor / Die untere Donau während der späten Kaiserzeit und der Völkerwanderungszeit
Authors: Harhoiu Radu 
Published: February 2020

Regiunea Dunării de Jos s-a aflat într-una din zonele de tensiune maximă a relaţiilor dintre lumea barbară şi cea romană, împrejurare ce a determinat într-un mod hotărâtor cristalizarea expresiei arheologice la nord de Dunăre. În acest context se pune problema relaţiilor cu expresia arheologică a dacilor liberi, a carpilor sau a sarmaţilor, al căror sfârşit trebuie situat, cândva, în cursul celei de a doua jumătăţi a secolului III. În Moldova se pot foarte bine separa cimitirele carpice, caracterizate prin incineraţie în urnă sau în groapă şi inhumaţie redusă şi numai a copiilor, de cimitirele de inhumaţie ale sarmaţilor. Spre deosebire de acesta, modelul cultural contemporan al dacilor liberi din Muntenia (cultura Chilia Militari) este mai puţin spectaculos. Se practică incineraţia în urne, dar mai ales în groapă, inhumaţia este necunoscută, iar inventarul este destul de modest. De cele două modele dacice se deosebeşte modelul cultural sarmatic şi anume prin folosirea exclusivă a inhumaţiei în cimitire mici, prin depunerea oglinzii în mormintele de femei şi a armamentului în cele masculine. Prin răspândirea culturii Sântana de Mureş pe parcursul celei de a doua jumătăţi a secolului III în bazinul Dunării Inferioare, sugestivi sunt în acest sens o serie de indicatori cronologici din necropola de la Târgşor, peisajul arheologic se uniformizează şi nu în sensul unei „ dacizări” sau „ sarmatizări” a respectivei culturi Evoluţia cultural-istorică a spaţiului Dunării Inferioare în epoca migraţiei timpurii (sfârşitul secolului IV – sfârşitul secolului V) permite o împăţire în trei etape, reprezentate diferit ca intensitate în spaţiul nord-danubian şi cu treceri line de la o etapă la cealaltă (D1-D3). În etapa D1 (sfârşitul secolului IV şi începutul secolului V), alături de elemente ale culturii Sântana de Mureş, apar elemente culturale noi. Ea corespunde şi ultimei faze a fortificaţiilor romane târzii de pe limesul dunărean. În etapa D2 (prima jumătate a secolului V) complexele cavalerilor stepei devin predominante. Etapa D3 (a doua jumătate a secolului V) este caracterizată prin dispariţia treptată a elementelor culturale ale călăreţilor nomazi şi apariţia unei coloraturi de factură est-germanică în spectrul arheologic, care a căpătat apoi o poziţie predominantă în evoluţia istoricoculturală a bazinului carpatic. Cu totul afltfel se conturează imaginea arheologică la Dunărea Inferioară. Aici se constată, începând cu Anastasius şi mai ales în timpul domniei lui Iustinian, o refacere şi restaurare a sistemului de fortificaţii de pe linia Dunării. În cadrul politicii de refacere şi reorganizare a limesului, au fost puse în funcţiune pe malul stâng al Dunării cetăţile distruse la începutul secolului V, de la Sucidava şi Drobeta, şi construită o cetate pe Insula Banului. Cauza acestor măsuri fundamentale a fost pe de o parte reconquista iustiniană, pe de altă parte presiunea pe care o exercitau asupra frontierei Imperiului noii barbari pătrunşi în regiunea Dunării de Jos, mai ales slavii informaţiei scrise. Presiunea structurii de putere slave a fost uriaşă şi a dus în cele din urmă, la sfârşitul secolului VI sau începutul secolului VII, la prăbuşirea întregului sistem bizantin de asigurare a graniţei.