bluuebunny/crossref_metadata_2025 huggingface dataset:
Metodologinė iracionalizmo analizė
Authors: Andrejauskas Vladas
Published: January 2019

1986 m. balandžio 8 d. Filosofijos, sociologijos ir teisės institute VU Filosofijos katedros docentas A. Šliogeris apgynė filosofijos mokslų daktaro disertaciją „Egzistencinio mąstymo ontologinė struktūra ir jos socialiniai-daiktiškieji pagrindai (iracionalizmo istorinė-metodologinė analizė ir kritika)“. Oficialieji oponentai: prof. L. Čiuchina, prof. M. Kiselis, prof. J. Minkevičius. Disertacijoje kritiškai analizuojami iracionalistinės filosofijos metodologiniai pagrindai, jos socialinės ištakos ir materialios-daiktiškosios prielaidos.
Pedagoginė ir mokslinė K. Rickevičiūtės veikla
Authors: Juršėnas Nikodemas
Published: January 2019

Straipsnis skirtas lietuvių filosofės Kristinos Rickevičiūtės (1922–1984) pedagoginei ir kūrybinei veiklai aptarti. Teigiama, kad dėstytojo veiklą K. Rickevičiūtė suprato kaip ypatingą švietimo bei mokymo misiją, kuri tiesiogiai formuoja jaunų žmonių intelektą, o per pastarąjį – ir dvasią. Ji daugiausia dėstė logiką ir filosofijos istoriją. Logikos mokslo statusą (kaip ir V. Sezemanas, N. Hartmannas) siejo su apibrėžtumo kategorija. Disertacijoje gvildeno sąvokų susidarymo loginę problemą. Sąvokos atsiradimą K. Rickevičiūtė siejo su tam tikru požymių, savybių, bruožų įžvelgimu tikrovės objektuose. Sąvokos, kaip prasminio vieneto, atsiradimas ir funkcionavimas siejamas su kalbos raida, jos dėsningumais, istorija. Filosofijos istorijoje K. Rickevičiūtę pirmiausia domino senovės graikų, taip pat klasikinė vokiečių filosofija. Ji išleido mokymo priemonę „Antikinės filosofijos bruožai“, su kitais parengė ir išleido paskaitų kursą „Iš filosofijos istorijos“, išvertė I. Kanto, J. G. Fichtės veikalų. Filosofiją glaudžiai siejo su dvasinės kultūros raida, pažinimo pažanga. Filosofijos istoriją laikė minčių raida, intelekto bandymais atskleisti būties struktūrą, jos prasmę, dėsningumus.
Tauta ir tautiška sąmonė
Authors: Bytautas Romanas
Published: January 2019

Publikuojamame Romano Bytauto darbe aptariama nacionalinė sąmonė, jos formavimosi principai, nagrinėjamos polonizacijos priežastys ir padariniai. Polemizuodamas su K. Kautskiu, autorius atskleidžia kosmopolitizmo prigimtį. Teigiama, kad tauta yra žmonių grupė, suvienyta dvasinės kūrybos tikslais, kurie kyla iš bendros kalbos, kaip kolektyvinio dvasinio veikimo organo. Tautoje susikuria ypatinga kultūros tradicija: savųjų dvasinių vertybių, žymių kūrėjų puoselėjimas ir palankumas nusistovėjusioms dvasinės kūrybos formoms. Skiriama tauta-konglomeratas ir tauta kaip kultūros organizmas. Tautinio gyvenimo nuopuolis atsirado tada, kai religija nustojo būti tautiškos kultūros veiksniu. Tautinė savivokai rastis reikalingas kultūrinis tautiečių bendravimas bei intensyvūs tarptautiniai ryšiai, kurie atskleistų tautų ypatybes. Šias sąlygas įgalino ekonomikos raida. Tautinės savivokos prielaida yra poreikis atsiskirti nuo kitų ir būti pačiu savimi. Nacionalizmas pirmiausia pasireiškia prisirišimu prie gimtosios kalbos, kuris betarpiškai kyla iš savojo „aš“ gelmių kaip vienas iš išlikimo instinkto pavidalų.
Žmogus ir visuomenės susvetimėjimas
Authors: Subatavičiūtė Angelė
Published: January 2019

Straipsnyje teigiama, kad žmogiškąjį pasaulį galima paaiškinti remiantis tik žmogaus esmės filosofine teorija. Marksistinėje filosofijoje ši esmė apibrėžiama remiantis žmogaus ir visuomenės santykių analize. Autorė teigia, jog jei klasinę visuomenę traktuosime individo požiūriu, tai šiuos santykius apibrėšime kaip susvetimėjusius. K. Marxo atlikta susvetimėjimo analizė yra individo laisvės klasinėje visuomenėje, o ne pačių klasinių santykių analizė. Susvetimėjimas yra klasinei visuomenei būdinga savybė sukurti tokias socialines jėgas, kurių žmonės negali valdyti ir kurios pačios valdo žmones kaip jų asmeniniam gyvenimui svetimos jėgos. Jos yra trejopo pobūdžio: ekonominio (prekių ir pinigų pasaulis), politinio (valstybė) ir ideologinio (dvasinių vertybių pasaulis). Ekonominį susvetimėjimą sąlygoja žmogaus santykis su gamybos priemonėmis, dėl kurio prekės ir pinigai tampa stabais. Politinis susvetimėjimas susijęs su valstybe, kaip klasinės visuomenės organizacijos forma. Susvetimėjimas formuoja prieštaringą asmenybę: žmogus yra socialinė būtybė, bet jo socialinė esmė jam svetima, dėl to prieštaringa tampa žmogaus laisvė, asmenybės elgesio motyvai.
Karlo Manehimo žinojimo sociologija
Authors: Nesavas Antanas
Published: January 2019

Straipsnyje aptariami sociologo Karlo Mannheimo (1893–1947) gyvenimo ir kūrybos svarbiausi bruožai. Teigiama, kad svarbiausias jo įnašas į XX a. socialinę mintį yra žinojimo sociologija. Kaip istorizmo šalininkas, K. Mannheimas teigė, kad kiekviena visuomenė ir epocha turi savitą kultūrą, o kiekvienas žmogaus kūrinys yra tos kultūros dalis. Socialinių mokslų objektas negali būti izoliuotas nuo tam tikro apibrėžto konteksto, kuriame pripažintos įvairios vertybės, veikia kolektyviniai nesąmoningi valios impulsai ir pan. Žinojimas iš esmės visada yra kolektyvinis: jis atsiranda bendrame grupės gyvenimo procese, kuriame kiekvienas individas įgyja savo žinojimą per bendrą likimą, veiklą ir bendrą sunkumų įveikimą. Egzistuoja tokie mąstymo tipai, kurių negalima adekvačiai suprasti, neišsiaiškinus jų socialinių šaknų. Mąstymas yra egzistenciškai sąlygotas, ir tik empiriniai tyrimai gali atskleisti koreliaciją tarp gyvenimo situacijos ir mąstymo proceso. Žinojimo sociologija įteisino vadinamojo atsiribojimo metodologinę procedūrą įvairiems mąstymo stiliams nagrinėti. Šioje sociologijoje idėjų turinį siekiama susieti su jo atsiradimą sąlygojusia socialine struktūra.
Eroto pagarbinimas, arba Platono giesmė filosofijai
Authors: Jankauskas Skirmantas
Published: January 2019

Straipsnyje analizuojamas Platono dialogas „Puota“. Daroma prielaida, kad jame Platonas mitologizuota forma išdėsto savo filosofijos koncepciją. Nagrinėjamos dialoge taikomos mitologinės priemonės, atskleidžiama tikroji teksto prasmė, t. y. antikinės filosofijos paskirties platoniškoji samprata. Perleisdamas mitui teisę aptarti filosofiją, Platonas tesiekia savitai pažintiškai pagrįsti savo paties požiūrį į filosofiją. Teigiama, kad teorinis pažinimas (filosofija), arba tikras pažinimas, yra tikros veiklos – geros (dorovingos) veiklos prielaida. Tokia veikla savo ruožtu daro žmogų laimingą. Grožis nėra filosofijos objektas, bet filosofinio pažinimo pobūdį normuojanti vertybė. Grožis apibrėžia filosofiją tik kaip teorinį klausimą, neatsakydamas, į ką tas mąstymas nukreiptas. Tikrovė yra tai, ką galiausiai siekia pažinti filosofija, o grožio vertybė nulemia šio pažinimo tikrumą. Grožio ir gėrio vertybėmis paženklintas meilės kelias yra žmogiškumo apskritai kelias, kuriame filosofija yra pagrindinis vedlys. Filosofija artina žmogų prie amžinos tikrovės, o kartu ir prie nemirtingumo.
Dar vienas darbas epistemologinių tyrinėjimų bare
Authors: Donskis Leonidas
Published: January 2019

1987 m. vasario 17 d. Vilniaus universitete Šiaulių pedagoginio instituto Klaipėdos fakulteto dėstytojas Vytautas Valevičius apgynė filosofijos mokslų kandidato disertaciją „Mokslinio žinojimo empirinio pagrindimo problema (istorinis metodologinis aspektas)“. Mokslinio darbo vadovas – doc. filos. kand. V. Radvilavičius, oficialieji oponentai: filos. dr. M. Šubas ir filos. kand. S. Venskevičius; kolektyvinis recenzentas – KPI Filosofijos katedra. Disertacijos problema analizuojama dviem aspektais: mokslinio žinojimo sąsajos su patyrimu ir patyrimo bei jo vaidmens moksle aspektu.
Pirmykštis žmogus:tradicinė ir dabartinė interpretacija
Authors: Gendrolis Edmundas
Published: January 2019

Straipsnyje bandoma sugretinti tradicinę ir dabartinę pirmykščio žmogaus interpretaciją, parodoma, kaip ją paveikė paskutinių dviejų dešimtmečių archeologiniai ir paleantropologiniai atradimai. Skiriamos ir apibūdinamos žmogaus evoliucijos morfologinės stadijos: seniausieji žmogaus protėviai (Homo erectus), neandertaliečiai (Homo sapiens), šiuolaikinio fizinio tipo žmonės (Homo sapiens sapiens). Teigiama, kad neandertaliečiai turėjo pakankamai išsivysčiusią sąmonę, kad galėtų perimti ir perduoti kitiems individualią patirtį, išsaugoti ją atmintyje. Neandertaliečių kolektyvams buvo būdingi ne biologiniai, o socialiniai ryšiai, jie turėjo visus esminius pirmykštės bendruomenės formacijos bruožus: bendrą gamybos priemonių nuosavybę, kolektyvinį darbą ir kolektyvinį vartojimą, darbo pasidalijimą tarp lyčių ir amžiaus grupių, kraujo giminystės ryšius. Šioje epochoje pasirodo pirmieji besirandančios meninės veiklos, estetinės sąmonės liudijimai. Daroma išvada, kad neandertaliečiai sukūrė sudėtingą materialinę ir dvasinę kultūrą, kuri buvo tiesioginė prielaida šiuolaikinio fizinio tipo žmogui ir gimininei bendruomenei atsirasti.
Kosmologinė ir teologinė visuomenės samprata
Authors: Čiuldė Edvardas
Published: January 2019

Straipsnyje palyginamos Platono ir Aurelijaus Augustino visuomenės koncepcijos. Platonui valstybės idealas yra ne tik idealus reikalavimas, bet ir atvirkščias istorinei realybei ontologinis realumas. Ideali valstybė neturi istorinio laiko sampratos, nes suplakdamas socialinę problematiką su kosmologiniais motyvais, Platonas eliminuoja iš valstybės projekto bet kokią jo istorinę perspektyvą. Augustinas, kaip ir Platonas, iškėlė dviejų viena kitai priešingų – dieviškosios ir žemiškosios – valstybių pavyzdžius. Augustinas projektavo ne tik idealą, bet ir jo išsipildymo sąlygas istorinėje žmogaus būtyje. Idealas čia nėra atskirtas nuo visuomenės istorinės praktikos, bet istorijos prasmė yra traktuojama kaip to idealo išsipildymas. Idealo ir realybės santykio samprata grindžiama istorinio proceso ar progreso sąvokų išsikristalizavimu. Daroma išvada, kad socialiniai antikos ir viduramžių idealai išreiškė realų prieštaravimą tarp ribotos žmogaus socialinės padėties ir žmogaus socialinės prigimties universalizacijos poreikio. Istorija, realūs istorinės kūrybos produktai, kultūra yra tokio poreikio realizavimo procesas.
Prancūzų personalizmo istorijos filosofijos tyrimas
Authors: Poviliūnas Arūnas
Published: January 2019

1987 m. gruodžio 28 d. Vilniaus universitete Vytautas Radžvilas apgynė filosofijos mokslų kandidato disertaciją „Prancūzų personalizmo istorijos filosofija“. Mokslinis vadovas – prof. B. Genzelis, oficialieji oponentai: dr. B. Kuzmickas, doc. I. Gaidamavičienė. Disertacijoje analizuojamos šios istorijos filosofijos susiformavimo sąlygos, jos teorinės ištakos, rekonstruojamos pagrindinės konceptualinės problemos.
Meno autonomijos problema estetinių ir kultūrologinių tyrinėjimų sandūroje
Authors: Donskis Leonidas
Published: January 2019

1988 m. gegužės 19–20 dienomis vyko simpoziumas „Meno kultūrinis savarankiškumas ir tarnybinės funkcijos“, skirtas nagrinėti meno klausimus: meno autonomijos problemą estetinių ir kultūrologinių tyrinėjimų sandūroje, meno autonomiją. Meno autonomija yra vienas iš tų fundamentalių klausimų, kurie tampa takoskyra tarp įvairių meną tiriančių humanitarinių mokslų bei jų šakų. Meno autonomiškumo klausimas meną tiriantiems humanitariniams mokslams paprastai yra preskriptyvinis. Pranešimus skaitė K.Stoškus, L. Donskis, K. Nastopka, S. Žukas, E. Gedgaudas, A. Šliogeris, Ž. Jackūnas, A. Katalynas, A. Gaižutis. Simpoziumas parodė, kokia yra aptarinėtų problemų ištyrimo ir supratimo būklė.
Moralinė atsakomybė už gamtos išsaugojimą
Authors: Kalenda Česlovas
Published: January 2019

Straipsnyje analizuojama moralinės atsakomybės problema šiuolaikinės ekologinės situacijos kontekste. Didžiausias dėmesys skiriamas būtinumo ir laisvės sąvokoms, kuriomis remiantis eksplikuojamas moralinės atsakomybės kategorijos turinys. Atsakomybė yra teorinė ir praktinė žmogaus veikla, realizuojanti būtinybę. Atsakomybė sąlygoja veiklos pasirinkimo pobūdį bei kryptį. Visuomenės santykyje su gamta susidarė vadinamoji deontinė situacija. Ši situacija nulemta techninių visuomenės galimybių intensyviai veikti įvairius gamtos komponentus ir sukelti jų disharmoniją, krizinę biosferos būklę, kuri savo ruožtu neigiamai veikia patį žmogų. Dabartinis žmonijos pažinimo lygis leidžia numatyti techninio, cheminio, šiluminio ir kitokio visuomenės poveikio aplinkai padarinius, dėl to žmonėms iškyla atsakomybė už juos. Ši atsakomybė tenka visuomenei, o per ją asmenims, kurie visuomeninės veiklos struktūroje atlieka tam tikras funkcijas, liečiančias visuomenės santykio su gamta realizavimą. Deontinės situacijos išsprendimas atsakingoje žmonių veikloje garantuoja gamtos vientisumą ir žmonijos gerovę, visuomenės laisvę bei pažangą.
Erdvėlaikio mįslė
Authors: Vozbinas Stanislovas
Published: January 2019

Straipsnyje nagrinėjami erdvės, laiko ir judėjimo santykiai, XX a. fizikinio reliatyvizmo gnoseologiniai pagrindai. Fizinio judėjimo formų problema kelia principinius mokslo metodologijos ir pasaulėžiūros klausimus. Analizuojami dviejų metodologijų (machizmo ir dialektinio materializmo) ryšiai. Teigiama, kad svarbiausias šiuolaikinės fizikinės pasaulėžiūros momentas – tai keturmačio erdvės ir laiko kontinuumo (erdvėlaikio) vaizdinys. Matematinį jo pagrindą istoriškai nulėmė J. Larmono ir H. Lorenzo nuspėtos transformacijos. Nagrinėjamas istorinis reliatyvumo teorijos pagrindimo klausimas. Keliamas klausimas apie reliatyvumo teorijos principinį nesuprantamumą. Teigiama, kad reliatyvumo teorija, savo pagrindu laikydama reliatyvumo postulatą ir nuspėtas, bet nesuprastas Larmoro-Lorenzo transformacijas, kartu subjektyviai interpretavo ir iškraipė Doplerio reiškinio esmę. Minkovskio geometrijos substanciją sudaro klasikinė Euklido geometrija ir jutiminis Doplerio dėsnis. Teigiama, kad nei A. Poincare, nei A. Einsteinas, nei H. Minkowskis su sąvokų impozicijų principais negalėjo pasiekti to substancinio gilumo, kurį buvo pasiekęs I. Newtonas.
Vertybių problema I. Kanto etikoje
Authors: Anilionytė Loreta
Published: January 2019

Straipsnyje teigiama, kad I. Kanto privalėjimo etika, palyginti su Naujųjų amžių deskriptyvine etika, buvo perversmas šioje srityje. Nors ir konfrontuodamas su ankstesnėmis etinėmis teorijomis, I. Kantas daug ką perėmė iš Naujųjų amžių etikos, pvz., dviejų žmogaus potencijų – jutimiškumo ir racionalumo – schemą bei šių potencijų sampratas, kurios turėjo įtakos jo etikai. Vertybės problema straipsnyje pristatoma analizuojant formaliųjų ir materialiųjų principų sąvokas. I. Kanto nuomone, jutimiškosios žmogaus prigimties apraiškos dorovės požiūriu yra indiferentiškos, o tikrai vertingas yra tik proto pasaulis. I. Kantas mano, kad praktinio elgesio srityje (dorovėje) galima atrasti tą sferą, kur protas elgiasi besąlygiškai, pateikdamas būtinus ir visuotinius teiginius, kur jis išsiveržia iš patyrimo, įgaudamas tikrą grynumo potenciją. Gnoseologinis mąstymo būdas lėmė tai, kad moralės turinys buvo atmestas kaip nebūtinas ir aukščiausias dorovės dėsnis (kartu ir dorovinė vertybė) galėjo reikšti tik gryną dėsniškumo formą.
Panideologizmo ir krizinio kultūros suvokimo analizė
Authors: Donskis Leonidas
Published: January 2019

1989 m. birželio 27 d. Vilniaus universiteto Filosofijos katedros asistentas Virginijus Valentinavičius apgynė filosofijos mokslų kandidato disertaciją „Ideologijos samprata T. Adorno filosofijoje“. Darbo vadovas – doc. K. Stoškus, oficialieji oponentai: J. Mureika ir S. Venskevičius. Disertacijos pirmame skyriuje „Ideologijos problema T. Adorno filosofijoje“ aptariamos ideologijos sampratos teorinės prielaidos, pagrindinės sąvokos, ideologijos istoriniai tipai. Antrame skyriuje „Meno ideologizacija T. Adorno filosofijoje“ analizuojama Adorno atliktas kraštutinis kultūros, pirmiausia meno, ideologizavimas. Trečiame skyriuje „Panideologizmas ir kultūros krizė“ parodoma, kaip visuomenės ir kultūros totalinės ideologizacijos pagrindu gimsta krizinis kultūros suvokimas.
Subjektas
Authors: Lonerganas Bernardas
Published: January 2019

Publikuojamas katalikų filosofo bei teologo B. Lonergano (1904–1984) 1968 m. perskaitytos paskaitos teksto vertimas. Joje nagrinėjama kognityvinė, epistemologinė bei antropologinė problematika. Teigiama. kad filosofijoje kurį laiką buvo ignoruojamas subjektas, ieškoma šio nepaisymo priežasčių. Pirmoji priežastis – tiesos objektyvumas: jis slypi anapus subjekto, šis trukdo pasiekti tikrą objektyvumą. Kitos priežastys- racionalistinė grynojo proto samprata ir metafizinė sielos samprata. Ignoruojamas subjektas pats savęs nepažįsta. Vadinamasis nupjautas (truncated) subjektas ne tik savęs nepažįsta, bet ir nežino, kad nežino. Aptariami konceptualistinės žmogaus sampratos trūkumai: antiistorinis nejudrumas, per didelis abstraktumas, būties kaip abstrakcijos samprata. Aptariama imanentinio subjekto samprata. Nagrinėjamos veiklos subjekto sampratos. Viena jų – egzistencinis subjektas: besielgdamas žmogiškasis subjektas pats padaro save tokį, koks jis yra, ir tai darydamas, jis yra laisvas ir atsakingas. Susvetimėjusiu subjektas tampa tada, kai atsižada savo autentiško gyvenimo ir panyra į savo psichikos ir prigimties tėkmę.
Klodo Levi-Stroso socialinės antropologijos savitumas
Authors: Gendrolis Edmundas
Published: January 2019

Straipsnyje nagrinėjama C. Levi-Strausso socialinė antropologija, kurioje siekiama nuo aprašomųjų kultūros tyrimo metodų pereiti prie analitinio tyrimo modelio, kurio metodologiniai principai grindžiami struktūrine lingvistika. Genties, mito, kultūros apskritai struktūriniame tyrime pastebima tiriamųjų objektų ir kalbos analogija: abiem atvejais veikia kolektyvinio proto neįsisąmonintas mechanizmas, kuris sąlygoja jų struktūrines formas ir vidinės organizacijos būdus. Struktūrinio tyrimo tikslas – kultūrinių reiškinių įvairovėje atskleisti bendrąją, vieningą ir pastovią proto loginę struktūrą. Proto viršindividualaus neįsisąmoninto mechanizmo pagrindinė savybė – intelektinė intuicija, turimos medžiagos konceptualus arba loginis sutvarkymas, kuris geriausiai atsiskleidžia totemizmo ir mitologijos reiškinių klasifikacijoje. C. Levi-Strausso kritikai abejoja tokio universalaus mechanizmo egzistavimu ir vadina jo teoriją mitologiniu struktūralizmu.
V. Sezemano ir N. Hartmano laiškai
Authors: Juršėnas Nikodemas
Published: January 2019

Straipsnis skirtas N. Hartmanno (1882–1950) ir V. Sezemano (1884–1963) draugystei ir bendradarbiavimui nušviesti. Teigiama, kad šie filosofai susipažino lankydami mokyklą Peterburge. N. Hartmannas po 1905 m. persikėlė į Vokietiją, o V. Sezemanas liko Rusijoje. 1922 m. jis persikėlė į Lietuvą ir žymiai paveikė jos filosofijos raidą. Aptariamas šių filosofų pradinis bendradarbiavimo etapas, abipusis vienas kito veikalų recenzavimas ar nuomonė apie juos. Remiamasi N. Hartmanno ir V. Sezemano susirašinėjimu. Aptariami santykiai tarp N. Hartmanno ir jo Marburgo laikų draugo H. Heimshoetho (1886–1975). Parodomos N. Hartmanno ir V. Sezemano kūrybos ištakos ir pirmieji žingsniai, atskleidžiama to laikotarpio filosofinė panorama, madingų filosofijos mokyklų (neokantizmo, fenomenologijos, gyvenimo filosofijos ir kt.) gyvavimas. Teigiama, kad N. Hartmanno ir V. Sezemano filosofinis kūrybinis kelias yra panašus: abu jie – pusiau fenomenologai, kuriantys kritinį realizmą, naująją ontologiją, susijusią su mokslų pasiekimais bei klasikine filosofine tradicija.
Laiškai V. Sezemanui
Authors: Hartmann Nicolai
Published: January 2019

Publikuojami du N. Hartmanno laiškai V. Sezemanui ir vienas – jo žmonai. Pateikiamas tekstas originalo (vokiečių) kalba ir jo vertimas į lietuvių kalbą. Laiškuose teiraujamasi dėl straipsnio vertimo filosofiniam žurnalui, supažindinama su filosofinių tekstų jubiliejinės rinktinės sudarymo problemomis, išreiškiamos asmeninės simpatijos ir linkėjimai, dalijamasi mokslinio darbo rūpesčiais, aktualiais sprendžiamais filosofiniais klausimais, pripažįstama didelė bendravimo su V. Sezemanu intelektualinė nauda.
Ekologinis-dorovinis imperatyvas: ištakos ir turinys
Authors: Kalenda Česlovas
Published: January 2019

Ekologinio imperatyvo sąvoka atsirado kaip reakcija į globalinę ekologinę krizę ir kartu kaip perspėjimas žmonijai apie augantį pavojų. Jo pagrindą sudaro požiūris į biosferą kaip vientisą organizmą, kurio atskirų dalių pažeidimai sukelia viso kūno negalavimus. Šio reguliatyvaus principo intelektinės ištakos susiję su idėja, jog mokslinę techninę veiklą būtina kontroliuoti remiantis dorovės normomis. Ekologinio dorovinio imperatyvo turinį sudaro mokslinė-ekologinė ir etinė-moralinė ekspertizės. Šio imperatyvo turinys išreiškia žmonijos siekį suteikti ir palaikyti palankias sąlygas kiekvienos gyvos būtybės egzistavimui. Šis reikalavimas nurodo žmogui gerbti ekologinius dėsnius ir saugoti gyvybę Žemėje: tokia nuostata sąlygoja žmogaus etinį pasirinkimą. Ekologiniai reikalavimai apibrėžia tas sąlygas, be kurių neįmanoma pasiekti dorovės principuose formuluojamų tikslų. Mokslo ir dorovės sintezė, žinių ir vertybių vienovė tampa įsakmiu reikalavimu, civilizacijos tolesnės plėtros būtina sąlyga, leidžiančia išvengti ekologinės katastrofos.
„Visuomet yra galimybė nenusilenkti“
Authors: Rickevičiūtė Kristina
Published: January 2019

1992 m. minint Vilniaus universiteto docentės, logikos ir filosofijos istorijos specialistės Kristinos Rickevičiūtės (1922–1984) septyniasdešimtąsias gimimo metines, atsiminimais pasidalijo jos kurso draugė, istorikė Genovaitė Gustaitė. Publikuojamas jos pasakojimas apie 40 metų trukusią draugystę su K. Rickevičiūte, taip pat šios rašytas laiškas – gyvenimo prasmės, žmogaus paskirties, jo galimybių, laisvės ir būtinybės, pesimizmo ir optimizmo, apskritai amžinų būties klausimų filosofinis apmąstymas.
F. Nietzsche's perspektyvizmo koncepcija ir tiesos problema
Authors: Mickevičius Arūnas
Published: January 2019

Straipsnio tikslas – kritiškai aptarti radikaliai skeptišką F. Nietzsche‘s požiūrį į galimybę adekvačiai pažinti pasaulį. Straipsnio pirmojoje dalyje pristatoma F. Nietzsche‘s perspektyvizmo koncepcija, kurią išryškina jo negatyvus požiūris į aristoteliškąją formaliąją logiką, racionalų mąstymą ir kalbą. F. Nietzsche‘s perspektyvizmas teigia ne tik tai, kad pažinimas neadekvatus tikrovei, bet ir tai, kad jis nėra aproksimacinio pobūdžio procesas. Perspektyvizmas apibrėžiamas kaip požiūris, neigiantis, jog egzistuoja viena vienintelė teisinga perspektyva, ir numatantis perspektyvų įvairovę. Nagrinėjama tiesos problema. Tiesa nebūtinai žymi klaidos priešybę, o tik skirtingų klaidų padėtį viena kitos atžvilgiu. Keliamas klausimas, kaip paaiškinti F. Nietzsche‘s tvirtinimą, kad skirtingos interpretacijos varžosi ir kovoja tarp savęs, siekdamos įsitvirtinti. Antroje straipsnio dalyje naudojamasi darbine metafora ir siekiama atsakyti į iškeltą klausimą. Siekiama parodyti, kad F. Nietzsche‘s perspektyvizmo koncepcija grindžiama savita tiesos egzistavimo patirtimi, kuri yra nepasiekiama schematizuojančiai loginei pažintinei kontrolei.
R. Descartes'o ir I. Kanto įprasmintos refleksijos sąvokos pagrindų permąstymas transcendentalioje E. Husserlio fenomenologijoje
Authors: Milerius Nerijus
Published: January 2019

Straipsnyje analizuojama transcendentalinės refleksijos genezė R. Descarteso, I. Kanto ir E. Husserlio veikaluose. Nagrinėjamos su modernistine refleksijos teorija susijusios problemos: subjekto-objekto, imanencijos-transcendencijos, esmės-egzistavimo, objektyvacijos, pažinimo subjekto tapatybės ir kt. Atskleidžiamas grynosios refleksijos sąvokos neišvengiamas ribotumas. R. Descartesas ir I. Kantas apriboja refleksiją atitinkamomis ontologinėmis prielaidomis, bet tik toks apribojimas įgalina teisingą pažinimą ir intersubjektyvumo sferą. I. Kanto požiūriu, refleksija yra neredukuojamas jau išsikristalizavusių sąmonės struktūrų neprieštaringo funkcionavimo garantas. E. Husserlis redukuoja šias prielaidas, bet kartu jam nepavyksta įrodyti intersubjektyvios sferos fenomenologiškai nuosekliu būdu. Redukcija atveria absoliučiai reflektyvų mąstymo masyvą ir pašalina iš teorinio lauko bet kokius reflektyvios procedūros tolydumą ribojančius elementus. Sąmonės srauto ir pačios refleksijos laikiškumo nuskaidrinimas dar labiau išryškina dvilypį, konstituojantį ir neužkertantį kelio fenomenologinių objektų saviduotybei refleksijos pobūdį.
"Meno istorijos pabaiga" A. Danto teorijoje
Authors: Vabalaitė Rūta Marija
Published: January 2019

Straipsnyje nagrinėjama analitinės estetikos atstovo A. Danto meno pabaigos koncepcija. A. Danto plėtoja dvi meno pabaigos sampratas – meno istorijos, kaip kryptingos imanentinės raidos, pabaigą ir esminį meno ypatybių pokytį, leidžiantį teigti, jog šis fenomenas tapo filosofijos dalimi. Analizuojama pati meno sąvoka, kritiškai nagrinėjami meno raidos modeliai. Pirmoji meno raidos samprata apima tik vizualius menus. Menininkus vedantis imperatyvas buvo vis tikslesnis realybės vaizdavimas, kur tik įmanoma konvencionalius ženklus pakeitus optiniais jų ekvivalentais, leidžiantis žiūrovui įtarpintą suvokimą pakeisti tiesiogine jusline percepcija. Šiuo atveju progresą ribojo loginės pačios juslinės percepcijos ribos ir konkrečios išraiškos priemonių sistemos ypatybės. A. Danto pripažįsta lemiamą ekspresijos teorijos ir jos pagrindu egzistuojančių kūrinių reikšmę meno istorijos vyksmui. Menas tampa filosofija tada, kai patys kūriniai atskleidžia filosofinę meno prigimtį. Menas visada yra filosofijos objektas. Daroma išvada, kad net jei sąmoningumas būtų būdingas visiems modernaus meno kūriniams, jis nėra nei vienintelė, nei vien tik filosofijai būdinga savybė.
Intelektualai kai kuriose socialinės teorijose
Authors: Poviliūnas Arūnas
Published: January 2019

Straipsnio tikslas – apžvelgti bent dalį gausios teorinės literatūros apie inteligentus ir suformuluoti pačias pagrindines inteligentų interpretacijos ir savirefleksijos tendencijas. Straipsnyje analizuojami du priešingi teoriniai požiūriai į intelektualų vietą ir vaidmenį šiuolaikinėje visuomenėje. Vienas jų (A. Gella) teigia, kad intelektualų paskirtis turėtų būti kova dėl fundamentalių socialinių-politinių pokyčių, jie taip pat turėtų padėti išlaisvinti žemesnes savo nacijos klases iš socialinės-politinės priespaudos ir išlaisvinti jas iš kultūrinio skurdo. Kitas požiūris (A. W. Gouldneris, G. Konradas, I.Szelenyj) teigia, kad formuojasi nauja klasė, kurios šerdį sudaro intelektualai ir techninė inteligentija. Ši klasė turėtų tapti valdančiąja klase, nes ji disponuoja svarbiausiu dabarties dalyku – informacija. Visas šias teorijas sieja valdžios ir žinojimo dalykai. Aptariamos Z. Baumano ir P. Bourdieu teorijos, ypač pastarojo sociologo „habitus“ ir lauko kategorijos, jo gebėjimas socialines teorijas derinti su empiriniais tyrimais: save reprodukuojantis „homo academicus“ pasaulis – tai įvairiomis jėgomis susaistytas tyrimo laukas, kuriame susipina visokios kapitalo formos.
Apie Nikolajų Hartmanną
Authors: Juršėnas Nikodemas
Published: January 2019

Straipsnis skirtas žymaus vokiečių mąstytojo, kritinės ontologijos (neorealizmo) kūrėjo N. Hartmanno gyvenimo ir kūrybos svarbiausiems bruožams pristatyti. Aptariami jo ir Lietuvos filosofo V. Sezemano ryšiai. N. Hartmanno ontologija remiasi keturių pasaulio sluoksnių sąrangos samprata: pasaulis yra neorganinis, organinis, psichinis ir dvasinis. Ontologija yra objektyvių tikrovės procesų, dėsnių, reiškinių sąveika. Kiekvienas būties sluoksnis turi savo kategorijas, principus, dėsnius. Aukštesnieji sluoksniai visada remiasi žemesniaisiais, nes jie atsiranda pastarųjų pagrindu. Kritinė ontologija grindžiama stipresniųjų kategorijų dėsniu: jis ir aukštesniųjų kategorijų laisvė sudaro kategorinę priklausomybę, apimančią visų sluoksnių struktūrą nuo viršaus iki apačios. Logiškumas siejamas su apibrėžtumu. N. Hartmannas skyrė realią ir idealią būtį: realiai būčiai būdingas individualumas ir laikas, ideali būtis yra belaikė, amžina, visuotinė, universali. Sąmonė yra neerdvinė sritis, atribota nuo reiškinių, daiktų vaizdai sąmonėje gali sutapti arba nesutapti su daiktais.
Šiuolaikinė medicininė etika: asmens autonomija ir paternalizmas
Authors: Anilionytė Loreta
Published: January 2019

1993 m. gegužės 20 d. Filosofijos, sociologijos ir teisės institute E. Gefenas apgynė filosofijos daktaro disertaciją „Šiuolaikinė medicininė etika: asmens autonomija ir paternalizmas“. Mokslinis darbo vadovas – doc. V. Žemaitis, oficialieji oponentai: doc. Č. Kalenda ir prof. A. Goštautas. Disertacijoje analizuojamas asmens autonomijos ir medicininio paternalizmo priešpriešos aktualumas profesinės ir medicininės etikos (arba bioetikos) požiūriu, aptariamos šios etikos ištakos, parodoma paternalizmo svarba tradicinei arba hipokratinei medicinos etikai, nagrinėjamos filosofinės ir sociokultūrinės etinių paradigmų kaitos medicinoje ir bioetikos susiformavimo prielaidos.
Etika
Authors: Hartmann Nicolai
Published: January 2019

Publikacijoje nagrinėjamos svarbiausios etikos problemos: etikos statusas, gėrio samprata, privalėjimo, dorybių, vertybių, laisvės, laimės ir kt. klausimai. Pagrindiniais etikos klausimais laikomi privalėjimo ir gėrio klausimai. Kritikuojamos eudemonistinės etikos sistemos, laimę siejančios su malonumu. Gėris apibūdinamas kaip dorybės vertybių turinys, kuris pats savaime yra vertingas. Aptariama Aristotelio vertybių samprata: dorybė yra dviejų vertybių sintezė. Vertybių problemos raida etikoje prasidėjo su F. Nietzsche ir tik XX a. pradžioje ši problematika sėkmingai plėtojama M. Schelerio veikaluose. Pristatomas vertybių reliatyvumo principas. Dorovės vertė nukreipta į asmenį dvejopa prasme – kaip į subjektą (aktyviai) ir kaip į objektą (pasyviai). Dorovės vertybės skiriasi nuo gėrybių vertės – pastarosios susiję su daiktais. Kategorinis imperatyvas susijęs tik su elementariųjų normų dorove. Pateikiama vertybių hierarchija (malonumų, gėrybių, vitalinės, dorovinės vertybės), gėris apibrėžiamas kaip aukštesniųjų vertybių teleologija. Aptariama I. Kanto laisvės samprata, analizuojamos laisvės problemos antinomijos. Teigiama, kad valios laisvė yra galima tik pozityviam protui.
Laiškai J. Repšiui ir D. Repšienei
Authors: Girnius Juozas
Published: January 2019

Publikuojami lietuvių išeivijos filosofo Juozo Giniaus (1915-1994 m.) 24 laiškai filosofui, Vilniaus universiteto docentui, vienam ryškiausių sovietinio laikotarpio mąstytojų Jonui Repšiui (1930–1976 m.) ir du jo laiškai D. Repšienei, parašyti po J. Repšio mirties. Taip pat spausdinami du J. Girniaus sūnaus, istoriko, filosofijos daktaro Kęstučio Girniaus (gimė 1946 m.) laiškai J. Repšiui. Visi laiškai spausdinami nesutrumpinti, tik šiek tiek pataisyta laiškų kalba. Laiškus spaudai parengė Vilniaus universiteto Filosofijos katedros vyr. Asistentas Ipolitas Ledas. Laiškuose daugiausia kalbama apie abipusį pasikeitimą filosofine literatūra, domimasi filosofiniu gyvenimu Lietuvoje, keliamas Lietuvos filosofinio palikimo publikavimo klausimas. Teiraujamasi apie atskirų Lietuvos filosofų darbų akademinį lygį, apgailestaujama dėl kai kurių Lietuvos marksistų nekorektiškų išeivijos filosofijos vertinimų. Paskutiniuose laiškuose reiškiama užuojauta dėl tragiškos J. Repšio žūties.
Laiškai J. Repšiui
Authors: Girnius Kęstutis
Published: January 2019

Publikuojami lietuvių išeivijos filosofo Juozo Giniaus (1915-1994 m.) 24 laiškai filosofui, Vilniaus universiteto docentui, vienam ryškiausių sovietinio laikotarpio mąstytojų Jonui Repšiui (1930–1976 m.) ir du jo laiškai D. Repšienei, parašyti po J. Repšio mirties. Taip pat spausdinami du J. Girniaus sūnaus, istoriko, filosofijos daktaro Kęstučio Girniaus (gimė 1946 m.) laiškai J. Repšiui. Visi laiškai spausdinami nesutrumpinti, tik šiek tiek pataisyta laiškų kalba. Laiškus spaudai parengė Vilniaus universiteto Filosofijos katedros vyr. Asistentas Ipolitas Ledas. Laiškuose daugiausia kalbama apie abipusį pasikeitimą filosofine literatūra, domimasi filosofiniu gyvenimu Lietuvoje, keliamas Lietuvos filosofinio palikimo publikavimo klausimas. Teiraujamasi apie atskirų Lietuvos filosofų darbų akademinį lygį, apgailestaujama dėl kai kurių Lietuvos marksistų nekorektiškų išeivijos filosofijos vertinimų. Paskutiniuose laiškuose reiškiama užuojauta dėl tragiškos J. Repšio žūties.
F. Hartmann laiškas V. Sezemanui
Authors: Juršėnas Nikodemas
Published: January 2019

Publikuojamas žymaus vokiečių filosofo N. Hartmanno (1882–1950) sesers Fridos Hartmann laiškas jo bičiuliui Vosyliui Sezemanui (1884–1963). Dar nuo gimnazijos laikų jie palaikė draugiškus santykius, gyveno vienas kito namuose, kvietėsi vienas kitą į konferencijas, recenzavo vienas kito veikalus. Kai V. Sezemanas po šešerių nelaisvės metų paleistas iš sovietinio lagerio grįžo namo, parašė laišką N. Hartmannui, tačiau jo jau nebuvo gyvo. Todėl jo sesuo šiame laiške aprašė paskutines savo brolio gyvenimo dienas. Spausdinamo laiško originalas saugomas Vilniaus universiteto bibliotekos Rannkraščių skyriuje (R. 193).
J. Hintikka apie Wittgensteiną: pusinės ir pusantrinės tiesos
Authors: Plėšnys Albinas
Published: January 2019

Recenzuojama suomių logiko ir epistemologo J. Hintikkos knyga „Ludwigas Wittgensteinas: pusinės ir pusantrinės tiesos“. Knygą sudaro 16 straipsnių, parašytų per 20 metų. Juose atspindėtos labai įvairios L. Wittgensteino kūrybos ir veiklos pusės: jo santykiai su Vienos ratelio nariais, asmenybės bruožai. Nagrinėjama Wittgensteino vaizdų teorija: išskyręs įvairias jos komponentes, J. Hintikka jų pagalba pagrindžia diskusijas keliančią „Traktato“ struktūrą, nurodydamas jos teiginių reikšmingumą. Daud dėmesio skiriama Wittgensteino filosofinės pozicijos lūžiui, aptariamas jo filosofijos ir fenomenologijos santykis. Teigiama, kad „ Traktate“ aprašomi paprasti objektai yra betarpiško patyrimo, t. y. fenomenologiniai objektai, todėl „Traktatą“ galima laikyti fenomenologinėmis pratybomis. Parodomas Wittgensteino kritinis požiūris į fenomenologijos kalbą: pasaulis yra fenomenalistinis, o mūsų kalba – fizikalistinė.
Svarbiausios prof. E. Meškausko publikacijos
Authors: Ledas Ipolitas
Published: January 2019

Spausdinama Ipolito Ledo sudaryta profesoriaus Eugenijaus Meškausko rinktinė bibliografija.
Apie plonąjį praktinį racionalumą ir jo pastorinimus
Authors: Norkus Zenonas
Published: January 2019

Straipsnyje supažindinama su sprendimų teorijos eksplikuojama formaliojo racionalumo samprata, aptariamos jos modifikacijos, kurias ši samprata patiria, kai sprendimų teorija savo reikmėms naudojasi socialiniai mokslininkai ir filosofai. Šių modifikacijų rezultatas vadinamas „storąja“, „standžiąja“, „tankiąja“ arba „plačiąja“ racionalumo samprata. Sprendimų teorija yra veiksmų racionalaus pasirinkimo teorija. Racionaliu čia vadinamas pasirinkimas veiksmo, kuris maksimizuoja veikėjo laukiamą naudą. Straipsnyje taip pat parodoma, kuo skiriasi tos formaliosios racionalumo teorijos „storinimo“ strategijos, kuriomis naudojasi socialiniai mokslininkai, nuo tų, kurias taiko filosofai. Apžvelgiamos konceptualios sąsajos tarp formaliosios praktinio racionalumo sampratos ir tos, kuri tradiciškai yra praktinės filosofijos (etikos) dėmesio centre (ji straipsnyje vadinama absoliučiojo praktinio racionalumo vardu). Straipsnyje pristatoma „santykinio praktinio racionalumo“ vardu pavadinta praktinio racionalumo samprata, kurios kontūrai paskutiniaisiais dešimtmečiais ryškėja analitinėje veiklos bei socialinėje filosofijoje.
Kaip P. Tillichas atsako į pamatinį ontologijos klausimą
Authors: Kačerauskas Tomas
Published: January 2019

Straipsnyje nagrinėjama krikščionių filosofo ir teologo P. Tillicho pamatinė ontologinė struktūra, arba subjekto ir objekto santykis. Analizuojamos teologo racionalios priemonės, arba sąvokų poros: subjekto ir objekto, tiesos ir melo, būties ir nieko. Aptariamos iracionalios struktūros (religinio jausmo, apreiškimo ir simbolio), kurios turėjo suvienyti subjektą ir objektą. Straipsnyje remiamasi P. Tillicho veikalo „Sisteminė teologija“ pirmu tomu. Mąstytojas daugiausia dėmesio skyrė iracionalioms struktūroms – šventumui, ekstazei, stebuklui ir meilei, kurie vertintini ne kaip paradoksas, o kaip perkėlimas. Perkėlimo funkciją turi ir apreiškimas, kuris reiškia nuolatinį vyksmą, jis reiškiasi: apreiškimas vyko (Kristus), vyksta (mūsų suvokimas) ir vyks (Apokalipsė). Tai perkeliantis (ne paradoksalus) veiksmas, vykstantis pro šalį. Apreiškimas kartu yra ir simbolis, kuris turi ontologinį parametrą. Skirtingai nuo sąvokos, simbolis nesiekia paaiškinti, greičiau perkelti, kai perkėlimo objektas nėra aiškus, todėl tiesos kriterijus čia beprasmis. Simbolyje susikerta dieviškoji ir žmogiškoji būtis.
Kompleksinis simbolis Protas ir epistemologinis reliatyvizmas
Authors: Mažeikis Gintautas
Published: January 2019

Straipsnyje plėtojama kompleksinio simbolio „Protas“ analizė. Jis suprantamas kaip kompleksinis simbolis, kuriuo žymimi sudėtingi, chaotiški pažinimo bei kultūriniai procesai ir kuris neretai skatina ypatingą emocionalumą ir reikalauja specifinio elgesio būdo, todėl gali būti traktuojamas kaip energetinis simbolis. Taikomas epistemologinio reliatyvizmo principas, kuris priešinamas vyraujančioms holistinėms epistemologijos nuostatoms, kurios traktuojamos kaip institucijų mitai. Apžvelgiama racionaliosios epistemologijos istorija remiantis kultūrinės ir filosofinės antropologijos požiūriu, aptariamos įvairios proto sampratos: protas, kaip įgalinanti judėjimą pirmoji priežastis; protas, kaip pasaulio būties pagrindas; protas, kaip išsigelbėjimą įgalinanti galia; protas, kaip įvairių substancijų kosmosą harmonizuojanti galia; protas, kaip mąstymo principų kūrėjas; protas, kaip visuotinė, apodiktiškai patiriama Ego struktūra; protas, kaip neuronų sąveikų produktas; protas, kaip gyvenimo (socialinių ir gamtinių) santykių išraiška. Kritikuojama K. R. Popperio trečiojo pasaulio koncepcija.
Loginis neigimas ir biologinė mirtis
Authors: Radovičius Jurijus
Published: January 2019

Straipsnyje parodoma, kad semantiniu požiūriu tam pačiam pagrindiniam dialektiniam loginiam filosofijos diskursui priklauso formalaus loginio neigimo, biologinės mirties ir objektyvios realybės tikrumo problemos. Loginis neigimas ir biologinė mirtis tėra neigiamas objektyvios realybės pozityvumo, tikrumo įrodymas. Objektyvi realybė, kaip loginio teigimo ir neigimo galimumo sąlyga, yra tiek mokslo, tiek etikos pagrindas. Analizuojama Parmenido objektyvios realybės samprata. Interpretuojama būties kategorija Aristotelio, I. Kanto, G. Hegelio filosofijoje, teigiama, kad jei būties sąvoka funkcionuoja tik kaip jungtis sprendinyje ir pastarojo teigiamoji arba neigiamoji kokybė tėra tik semantinė, tuomet neaišku, kiek mūsų kalba bei logika turi objektyvaus turinio. Aptariami skirtumai ir binarinės opozicijos pirmykščiame mąstyme. Nebūties, neigimo problema akcentuotina tik dėl to, kad tik po jų ir iš jų atsiranda bet koks pozityvumas. Kritikuojami postmodernistiniai žaidybiniai froidistinės mirties tematikos reinterpretavimai. Bet kokie mėginimai teoriškai panaikinti ribos tarp gyvybės ir mirties absoliutumą nuvertina gyvybę ir prilygsta moraliniam nusikaltimui.
L. Wittgensteinas: analitikas ar hermeneutikas?
Authors: Kačerauskas Tomas
Published: January 2019

Straipsnio tikslas yra parodyti analitinės (aiškinimo) ir hermeneutinės (supratimo) filosofijos skirtumą remiantis ankstyvojo ir vėlyvojo L. Wittgensteino veikalais. Aptariama semantikos prielaida – loginė erdvė, vaizdo ir prasmės sąsajos ir traktato episteminis monizmas bei ankstyvojo L.Wittgensteino semantikos vieta analitinės filosofijos atžvilgiu. Nagrinėjama kalbos žaidimų įvairovė, vaizdo svarba suvokimui ir stiliaus pokyčiai. L.Wittgensteino „Filosofiniai tyrinėjimai“ palyginami su M. Heideggerio hermeneutika ir aptariama jų įtaka R. Rorty bei P. Feyerabendo pragmatizmui bei T. Kuhno mokslo istorizmo sampratai. Daromos išvados, kad ankstyvąjį ir vėlyvąjį Wittgensteiną sieja vaizdų teorija. Ankstyvojo Wittgensteino įtaka neabejotina tolesnei empirizmo ir mokslo filosofijos raidai, vėlyvojo – pragmatinės analitikos ir hermeneutikos raidai. Traktato aiškinimas su semantiniais supratimo elementais virsta tyrinėjimų hermeneutika. Traktato kalbos filosofija virsta tyrinėjimų šnekos filosofija. Šią transformaciją apibūdina teiginio virtimas sakiniu, funkcijos – šeimyniniu panašumu, teksto – kontekstu, monologo – dialogu, elipsės – palyginimu ir metafora, atsakymo – klausimu.
G. Hegelio etikos ypatybės ir ugdymo klausimas
Authors: Vabalaitė Rūta Marija
Published: January 2019

Straipsnyje nagrinėjami G. Hegelio etikos keturi svarbiausi aspektai, naudingi dorovinio auklėjimo programai, analizuojama individualių ir visuotinių interesų suderinamumo interpretacija, parodomos jos negatyvios ir pozityvios pusės. Pirmasis aspektas yra aktyvaus veiklumo, artimo realiam gyvenimui, sąmoningos poelgių motyvacijos veiksnys. G. Hegelis pabrėžia veiklumą, o ne vien abstraktų privalėjimą ar užsidarymą vien individualiame pasaulyje. Antrasis aspektas yra nesuderinamų dorovės principų nagrinėjimas. Trečioji aktuali G. Hegelio etikos ypatybė yra dorovinio ugdymo priemonių aspektas. Jis aptaria nepagrįstą ir nevaisingą moralizavimą, dorovės kritiką deramos (išgalvotos, realiai neegzistuojančios) dorovės požiūriu. Ketvirtasis aspektas – auklėjimo autoritarinė nuostata: žmogus yra išugdomas tik griežtai disciplinuojant jo polinkius ir poreikius. Tai gali būti paaiškinta G. Hegelio sistemos totalitariškumu. Atsižvelgiant į šiuolaikinę subjekto sampratą, G. Hegelio visuotinybės principo sureikšminimas vertintinas ne kaip silpnybė, o kaip bešališkas konstatavimas – tai neturėtų sumenkinti jo etikos aspektų vertingumo šiuolaikiniam piliečiui ugdyti.
Žmogaus ir gamtos santykių problemos raida filosofijoje
Authors: Mackevičiūtė Jūratė
Published: January 2019

Žmogaus būties problema prasideda tada, kada jis, pratęsdamas savo biologinę evoliuciją,pereina į kultūros plėtotės stadiją. Žmogaus požiūris į gamtą yra pirmasis jo egzistavimo kriterijus. Pažindamas gamtą, žmogus ėjo savęs pažinimo link – tai rodo filosofinės minties raida nuo kosmologijos iki antropologijos. Anksčiau egzistavęs natūralizmo principas, rodęs žmogaus priklausomybę gamtai, šiandien tapo ekologinio imperatyvo pagrindu. Kadangi kultūra yra universalus žmonijos egzistavimo ir raidos būdas, žmogaus ir gamtos santykių būdas, tai ekologiškumo principo būtina laikytis gamyboje, socialinių institutų veikloje, formuojant moralinius ir etinius idealus.
Ekologinė problema: turinys, esmė, ištakos
Authors: Kalenda Česlovas
Published: January 2019

Straipsnyje aptariama šiuolaikinė ekologinė problema (krizė) kaip objektyvių ir subjektyvių veiksnių sąveikos rezultatas. Objektyviuoju (sociogamtiniu) požiūriu globalinė ekologinė krizė – tai susikaupusių prieštaravimų tarp žmogaus (kultūros) ir gamtos (biosferos), tarp technikos bei technologijos plėtros ir natūralios evoliucijos padarinys. Subjektyvusis ekologinės problemos kilimo (ir sprendimo) aspektas analizuojamas metafizinėje-etinėje plotmėje – per žmogaus kaltės kategoriją.
Analitinė etika neopozityvizmo ir postpozityvizmo idėjų kontekste
Authors: Vabalaitė Rūta Marija
Published: January 2019

Analizuojama analitinės etikos raida nuo antimetafizinių nuostatų iki įsitikinimų apie „gėrio“ sąvokos vartosenų ir etinių sprendinių nepalyginamumą. Apžvelgiami G. Moore'o metafizikos kritikos privalumai ir trūkumai. Nagrinėjami deontologinių intuityvistų įsitikinimai, kad tarp teiginių apie pareigas yra analitiškai teisingų teiginių. Atkreipiamas dėmesys į dalinio moralės teiginių patvirtinimo pripažinimą C. Stevensono teorijoje ir į jų funkcionavimo konteksto analizę. Vėliau pasukama prie jau priimtų sprendimų bent dalinio patvirtinimo faktais. Bendro elgesio principo pasirinkimo teisingumas lieka racionaliai nepagrįstas. Teigiama, kad iš jo įmanoma logiškai kildinti konkrečius imperatyvus. Atsiranda teorijų, bandančių vertinimus logiškai kildinti iš faktų apie žmogišką prigimtį. Pradedama pripažinti kalbinio ir socialinio konteksto reikšmė, lieka tik atskirų moralinių sprendimų tyrinėjimai.
Filosofinė C. G. Jungo kūrybos analizė
Authors: Jakavonytė Laimutė
Published: January 2019

Orestos Rėgelaitės disertacijos gynimas
Vokiečių kalba kaip filosofijos kalba
Authors: Kemmerling Andreas
Published: January 2019

Kemmerling, A. Deutsch als Sprache der Philosophie: Wieweit ist das in Gegenwart und Zukunft noch moglich? // Sprache in Not? Zur Lage des heutigen Deutsch. Herausgegeben und eingeleitet von Christian Meier. Gottingen: Wallstein Verlag, 1999. S. 65-76. Iš vokiečių k. vertė VU Užsienio kalbų instituto FBMM vokiečių k. katedros docentė Danutė Kalendienė.
Ar gyvenimo forma parodo pasaulį, kuriame gyvename?
Authors: Lomanienė Nijolė
Published: January 2019

Rasos Davidavičienės disertacijos gynimas
Mokslo ir politikos sąsajos J. Habermaso socialinėje filosofijoje
Authors: Gedutis Aldis
Published: January 2019

Straipsnyje nagrinėjamas Jürgeno Habermaso požiūris į mokslo ir politikos sąsajas bei mokslo daromą įtaką politiniam gyvenimui. Siekiama išsiaiškinti, kuo mokslas, anot Habermaso, gali būti pavojingas socialiniam gyvenimui; taipogi bandoma išryškinti Habermaso nuostatas dėl pagrindinių mokslui keliamų kaltinimų pagrįstumo; galiausiai aptariama Habermaso siūloma alternatyvi mokslo bei jo sociopolitinio vaidmens sampratos versija.
Tomo Akviniečio žmogaus laisvės teorijos tyrimai XX amžiuje (II)
Authors: Šulcienė Lina
Published: January 2019

XX amžiuje Tomo Akviniečio laisvės teorija susilaukė daugelio tyrėjų dėmesio. Išsiskyrė dvi šių tyrimų kryptys. Vienoje iš jų analizuojama Tomo Akviniečio prigimtinio įstatymo samprata, kitoje – bendroji jo laisvės ir laisvos žmogaus veiksenos teorija. Šiame straipsnyje aprašomi kai kurie aktualūs antrosios tyrimų krypties klausimai.
Pilietinio nepaklusnumo ir liberalios demokratijos suderinamumo problema šiuolaikinėje teisės filosofijoje
Authors: Černevičiūtė Jūratė
Published: January 2019

Straipsnyje aptariami svarbiausi pilietinio nepaklusnumo problemos demokratinėje valstybėje analizės šiuolaikinėje teisės filosofijoje rezultatai. Apžvelgiama pilietinio nepaklusnumo formų raida ir jų šiuolaikinė įvairovė. Analizuojama pilietinio nepaklusnumo sąvoka, jo skirtumai nuo atsisakymo ir vengimo dėl sąžinės motyvų, pagrindiniai požiūriai, susiję su įstatymo ir moralinio įsitikinimo konfliktu. Ypatingas dėmesys skiriamas klausimui, ar pareiga paklusti įstatymui gali būti laikoma moraline pareiga ir kaip pilietinio nepaklusnumo vertinimas priklauso nuo tos pareigos pagrindimo būdo. Kaip nuodugniausia ir labiausiai priimtina problemos analizė įvertinama Johno Rawlso pilietinio nepaklusnumo teorija.
Koordinacijos problemos. Apie Homo oeconomicus tinkamumą eismui
Authors: Schmid Hans Bernhard
Published: January 2019

Versta iš Schmid, H. B. „Koordinationsprobleme. Die Verkehrstauglichkeit des 'Homo oeconomicus'", Neue Zurcher Zeitung. 2001 m. birželio 2/3 d., Nr. 126. p. 52. Problemų redaktoriai dėkoja recenzijos autoriui ir Neue Zurcher Zeitung redakcijai už leidimą paskelbti straipsnio vertimą j lietuvi t) kalbą. Iš vokiečitĮ kalbos vertė VU Užsienio kalbtĮ instituto FBMM Vokieči11 kalbos katedros docentė Danutė Kalendienė.
Apie „Problemų" kelią ir tikslus
Authors: Kalenda Česlovas
Published: January 2019

60-ojo numerio proga – išplėstinis redkolegijos posėdis.
Interaktyvumas: santykių su tekstu modelis
Authors: Lavrinec Jekaterina
Published: January 2019

Straipsnyje nagrinėjamas „interaktyvumo" fenomenas, kurio pagrindu gvildenama rašytinio teksto suvokimo problematika. Interaktyvumo sąvoka nusakoma pačių rašytinių tekstų struktūra ir skaitytojų santykio su tam tikrais tekstais pobūdžiu. Interaktyvus kūrinys, kaip literatūrinių eksperimentų išdava, padeda atskleisti mūsų suvokimo algoritmus: dėmesio pasiskirstymo pobūdį, skaitymo ritmą, interpretacinių galių intensyvumą. Skaitytojo aktyvumo laipsnio augimas susijęs su autoriaus „pasitraukimu' iš teksto erdvės, tad analizuojant interaktyvumo fenomeną pasitelkiama „autoriaus mirties” idėja. Greta analizuojamas paties teksto vidinis potencialas, jį siejant su intertekstualumo koncepcija, kurios įsikūnijimu gali būti laikomi hipertekstai.
Apie kintamą mokslo vaidmens suvokimą
Authors: Kraniauskas Liutauras
Published: January 2019

Gedučio disertacijos recenzija
Kenas Binmoras: socialinis kontraktas lošimų teorijos kontekste
Authors: Vasiliauskaitė Nida
Published: January 2019

Straipsnyje analizuojamas Keno Binmore'o sumanymas pritaikyti tarpdisciplininės racionalaus pasirinkimo teorijos laimėjimus politinėje filosofijoje, performu/uojant lošimų teorijos terminais garsųjį Johno Rawlso „pirminės pozicijos” konstruktą, ir socialinę dinamiką suprasti kaip sprendimo paiešką totaliniame Gyvenimo Lošime pasitelkus naujai interpretuotą teisingumo kriterijų. Pabrėžiama, kad griežta asmeninių ir empatinių preferencijų perskyra yra būtina Rawlso modelio adaptavimo sąlyga. Šią, taip pat ekonominio ir socialinio laiko perskyrą mėginama suprobleminti ir taip atkreipti dėmesjį nepakankama Binmore'o koncepcijos nuoseklumą.