bluuebunny/crossref_metadata_2025 huggingface dataset:
Tuottavuuserot pohjoismaiden maitotiloilla
Authors: Sipiläinen Timo , Kuosmanen Timo
Published: April 2019

Tuotanto-olosuhteet poikkeavat huomattavasti Tanskan, Ruotsin ja Suomen välillä. Tuotanto-olosuhteista ja erilaisesta historiallisesta kehityksestä johtuen eri maiden ja alueiden maatilat poikkeavan toisistaan myös tuottavuuden eli panos-tuotos -suhteen tasoltaan. Tuottavuuden taso on puolestaan tärkeä tekijä tuotannon kilpailukyvyn kannalta, kun tuote on melko homogeeninen. Alkutuotannon kilpailukykyisyys on tärkeä myös jalostavan teollisuuden näkökulmasta, koska esimerkiksi raakamaitoa ei kannata kuljettaa jalostettavaksi pitkiä matkoja. Tuotannon kilpailukykyä voidaan pitää yllä myös tukien avulla. Tuen tarvetta voidaan puolestaan perustella todellisten, viljelijöistä riippumattomista tekijöistä johtuvien tuottavuuserojen avulla. Tässä tutkimuksessa tuottavuuseroa arvioidaan nk. metarintamatekniikoita käyttäen, jossa alueiden välinen tuottavuusero jaotellaan alueiden tuottavuuden tason eroiksi sekä alueiden sisäisiksi tuottavuus-/tehokkuuseroiksi. Käytännössä näiden määrittäminen edellyttää kaikkien tilojen yhteisen tehokkuusrintaman sekä alueellisten tehokkuusrintamien määrittämistä. Tämän tutkimuksen tavoitteena on tutkia eri menetelmiä käyttäen, onko maidontuotannossa tilatason tuottavuuseroja Suomen, Ruotsin ja Tanskan välillä. Tutkimuksessa sovelletaan eri menetelmiä, mm. stokastista ei-parametrista estimointia. Sen antamia tuloksia verrataan stokastisen parametrisen ja ei-stokastisen ei-parametrisen DEA –menetelmän tuottamiin tuloksiin. Tutkimusaineisto koostuu EU:n ylläpitämän FADN –aineiston maitotiloista vuodelta 2003. Erikoistuneiden maitotilojen oletetaan tuottavan yhtä tuotosta, joka koostuu pääasiassa maidosta ja maidontuotannon sivutuotteista. Panoksina ovat perinteiset tuotantopanokset: lannoitteet, ostorehut, työ, muut muuttuvat panokset sekä koneet ja rakennukset. Tulosten mukaan eri menetelmät tuottavat samankaltaisen tuottavuuseron eri maiden välille. Tuottavuuserot ovat merkittäviä. Tanskan tilat ovat kaikilla menetelmillä tuottavuudeltaan parhaita ja Suomen heikoimpia eron ollessa 20 - 30 prosenttia menetelmästä riippuen. Tästä huolimatta suomalaiset tilat ovat suomalaisiin tiloihin verrattuna keskimäärin jokseenkin yhtä tehokkaita kuin tanskalaiset tanskalaisiin verrattuna. Ruotsalaistilojen keskimääräinen tekninen tehottomuus niiden omaan tuotantorintamaan verrattuna on suomalaistiloja suurempi.
Mikä toimii, mikä ei - viljelijöiden kommentteja
Authors: Kaustell Kim O. , Kivinen Tapani , Hakkarainen Kristiina , Tuure Veli-Matti , Karttunen Janne , Hurme Timo
Published: April 2019

Rakennuksen ja sen osaratkaisujen hyvä toimivuus syntyy useiden osatekijöiden yhdistelmänä. Se ilmenee ja voidaan todeta korkean tason mittareiden, kuten tuotos, eläinten terveys, työmenekki jne. avulla. ”Lypsykarjarakennusten toiminnalliset vaihtoehdot” – hankkeen tilakäyntien yhteydessä kerättiin runsaan mittausaineiston ohella havaintoja hyvin ja huonosti toimivista ratkaisuista pihatoissa. Tietoa kerättiin myös havaituista rakennusvirheistä, jotka olivat haitanneet toimintaa sekä kohteista, joissa oli jo rakennusaikana tai kohta käyttöönoton jälkeen tehty muutoksia. Tämän tiedonkeruun osan tavoitteena oli kerätä isäntäväen käyttäjäkokemuksia aidoista ja toistuvista käyttötilanteista, joissa havaittuista hyvistä ja huonoista ratkaisuista ei välttämättä saada havaintoa yhden päivän tilakäynnin yhteydessä. Viljelijöiltä saadut kommentit viittaavat siihen, että tyytyväisimpiä ollaan lypsyasemiin sekä ruokintajärjestelyihin. Vastaavasti eniten negatiivisia kommentteja kertyi kalusteista sekä lattioihin ja lattiarakenteisiin, kuten lantakäytävät ja lannanpoisto. Tilasommittelu (layout) ja – mitoitus sekä toiminnallisten ja teknisten järjestelmien (ruokinta, lannanpoisto ja kuivitus, lypsy, eläinliikenne, ilmanvaihto, valaistus, vesi- ja viemärijärjestelyt) suunnittelu ovat kohteita, joihin pitäisi kohdistaa enemmän huomiota. Rakennuksen suunnittelu lähtee ilmeisen helposti liikkeelle ulkoseinistä, minkä jälkeen erityisesti tilasommittelu on nollasummapeliä: jos johonkin tarvitaan enemmän tilaa, sitä saa vain jotakin toista tilaa pienentämällä tai poistamalla se kokonaan. Tilojen pinta-alavaatimusten lisäksi olisi pohdittava myös tilojen välisiä yhteyksiä ja kulkureittejä. Parhaatkaan suunnitelmat eivät riitä, jos rakentamisessa ja kalustevalinnoissa ei seurata ja ylläpidetä laatua. Rakennusvaiheessa pienikin oikaisu, kynnys tai suurpiirteisyys esim. lattiavalujen kaatojen tai kynnysten muodostumisen suhteen kostautuu toiminnassa jatkuvana haittana. Erityiseen tarkkaavaisuuteen on syytä silloin, kun poiketaan piirustusten mitoituksista tai vaikkapa tukipilaririvin tai oviaukon sijainnista. Nämä voivat tehdä kalusteiden järkevän asentamisen ja suunnitellun työmenetelmän mahdottomaksi, minkä toteaminen on vaikeaa rakennusvaiheessa.
Maatalouden investoinnit ja tilojen talous - onko Suomen EU-jäsenyyden haasteisiin pystytty vastaamaan ?
Authors: Haggrén Erik , Ylätalo Matti
Published: April 2019

Maatalouden asema maassamme on kokenut jatkuvasti suuria muutoksia. Vuoden 1995 alusta alkanut EU-jäsenyys toi mukanaan suuren haasteen. Siihen asti maatalous oli ollut suojattu ulkomaiselta kilpailulta, joten EU-jäsenyys merkitsi aivan uuden kilpailu- ja toimintaympäristön syntyä. Maataloustuotteiden hinnat laskivat välittömästi EU-tasolle. Viljelijöiden toimeentulon turvaamiseksi otettiin käyttöön uusi tukijärjestelmä, joka vastasi vanhoissa EU-maissa noudatettuja periaatteita. Keskeinen elementti EU-kauden tukijärjestelmissä on ollut investointitukien korostaminen tavoitteena nopeuttaa maatalouden rakenteen ja tulojen kehittämistä vanhoja EU-maita vastaavalle tasolle. Tämän tutkimuksen avulla pyritään selvittämään, miten maatalous kokonaisuudessaan ja toisaalta eri tilaryhmät ovat selvinneet EU-jäsenyyden tuomista haasteista ennen jäsenyyttä ja sen aikana vuosina 1987-2004. Tutkimuksessa on muodostettu laaja tilakohtainen aikasarja-aineisto, joka perustuu Tilastokeskuksen Maatalouden yritys- ja tulotilaston MYTT tietoihin. Niistä on muokattu yhtenäiset ja tilastollisesti edustavat, vuodet 1987-2000 kattavat aikasarjat, Tilastokeskuksen alkuperäinen aineisto perustuu otoksiin, joiden tilamäärä on laskenut vuoden 1987 noin 15 000 tilasta koko maan tilaluvun laskun myötä vuoden 2000 noin 9 000 tilaan. Aikasarjoissa MYTT:in tilakohtainen perusaineisto on luokiteltu uudelleen EU-aluejakoa vastaavaksi koko ajanjaksolta. Tutkimusjakson ajalta kaikki markkamääräiset luvut on muutettu reaalisiksi, vuoden 2000 rahanarvoa vastaavaan tasoon kuluttajahintaindeksin avulla. Tutkimuksessa tarkastellaan aluksi maatalouden kokonaiskehitystä tutkimusaineistosta saatavan osin uuden tietoaineiston pohjalta. Keskeisiä tarkastelun kohteita on tilaluvun, maataloustulon ja investointien kehitys kokoluokittain, tuotantosuunnittain ja EU-tukialueittain. Seuraavaksi on siirrytty tutkimaan maatalouden kehitystä tilatason näkökulmasta. Viljelijöiden lukumäärän nopea väheneminen ja tilakoon kasvu ovat auttaneet nostamaan keskimääräisiä maataloustuloja, jotka ovat kasvaneet lähes kaikissa tuotantosuunnissa ja kaikilla alueilla. Poikkeuksena ovat olleet viljatilat ja A-alueen tilat keskimäärin. Kun maataloustulon keskimääräistä kehitystä tarkastellaan tilakokoluokittain eri tuotantosuunnissa ja EU-tukialueilla, niin tilanne muuttuu lähes päinvastaiseksi. Maataloustulo on tilakokoluokittain ja tuotantosuunnittain tarkasteltuna EU-jäsenyyden aikana vuosina 1995-2000 kasvanut vain 6 ryhmässä 25:stä. Selvästi suurinta kasvu on ollut yli 50 hehtaarin naudanlihatiloilla. Yleensä investointien avulla pyritään tulojen lisäämiseen. Maataloudessa tämä strategia ei näytä onnistuneen kovinkaan hyvin edes suurilla tiloilla. Tulevaisuuden kannalta ratkaiseva kysymys onkin, mikä on riittävän suuri tilakoko vai täytyykö kasvua jatkaa loputtomiin? Tällöin ongelmaksi tulevat kestävän kehityksen periaatteet ja inhimilliset resurssit ainakin perheviljelmällä.
Imidatsolinonit- vaihtoehto rypsin ja rapsin rikkakasvien torjuntaan
Authors: Haukkapää Anna-Leena , Seppänen Mervi , Tulisalo Unto
Published: April 2019

Rypsin ja rapsin viljelyyn ei ole toistaiseksi löytynyt tehokasta rikkakasvien torjuntamenetelmää. Trifluraliinin käyttöä öljykasvien rikkatorjunnassa rajoittaa sen maalaji- ja sääriippuvuus sekä käyttötapa kylvömuokkauksen yhteydessä. Trifluraliinia ei myöskään voi käyttää suorakylvön yhteydessä. Uuden vaihto-ehdon tarjoavat imidatsolinoni-herbisidinkestävät lajikkeet. Rypsi ja rapsi eivät ole luonnostaan kestäviä imidatsolinoneille, mutta niihin voidaan siirtää luonnon mutaatioista löydetyt kaksi kestävyysgeeniä perin-teisellä takaisinristeytysmenetelmällä. IMI-resistentit rapsilajikkeet ovat nykypäivää esimerkiksi Pohjois-Amerikassa.Imidatsolinonit (IMI:t) ovat herbisidejä, jotka sulfonyyliureoiden tavoin ehkäisevät asetolaktaattisyntetaasi-entsyymin (ALS) toimintaa. Ne tehoavat hyvin useisiin leveälehtisiin rikkakasveihin ja yksisirkkaisiin heiniin. Suomessa tehdyissä herbisidikokeissa niiden teho öljykasvipeltojen pahimpiin rikkakasveihin, jauhosavikkaan, peltomataraan ja pihatähtimöön, oli erittäin hyvä tai hyvä. IMI-herbisidien käyttöä puoltaa myös se, että käsittely voidaan tehdä vasta taimivaiheessa, jolloin todellinen torjuntatarve on jo tiedossa. Tärkeänä etuna IMI-herbisidien käytössä on myös niiden alhainen myrkyllisyys ihmisille.IMI-resistenssiä aiheuttaa rapsilla kaksi semidominoivaa geeniä, pm1 ja pm2. Rapsilla molempien geenien läsnäolo on edellytyksenä kunnolliselle torjunta-ainekestävyydelle, mutta näyttäisi siltä, että rypsillä riittää vain pm2-geenin läsnäolo. Lisätutkimusta asiasta kuitenkin tarvitaan. Olemme tutkimuksessamme onnistuneet siirtämään IMI-kestävyyteen tarvittavat molemmat geenit Suomessa menestyviin aikaisiin rapsilinjoihin. Rypsillä takaisinristeytystyö jatkuu, mutta alustavien DNA-tutkimusten perusteella ainakin pm2-geeni on onnistuttu siirtämään eräisiin suomalaisiin rypsilinjoihin.IMI-resistentit rypsi- ja rapsilajikkeet tarjoavat käyttökelpoisen vaihtoehdon rikkakasvien torjuntaan tulevina vuosina, koska glyfosaatti- ja glufosinaattikestävät lajikkeet eivät todennäköisesti GMO-vastustuksen vuoksi Suomeen lähiaikoina rantaudu. Toimiva rypsi- ja rapsipeltojen rikkakasvien torjunta olisi yksi tärkeimmistä öljykasvien viljelyä edistävistä ja ylläpitävistä toimenpiteistä nykyisessä viljely-kasvien keskinäisessä markkinakilpailussa.
Uusia mahdollisuuksia kevätrypsin rikkakasvien torjuntaan
Authors: Jalli Heikki , Ojantakanen Anna-Kaisa
Published: April 2019

Rikkakasvien kemiallisen torjunnan mahdollisuuksia tutkittiin Jokioisilla osana ”Rypsin viljelyvarmuuden parantaminen” –hanketta. Testasimme herbisidien biologista tehokkuutta ja käyttökelpoisuutta rypsinvilje-lyssä. Rikkakasvit, jotka taimettuvat samanaikaisesti tai aikaisemmin kevätrypsin (Brassica rapa L. supsp. oleifera DC.) kanssa, kilpailevat kasvustossa ja heikentävät sadon laatua ja määrää. Rypsin rikkakasvien torjuntaa hankaloittaa sopivien herbisidien puute. Herbisidivalikoimasta puuttuvat etenkin rypsin ja rikkakasvien taimettumisen jälkeen käytettävät valmisteet, jolloin torjunnan tarpeen arviointi perustuu edellisten vuosien havaintoihin. Rypsin rikkakasvien torjuntaan rekisteröityjen herbisidien niukkuudesta johtuen kokeissa käytettiin tehoaineita, joiden soveltuvuudesta rypsille ei ollut varmuutta. Kenttäkokeissa Jokioisilla tutkittiin vuosina 2002–2004 markkinoilla olevien herbisidien Super Treflanin (trifluraliini) ja Butisan S-valmisteen (metatsaklori) lisäksi uusia valmisteita. Uusia valmisteita olivat Devrinol- (napropamidi), Butisan TOP (metatsaklori+kvinmerakki), Raft 80 WG (oxadiargyl), Boxer (pro-sulfokarbi), Centium 36 (klomatsoni), Cirrus 36 CS (klomatsoni) ja Gratil (amidosulfuroni). Koevuosien aikana markkinoille tuli napropamidi korvaamaan trifluraliinivalmisteita. Kokeissa olleista uusista tehoaineista metatsaklori+kvinmerakki on käyttökelpoinen. Lopuilla tutkituista tehoaineista rikkakasviteho on riittämätön, ja ne vioittavat rypsiä voimakkaasti, vaikkakaan vioitus ei aina merkinnyt sadon pienenemistä. Kasvihuonekokeessa tutkittiin Super Treflanin ja Devrinolin vaikutusta rypsin ja viljan taimettumiseen ja alkukehitykseen. Kasvihuonekokeissa maavaikutteiset herbisidit hidastivat rypsin aikaista kehitystä, mutta myöhemmin erot tasoittuivat. Super Treflan 2,5 l/ha ja Devrinol 2,0 l/ha hidastivat kevätvehnän kehitystä. Kenttäkokeessa Devrinolin kaksinkertainen käyttömäärä rypsillä ei vähentänyt rypsin sänkeen suorakylvetyn syysvehnän taimettumista, mutta heikensi vehnän versomista seuraavana kesänä.
Maitorotuisten sonnien laiduntaminen a)Vaikutus tuotantoon ja lihan laatuun
Authors: Jansson Susanna , Honkavaara Markku , Huuskonen Arto
Published: April 2019

ihantuotantoon kasvatettavia sonneja ei yleensä laidunneta Suomessa. Sonneja pidetään huonoina ja rauhattomina laiduntajina, jonka vuoksi niiden kasvattaminen laitumella ei ole kannattavaa. Lisäksi sonnien käsittely laitumella voi olla hankalaa ja vaarallista. Tämän tutkimuksen tarkoituksena oli selvittää miten laiduntaminen vaikuttaa maitorotuisten sonnien kasvuun, lihan laatuun ja naudanlihan rasvahappokoostumukseen.Tutkimuksessa oli 19 ayrshire- ja friisiläisrotuista sonnia, jotka olivat tässä raportoidun kokeen alkaessa keskimäärin 15 kuukauden ikäisiä. Laiduntavien sonnien vertailuryhmänä toimivat eristämättömässä pihatossa kasvatetut sonnit. Pihatossa sonnit olivat kahdessa viiden eläimen karsinassa (tilaa 6,4 m eläintä kohti) ja laitumella kahdessa ryhmässä, joissa oli neljä ja viisi eläintä. Toisessa laidunryhmässä oli vain neljä eläintä, koska yksi sonni poistettiin totutusvaiheessa sen rikottua sähköaitoja. Laidunkausi kesti 77 päivää (8.6.-23.8.2004). Laidunryhmää kohti oli viisi laidunlohkoa. Kolme lohkoista oli yksivuotisia kaura-raiheinälaitumia ja kaksi monivuotisia timoteilaitumia. Laidunalaa oli noin 0,5 ha/eläin ja lohkoja syötettiin 4-11 päivän ajan. Pihatossa sonneille annettiin vapaasti säilörehua. Väkirehua (ohra) annettiin 5 kg ja kivennäistä 150 g/sonni/d sekä laidun- että pihattoryhmille. Laiduntaminen hidasti hieman eläinten kasvunopeutta, mutta vaikutus ei ollut tilastollisesti merkitsevä. Laitumella eläinten päiväkasvu oli 841 grammaa ja pihatossa 953 grammaa päivässä. Sonnien suhteellisen heikko keskimääräinen kasvu koejakson aikana selittyy osin sillä, että kyseessä oli kasvatuskauden viimeiset 2,5 kuukautta. Eläinten koko kasvatusajalle laskettu keskimääräinen päiväkasvu oli sen sijaan 1 207 g/d, jota voidaan pitää varsin kohtuullisena maitorotuisille sonneille. Laiduntaminen ei tässä tutkimuksessa muuttanut ulkofileen rasvan cis-9, trans-11 CLA:n pitoisuutta, joka oli 0,11 (pihatto) ja 0,12 (laidun) % kokonaisrasvahapoista. Laiduntaminen vähensi tyydyttyneiden rasvahappojen ja lisäsi monityydyttymättömien rasvahappojen osuutta rasvahapoista verrattuna pihattokasvatukseen. Kertatyydyttymättömien rasvahappojen pitoisuudessa ei ollut merkitsevää eroa. Maitorotuisten sonnien laiduntaminen on tutkimustulosten perusteella mahdollista, mutta se vaatii äärimmäistä huolellisuutta ja asiaan paneutumista, eikä ole kaikille tiloille sopiva kasvatusmalli. Laidunjärjestelyt on suunniteltava niin, että eläinten siirto ja huolto pystytään järjestämään turvallisesti. Eläimille pitäisi olla muun muassa käsittelyaitaus eikä eläimiä saa siirrellä tai hoitaa yksin. Sonnit pitää totuttaa sähköaitaan jo vasikkaiässä. Alle vuoden ikäisen vasikan laidunalan tarve peltolaitumella on vähintään 0,15-0,2 ha ja yli vuoden ikäisen sonnin 0,20-0,35 ha.
Lannoitusvasteet nurmirehuntuotannossa
Authors: Korhonen Mikko , Rinne Marketta , Huhtanen Pekka
Published: April 2019

Nurmen lannoituskokeita on pitkään tehty suomalaisen lannoitevalmistajan (nyk. Kemira GrowHow Oyj) toimesta viljelijöiden pelloilla eri puolilla Suomea. Normaaleissa viljelyolosuhteissa toteutetuissa kokeissa on tutkittu lannoitustason vaikutusta säilörehunurmen (pääasiassa timotei-nurminataseoksia) 1. ja 2. sadon määrään ja laatuun (rehuarvo, kivennäis- ja hivenainepitoisuudet). Kokeet ovat olleet samalla lohkolla kolmen vuoden ajan ja niissä on käytetty tavanomaisia viljelymenetelmiä ja NPK-lannoitteita. Kokeissa on selvitetty myös maan kasvukunto viljavuusanalyyseillä. Tässä tutkimuksessa analysoitiin tilastollisesti viimeisten kymmenen vuoden aikana (1995 – 2004, 32 tilaa, 336 havaintoa) tehtyjen nurmikokeiden tulokset SAS MIXED -proseduurilla siten, että yksittäisen kokeen (tila*vuosi) vaikutus saatiin huomioitua. Lineaarisella regressioanalyysillä tarkasteltiin satovastetta, kun lannoitus-ta muutettiin. Satovasteiden lisäksi aineistosta selvitettiin lannoituksen vaikutus rehun koostumukseen ja sulavuuteen erikseen 1. ja 2. sadon osalta sekä yhdistettynä.Maanäytteiden perusteella koelohkot olivat keskimäärin luokassa tyydyttävä useimpien mitattu-jen parametrien osalta, mutta vaihtelu oli suurta. Käytetyt lannoitemäärät hehtaaria kohti olivat keski-määrin ensimmäiselle sadolle 85 kg N (0-144), 12.5 kg P (0-33) ja 25 kg K (0-83) sekä toiselle sadolle 69 kg N (0-130), 8 kg P (0-19.5) ja 23 kg K (0-92) hehtaaria kohti. Keskimääräinen kuiva-aineen (KA) sato yhteensä molemmissa sadoissa oli 6588 kg (1150-13749), josta 1. sadon osuus oli 52 %. Sadon keskimääräinen raakavalkuaispitoisuus oli 152 g/kg KA (66-233, 1. sato 158 2. sato 148) ja D-arvo 664 g/kg KA (582-729, 1. sato 680 ja 2. sato 649). Kun typpilannoitusta lisättiin 1 kg/ha, koko kesän nurmen kuiva-ainesato kasvoi 20.8 kg/ha. Ensimmäisessä sadossa satovaste typpikiloa kohti oli 17.5 ja 2. sadossa 23.8 kg KA/ha. Sadon lisäksi typpilannoituksen lisääminen lisäsi pääsääntöisesti rehun kivennäis- ja hivenainepitoisuuksia. Aineisto luokiteltiin maalajin ja pH:n mukaan eri luokkiin. Karkeilla kivennäismailla typpikilol-la saatiin 25.8 kg KA/ha (vakio 3244 kg/ha) kun vasteet savimailla ja eloperäisillä mailla olivat 20.4 kg KA/ha ja 18.5 kg KA/ha (vakiot 3731 ja 4845 kg/ha). Maan happamuuden osalta suurin ero sato-vasteessa ja vakion arvossa oli pH:n noustessa yli 6.5:n (luokat < 6, 6-6.5 ja >6,5). Vaihtelu ruohonäytteiden kivennäis- ja hivenainepitoisuuksissa oli suurta, joten niiden analy-sointi ruokinnansuunnittelun pohjaksi on usein perusteltua. Lannoituskoeaineiston analysointi koko-naisuutena osoittautui hyödylliseksi tavaksi saada laskettua käyttökelpoisia lannoitusvasteita käytän-nön suositusten ja neuvonnan pohjaksi. Haasteena on mallintaa nurmen kasvu siten, että voitaisiin yhdistää D-arvo, lannoitus ja satotaso, jotta nurmituotantoa voitaisiin optimoida suhteessa ruokintaan ja pellon käyttöön.
Puna-apilasäilörehun solunseinäkuitu on erilaista kuin timotei-nurminatasäilörehun
Authors: Kuoppala Kaisa , Ahvenjärvi Seppo , Rinne Marketta , Vanhatalo Aila
Published: April 2019

Puna-apila on tärkein nurmipalkokasvimme. Se poikkeaa nurmiheinäkasveista sekä kehitysrytmiltään että ruokinnallisilta ominaisuuksiltaan. Tässä tutkimuksessa verrattiin puna-apilasäilörehujen ja timotei-nurminatasäilörehujen solunseinäkuidun (neutraalidetergenttikuitu eli NDF) saantia, sulatusta ja virtauskinetiikkaa lypsylehmillä. Tutkimuksen säilörehut tehtiin kesällä 2003 ensimmäisestä sadosta kahdella eri kasvuasteella timotei-nurminatakasvustosta ja puhtaasta puna-apilakasvustosta (Jokioinen-lajike). Rehut pyrittiin korjaamaan kasvuasteittain samassa sulavuudessa. Timotei-nurminatasäilörehut korjattiin 17.6. (aikainen kasvuaste, Ha) ja 26.6. (myöhäinen kasvuaste, Hm) ja puna-apilasäilörehut 2.7. (aikainen, Aa) ja 16.7. (myöhäinen, Am). Säilörehuja syötettiin pötsifistelöidyille lypsylehmille fysiologisessa kokeessa. Viidentenä ruokintana oli myöhäisen timotei-nurminatasäilörehun ja aikaisen puna-apilasäilörehun 1:1 seos. Väkirehua kaikki lehmät saivat 9 kg päivässä. Pötsistä alempaan ruoansulatuskanavaan virtaavasta ruokasulasta otettiin näytteet satakertanäytteenottolaitteella. Kuitufraktioiden virtauskinetiikan parametrit määritettiin pötsintyhjennystekniikalla. Sulamaton kuitu määritettiin 12 vrk:n nailonpussi-inkubaatiolla. Säilörehujen orgaanisen aineen sulavuus ja D-arvo määritettiin pässeillä sulavuuskokeessa. Puna-apilasäilörehut sisälsivät vähemmän solunseinäkuitua kuin heinäkasvisäilörehut, mutta kuidun koostumus oli erilainen. Puna-apilassa oli enemmän sulamatonta kuitua (sulamaton NDF eli INDF) ja vähemmän sulavaa kuitua (DNDF = NDF-INDF). Korjattaessa säilörehu myöhemmin kuitupitoisuus lisääntyi molemmilla kasvilajeilla, mutta puna-apilassa sulamattoman kuidun lisääntyminen oli nopeampaa. Lehmät söivät eniten puna-apilan ja heinäkasvisäilörehun seosta ja vähiten aikaista puna-apilasäilörehua. Puna-apilasäilörehun sulavan kuidun sulatusnopeus oli suurempi ja sen kokonaissulavuus oli parempi kuin heinäkasvisäilörehun. Kasvuston vanhetessa heinäkasvisäilörehun sulavan kuidun sulatusnopeus pieneni, mutta puna-apilasäilörehulla se lisääntyi. Puna-apilan solunseinän erilainen koostumus tai kuitufraktioiden virtauskinetiikan erot eivät selitä aikaisen puna-apilasäilörehun pienempää syöntiä tai kasvilajien seoksen suurempaa syöntiä heinäkasvisäilörehuihin verrattuna.
The darker side of raw milk spoiling psychrotrophs
Authors: Munsch-Alatossava Patricia , Alatossava Tapani
Published: April 2019

In general, the quality of raw milk and of dairy products has been considerably improved by the refrigeration on farms, and in processing plants. Unfortunately, the current practices for the collection and the storage of the raw milk favour the growth of psychrotrophic bacteria, able to grow below 7°C, regardless of their optimal growth temperature. Besides their rapid growth ability in refrigerated milk, psychrotrophs produce heat stable extracellular proteases, lipases, phospholipases. Pseudomonas spp. constitute the predominant microorganisms limiting the shelf life of processed fluid at 4°C. In our studies, 64 isolates, selected from 13 raw-milk samples in Finland (that originate from farm, lorry or silo tanks) were characterized by the determination of their spoilage and phenotypic features. Phenotypic characterization of the isolates was mainly performed with API 20NE and BIOLOG GN2 identification systems; the results were system-dependent, although the presence of representatives of the Pseudomonas genus (for the majority of the isolates) was suggested by both systems; moreover, a significant number of isolates were partially identified as members of Stenotrophomonas, Burkholderia and Acinetobacter genera. All three genera comprise species considered in recent reports as emerging pathogens, that carry innate resistance to antibiotics. There is a general consensus that the widespread use of antibiotics has imposed a strong selective pressure that contributed to the emergence of multidrug resistant microorganisms. In the context of the increasing prevalence of antibiotic resistant bacteria, we evaluated the distribution of antibiotic resistant traits among the group of psychrotrophs retrieved from the raw milk samples The results obtained, with the ATB®PSE system (composed of a panel of 17 β-lactams and non-β-lactams antibiotics, representatives of 5 classes), designed to investigate the pseudomonads susceptibility/resistance, revealed that the majority of raw milk psychrotrophs, besides exhibiting spoilage features, also harboured antibiotic multiresistant traits.
F1-hybridimenetelmän kehittäminen kevätrypsille
Authors: Niemelä Tarja , Seppänen Mervi , Tulisalo Unto
Published: April 2019

Kevätrypsin satotason nostaminen on yksi öljykasvien viljelyn keskeisimmistä tavoitteista. Hybridirypsit mahdollistaisivat satotason nostamisen vähintään 10 – 20 %:lla sekä lisäisivät elinvoimaisuutta ja satovarmuutta vaihtelevissa kasvuoloissa. Tässä hankkeessa tavoitteena oli siirtää Kosena-nimellä kulkeva hybridimenetelmä kevätrapsilta kevätrypsiin ja testata menetelmän toimivuus rypsillä. Lisäksi tutkittiin Kosena-menetelmän yhteensopivuus hyvin homologisen, Ogura-menetelmän, kanssa.Hybridisiemen perustuu siementuotantomenetelmään, jossa valitut vanhempaislinjat saadaan risteytettyä keskenään. Yksi käyttökelpoisimmasta menetelmistä on sytoplasmaattisen koirassteriliteetin hyödyntäminen (CMS, sytoplasmic male sterility). Menetelmä perustuu solulimassa sijaitseviin perintötekijöihin, joiden vaikutuksesta heteet eivät muodosta siitepölyä. Tämä linja on äitilinja. Isälinja sen sijaan tuottaa siitepölyä ja toimii äitilinjan pölyttäjänä. Lisäksi isälinjan perintötekijät sisältävät ns. palauttaja-geenin (Rf, restor fertility), joka palauttaa normaalin siitepölymuodostuksen viljeltävään hybridiin.Tässä hankkeessa käytettiin japanilaisten tutkijoiden retikalta löytämää ja kevätrapsiin siirtämää Kosena-sytoplasmaa ja -palauttajageeniä. Tähän mennessä rypsin hybridilajikkeiden jalostus on pysähtynyt sopivan palauttajageenin puuttumiseen. Kosena-menetelmän geenit siirrettiin rapsilta rypsille perinteisellä takaisinristeytyksellä. Takaisinristeytyssukupolvien välissä sekä CMS- että Rf-tekijöiden siirtyminen varmennettiin PCR (poly chain reaction) -tekniikalla.Tutkimuksen tulokset vahvistivat Kosena- ja Ogura-menetelmien yhteensopivuuden. Kosena-menetelmän isälinja palautti siitepölytuotannon myös Ogura-sytoplasmalla, joten menetelmät ovat niin lähellä toisiaan, että niitä voidaan käyttää yhdessä. Tekemiemme vertailujen mukaan Ogura-sytoplasma toimii rypsillä paremmin kuin Kosena-sytoplasma.Siitepölymuodostuksen palauttava Rf-tekijä onnistuttiin siirtämään kevätrapsilta kevätrypsille tavanomaisella takaisinristeytyksellä. Kasvit olivat kuuden takaisinristeytyssukupolven jälkeen tyypiltään jo selvästi rypsimäisiä. Jälkeläistö oli tässä vaiheessa vielä heterotsygootti, mutta fertiilit kasvit omasivat hyvin kehittyneet heteet, jotka muodostivat runsaasti siitepölyä. Tekijän yhtenäistäminen ja saaminen homotsygoottiin muotoon toteutettiin itsesiitoksella. Menetelmä vaatii vielä lisäselvitystä sekä geenin pysyvyyden, että siementuotantomenetelmän toimivuuden suhteen.
Rypsin itämisen ja kasvuun lähdön edistäminen
Authors: Pahkala Katri , Känkänen Hannu , Peltonen-Sainio Pirjo , Huusela-Veistola Erja
Published: April 2019

Kasvukauden lyhyys on määräävä tekijä rypsin viljelyssä ja jalostuksessa. Rypsi kylvetään pääviljelyalueella yleensä toukokuun kahden ensimmäisen viikon aikana. Tärkeimpiä tekijöitä rypsin viljelyn onnistumisessa on tasainen ja nopea taimettuminen, jolloin myös edellytykset kasvuston hyvälle jatkokehitykselle ovat olemassa. Riittävän nopea taimettuminen heikentää rikkakasvien kilpailua ravinteista ja lyhentää tuholaisille altista taimivaihetta. Rypsin siemenen koko on vain kymmenesosa viljan jyvästä. Ristikukkaisilla kasveilla itämiseen tarvittava vararavinto (öljy, hiilihydraatit, valkuaisaineet) on sirkkalehdissä, joita ympäröi siemenkuori. Itämisen alkaessa vesi imeytyy siemeneen nopeasti. Vedenoton hidastuessa entsyymitoiminnat vilkastuvat ja meristeemiset muutokset alkavat. Kun vedenotto nopeutuu uudelleen, siemenkuori rikkoutuu ja sirkkajuuri työntyy esiin. Sirkkalehdet nousevat sirkkavarren kannattamina maanpinnalle nostaen siemenkuoren jäännökset mukanaan. Siemenen itämisen edellytyksenä on riittävä kosteus, sopiva lämpötila, ympäröivän ilman kaasukoostumus ja joillekin lajeille myös valo. Rypsillä optimaalinen kylvöaika, kylvösyvyys, lämpötila, kylvömäärä ja ravinteet sekä riittävä kosteus ovat tärkeitä tekijöitä nopeassa ja täydellisessä itämisessä ja kasvuun lähdössä. Kun rypsikasvusto on taimettunut, tuholaiset ja joinakin vuosina myös hallat voivat harventaa tai jopa tuhota rypsikasvuston. Tässä esityksessä käsitellään kylvöajan, kylvömäärän, kylvösyvyyden ja itämislämpötilan vaikutuksia rypsin itämiseen ja alkukehitykseen. Kasvun stimulointi ravinteita sisältävillä pinnoitteilla on antanut lupaavia tuloksia viljoilla, joten niiden vaikutusta myös rypsin taimettumiseen ja jälkikehitykseen selvitettiin. Lisäksi käsitellään riskejä, joita rypsi kohtaa taimettumisen jälkeen. Mukana on tuloksia juuri päättyneestä ”Rypsin viljelyvarmuuden parantaminen” –projektista sekä myös aikaisemmista tutkimuksista. Rypsin taimettumisaika oli 17 vrk 5 oC lämpötilassa, 10 vrk 15 oC:ssa. Aikainen kylvö heti maan tultua kylvökuntoon vähensi kasvuston tiheyttä ja korkeutta verrattuna noin kaksi viikkoa myöhempään kylvöön. Karaistunut rypsikasvusto kesti sirkkalehtiasteella hyvin -3 oC hallaa, mutta -5 oC:ssa menetettiin puolet taimista. Pinnoituspolymeerien käyttö rypsin kylvöä ajoitettaessa ei ollut kovin lupaavaa. Rypsi taimettui parhaiten 0 - 2,5 cm:n syvyydestä, jos maassa oli riittävästi kosteutta. Osa siemenistä säilyi hengissä 20 cm syvyydessä. Kylvämällä 250 itävää siementä/m2 saatiin aikaan optimikylvöolosuhteissa kasvusto, jonka yksilömäärä oli 180 kpl neliömetrillä, tiheys, jonka jälkeen ei saavutettu enää sadonlisäystä. Siemenriviin annettu typpilannoitus (10 kg/ha) hidasti taimettumista kasvihuonekokeessa. Fosforin käytöllä siemenen kuorruttamisessa saatiin vaihtelevia tuloksia, joihin vaikutti vuosi, lajike ja kasvupaikka.
Ympärivuotisen kasvihuonevihannestuotannon tehostaminen
Authors: Näkkilä Juha , Hovi-Pekkanen Tiina , Tahvonen Risto
Published: April 2019

Vuosina 2001-2005 Maa- ja elintarviketalouden tutkimuskeskuksessa (MTT) on kehitetty oloihimmesoveltuvaa ympärivuotista tuotantotekniikkaa kurkulle, tomaatille ja paprikalle. Tutkimusta ovatrahoittaneet MTT:n ja Maa- ja metsätalousministeriön lisäksi mm. Kauppapuutarhaliitto, Kekkilä Oyjja Oy Schetelig Ab. Tutkimushankkeessa on tutkittu mm. korkean vihanneskasvuston valo-olojentasoittamista kasvuston alaosaa valottamalla. Tavoitteena oli kehittää valotusmenetelmä, jollatehostetaan tuotannon energiatehokkuutta vihannesten laadusta tinkimättä.Nykyisin yhä suureneva osuus kasvihuonetuotannosta on ympärivuotista, sillä uuttaviljelypinta-alaa rakennetaan nykyisessä markkinatilanteessa vain lähinnä ympärivuotista tuotantoavarten. Ympärivuotisessa tuotannossa vuotuinen sato on 2-3 kertaa suurempi kuin noin kahdeksantuotantokuukautta kestävässä luonnonvaloon perustuvassa tuotannossa. Ympärivuotinen tuotantoperustuu tekovalon tehokkaaseen käyttöön auringon valon lisänä.Kasveja valotettiin suurpainenatrium-valaisimilla 16-20 h vrk-1, kun kokonaissäteily alitti 214-286 W m-2. Kasvihuoneen hiilidioksidipitoisuus nostettiin 800-1000 μl l-1 tasolle, kun tuuletusluukutolivat riittävän kiinni. Valotussähkön energiankäyttötehokkuutta voitiin nostaa vuoden ajasta riippuen5-30 %, kun osa kasvuston yläpuolisista valaisimista sijoitettiin riviväliin valaisemaan lehtiä kasvustonalaosassa. Tulosten perusteella kasvuston alaosan valaisuun käytetystä pystysuoraan sijoitetustapolttimosta säteily kohdistuu tehokkaasti kasviriviin ja sitä hukkaantuu varsin vähän alas käytävälle jaylös. Kasvuston alaosan valotuksessa havaittuja kasteluun liittyviä kesäajan laatuongelmia voidaantodennäköisesti vähentää tasoittamalla kasvirivin suuntaista valotusta pienitehoisemmilla valaisimillaja tähän tarkoitukseen kehitetyllä heijastimella. Kasvuston alaosaa valottavien valaisimien tuotekehityson kuitenkin vasta alkanut.Niukan luonnon valon aikainen tuotanto aletaan hallita jo niin hyvin, että satoa saadaan talvellalähes yhtä paljon kuin kesällä. Kurkkusato voi olla kesällä jopa heikompi kuin talvella, koskakasvihuoneen olosuhteita ei hallita yhtä hyvin kesällä korkean ulkolämpötilan takia. Kunkasvihuoneen lämpötilaa, ilmankosteutta ja hiilidioksidipitoisuutta opitaan hallitsemaan täsmällisestija taloudellisesti ympäri vuoden, voidaan nykyisiä satoja lisätä vielä merkittävästi.
Mansikan mustalaikun aiheuttaja Colletotrichum acutatum säilyy kasvinjätteissä
Authors: Parikka Päivi , Pääskynkivi Eila , Lemmetty Anne
Published: April 2019

Mansikan mustalaikku (Colletotrichum acutatum) löytyi ensimmäisen kerran Suomesta vuonna 2000Hollannista tuoduista mansikan taimista. Koska kyseessä on karanteenituhooja, sen leviämisen estämiseksiviranomaiset asettivat mansikan avomaaviljelyyn kolmen vuoden karanteenin saastuneille lohkoille.Taudinaiheuttajan säilymisestä Suomen ilmasto-oloissa ei silloin ollut vielä tutkittua tietoa.Mustalaikun aiheuttajan säilymistä mansikan kasvinjätteissä selvitettiin 2002-2003 MTT kasvinsuojeluntutkimuksen tiloissa Jokioisilla. Mansikan lehtiä, tyviä ja marjoja tartutettiin keinotekoisestikasvihuoneessa C. acutatum –sienellä ja saastutettua kasviainesta säilytettiin muovisangoissa hiekkamaahanpeitettynä ja maan pinnalla yli talven. Koe tehtiin sekä ulkona että kylmillään olevassamuovihuoneessa, jossa lämpötila laski tammikuun alussa alle –30ºC useaksi vuorokaudeksi. Saastutettukasvinjäte oli pakattu pieniin verkkopusseihin ja pusseja otettiin säilytyspaikoista keväällä ja kesälläkasvihuonetestejä varten. Taudinaiheuttajan säilyminen tartutuskykyisenä testattiin kasvihuoneessaJonsok- ja Rita-lajikkeiden taimilla.Mustalaikku saatiin tarttumaan testitaimiin keskikesään asti säilytetyistä, tartutetuista kasvinosista.Kasveissa todettiin mustalaikkuoireita sekä rönsyissä että lehtiruodeissa. Taudinaiheuttajavoitiin saada kasvamaan oireellisista kasvinosista ravintoalustalla ja oireettomistakin osista se todettiinPCR-diagnostiikalla. Heinäkuun lopulle asti maassa säilytetyistä kasvinosista tauti ei enää aiheuttanutmansikantaimiin näkyviä oireita. Taudinaiheuttaja voitiin kuitenkin todeta molekyylibiologisesti testikasveistaotetuista lehtiruodin tyvi- ja juurakkonäytteistä.Mustalaikun säilymistä maassa ilman kasvinjätettä testattiin myös saastuneelta peltolohkoltaotetuista maanäytteistä istuttamalla niihin kasvihuoneessa mansikan taimia. Maanäytteet otettiin PiikkiöstäMTT puutarhatuotannon tutkimuksen koekentältä, jossa vuonna 2002 todettiin mustalaikkua jakasvusto hävitettiin polttamalla. Mustalaikun aiheuttaja todettiin PCR-testillä kasveista, jotka olivatkasvaneet maassa, josta sairaat kasvit oli hävitetty yli vuosi aikaisemmin polttamalla.Tehdyn säilytyskokeen johtopäätöksenä on, että Colletotrichum acutatum pystyy säilymäänmaassa tai maan pinnalla kasvinjätteissä elinkykyisenä ainakin seuraavaan kevääseen, jopa kesään asti.Tauti voi säilyä piilevänä tartunnan saaneissa elävissä kasveissa, myös rikkakasveissa. Siksi kolmenvuoden karanteeni on tarpeen taudin leviämisen ehkäisemiseksi.
Pellavan siemenen laadun kehittäminen
Authors: Kymäläinen Hanna-Riitta , Sjöberg Anna-Maija
Published: April 2019

Suomalaiset öljypellavayritykset ovat kiinnostuneita tuotteidensa laadun kehittämisestä. Helsingin yliopiston Agroteknologian laitoksessa luodun Laaturenkaan avulla on tutkittu ja arvioitu erilaisia laatuun vaikuttavia ominaisuuksia. Öljypellavan laadun kehittäminen on osana vuonna 2005 päättynyttä Agrokuituverkosto-hanketta. Tähän hankkeeseen osallistuivat Palmenia, Helsingin yliopiston Agroteknologian laitos sekä öljypellavayritykset.Osana Agrokuituverkoston toimintaa on vuosina 2004-2005 Helsingin yliopiston Agroteknologian laitoksen toteuttama kadmiumselvitys. Selvitystä varten yritykset toimittivat öljypellavanäytteitä kadmiumanalyyseihin. Mitattuja arvoja verrattiin kansainvälisiin pitoisuuksiin ja hyväksyttävästä päiväsaannista esitettiin arviot. Tulokseksi saadut kadmiumpitoisuudet ovat samaa tasoa kuin kansainvälisissä tutkimuksissa. Normaalilla suomalaisella ruokavaliolla pellavansiementä saa kadmiumin suhteen syödä turvallisesti suositellun määrän 24 g - 30 g. Suomalaisen pellavan kadmiumpitoisuus ei siis aiheuta normaaleilla päiväannoksilla (esim. 24 g pellavaa päivässä) erityistä riskiä, kun asiaa tarkastellaan nykyisen WHO:n asettaman PTDI-arvon (Provisional Tolerable Daily Intake) kannalta. Runsaskadmiumisen ruokavalion lisänä em. päiväannokset voivat olla liian suuret, jos käytetään korkean kadmiumpitoisuuden omaavaa pellavaa. Jos pellavansiementä käytetään päivässä alle 24 g määrä, riskit vähenevät vastaavasti. Poikkeuksena ovat ne henkilöt, joilla on muitakin riskitekijöitä kadmiumin saannin suhteen, esim. saastunut asuinalue, tupakointi tai alentunut sietokyky. Tällöin on kiinnitettävä enemmän huomiota kadmiumin kokonaissaantiin ja saantiin myös pellavan siemenen osalta. Osasta pellavan siemeniä mitattiin myös rasvahappokoostumus ja muut laatuominaisuudet. Lajikkeiden välillä oli eroja erityisesti proteiinipitoisuuksissa, α-linoleenihappopitoisuuksissa sekä fenolisten yhdisteiden määrässä.
Pelkkä seosrehu tai laimeampi seosrehu ja väkirehulisä lypsylehmien ruokinnassa
Authors: Khalili Hannele , Mäntysaari Päivi , Sariola Juha , Kangasniemi Reima
Published: April 2019

Maatiloilla on menossa voimakas rakennekehitys, jonka seurauksena muodostetaan suurempia tuotantoyksiköitä. Tilat ja karjakoot kasvavat, jolloin pihatot yleistyvät ja ruokintasysteemit muuttuvat. Suurissa tuotantoyksiköissä pihatto-olosuhteissa seosrehuruokintastrategia on yleisesti valittu ruokintasysteemi, mutta pihatoissa on usein käytössä myös väkirehukioskit.Tämän tutkimuksen tarkoituksena oli selvittää väkirehukioskin merkitystä seosrehuruokinnan täydentäjänä pihatossa. Tutkimuksessa verrattiin pelkän seosrehuruokinnan sekä ruokinnan, jossa laimeampaa perusseosta täydennetään lypsykauden alussa väkirehuautomaatista saatavalla lisäväkirehuannoksella vaikutusta lypsylehmien syöntiin, maidontuotantoon ja maidonkoostumukseen.Koe suoritettiin MTT:n Minkiön tutkimuspihattossa Jokioisilla. Koelehmiä oli kaikkiaan 39 Ay lehmää. Puolet koelehmistä (ryhmä S) sai ainoana rehuna seosrehua (seos A), jossa väkirehun osuus kuiva-aineesta oli 51% ja puolet (ryhmä KS) seosta (seos B), joissa väkirehun osuus oli kuiva-aineesta 45%. KS-ryhmä sai lisäksi lypsykauden alussa lisäväkirehua kioskista ja annos oli laktaatiopäivinä 1 – 100 useammin poikineilla 6,5 kg/pv ja ensikoilla 5,5 kg/pv. Laktaatiopäivinä 101 – 150 oli lisäväkirehuannos useammin poikineilla 3,0 kg/pv ja ensikoilla 2,5 kg/pv. Loppulypsykaudella (yli 150 päivää poikimisesta) sai KS-ryhmä pelkästään seosta B, lisäväkirehua ei annettu. Seosrehuissa (A ja B) käytettiin samaa nurmisäilörehua ja MTT:llä sekoitettua väkirehua. Väkirehukioskista saatava lisäväkirehu oli teollista täysrehua.Kokeenaikaisiin keskimääräisiin kuiva-aine syönteihin ja ravintoaineiden saantiin ei kioskilisällä ollut vaikutusta. Ensimmäisen 100 lypsypäivän aikana syönti kehittyi samaa vauhtia niin pelkällä seos kuin seos ja kioskiryhmälläkin. Sen sijaan seuraavan 50 päivän aikana oli syönti seosryhmällä korkeampi (P<0.10). Ilmeistä on, että kun kioskiannos pudotettiin 100 lypsypäivän jälkeen, niin kioskiryhmän lehmät eivät pystyneet lisäämään seoksen syöntiä vastaavaa määrää ja näin kokonaissyönti jäi alhaisemmaksi. Vastaava notkahdus syönneissä nähdään myös 150 päivän kohdalla kun kioskirehu jätettiin kokonaan pois.Johtopäätökset: tulokset osoittivat, että väkirehun kokonaiskulutuksessa koekaudella ei ruokintastrategioiden välillä ollut eroa. Ruokintastrategioiden välillä ei ollut eroa myöskään keskimääräisissä tuotoksissa, syönneissä tai kunnon kehityksessä. Kaiken kaikkiaan koetulokset osoittivat, että molemmat ruokintastrategiat soveltuivat hyvin lehmien ruokintaan.
Maan rakenneputkitusta seurataan Tyrnävällä
Authors: Forsman Kristian , Virtanen Elina , Joki-Tokola Erkki , Rautiainen Olavi
Published: April 2019

Maan rakenneputkitus on salaojituksen erikoismuoto, jossa putket asennetaan matalampaan ja tiheämpään kuin tavanomaisessa salaojituksessa. Tavallisesti salaojituksessa käytettävän viisi senttisen putken optimaalinen asennussyvyys on yksi metri maanpinnan alapuolella. Soraa ei käytetä, vaan putkien ympärysaineena käytetään orgaanista kangasta, kuten kookoskuitua. Lisäksi rakenneputkitukseen kuuluu olennaisena osana maan tasokohotus. Maan tiivistymät rikotaan ja maan ilmatilavuutta lisätään kohottamalla koko tiivistynyttä maakerrosta kauttaaltaan ylöspäin. Toimenpiteen avulla parannetaan juuriston kasvua ja sadevesien infiltraatiota.Tyrnävälle perustettiin syksyllä 2004 rakenneputkituksen seurantaa varten koekenttä, jonka avulla pystytään tilamittakaavassa vertaamaan rakenneputkitusta vanhaan säätösalaojitukseen. Tutkimuslohkon suunnitteli ja perustamistoimenpiteistä vastasi Maanrakenne ja vesitalous O&M Oy, ja MTT Pohjois-Pohjanmaan tutkimusasema havainnoi lohkolla viljellyn perunakasvuston sadon ja sadon kehityksen. Käytännön viljelytoimenpiteistä vastasi lohkoa viljelevä maanomistaja.Rakenneputkitus antoi ensimmäisenä seurantavuonna varsin rohkaisevat tulokset. Kasvu oli silmämääräisestikin arvioituna erittäin runsasta. Satotasossa tämä realisoitui 4,1 t/ha (+10,4 %) parempana satona kuin säätösalaojituksessa (p=0,01). Rakenneputkituksen ongelmana oli kuitenkin kasvuston hidas alkukehitys, jo taimettuminen kesti rakenneputkituksessa 1,5 vrk kauemmin kuin verrannelohkolla (p=0,069). Rakenneputkitus ei pystynyt koko kasvukautena ottamaan eroa kiinni, ja sadon kuiva-aine- ja tärkkelyspitoisuudet jäivät säätösalaojitusta huomattavasti alhaisemmalle tasolle (p<0,05). Kasvuston hitaampi kehittyminen oli mitä ilmeisimmin seurausta rakenneputkitetun lohkon huonommasta maan lämpötaloudesta, mutta tämä saattaa olla vain ensimmäistä seurantavuotta koskeva ongelma. Sadon ravinnepitoisuudet olivat rakenneputkituksessa korkeita, samoin kuin sadon maasta poistamat ravinteet. Kaliumin, magnesiumin ja kalsiumin osalta erot olivat tilastollisesti merkitseviä.Varsinaisia johtopäätöksiä tutkimuksesta ei kannata ensimmäisen vuoden jälkeen vielä tehdä, vaan se vaatii pidempiaikaisen seurannan.
Kvantitatiivinen PCR-pikamääritysmenetelmä viljojen Fusarium-homeille
Authors: Yli-Mattila Tapani , Paavanen-Huhtala Sari , Sarlin Tuija , Jestoi Marika , Parikka Päivi , Rizzo Aldo , Haikara Auli , Gagkaeva Tatjana , Klemsdal Sonja
Published: April 2019

Mykotoksiinien määriin viljoissa EU:ssa on tulossa uusia enimmäismäärärajoja vuonna 2006. Sallittu enimmäismäärä viljojen deoksinivalenoli (DON) pitoisuudelle tulee olemaan ohrassa ja vehnässä 1250 ppb, kaurassa 1750 ppb ja lastenruuissa 200 ppb. Niinpä teollisuus tarvitsee uusia luotettavia pikamääritysmenetelmiä suuren mykotoksiiniriskin omaavien viljaerin löytämiseen tutkittavista viljanäytteistä. Työssä testattiin ensin viittä lajispesifistä lajikeparia SYBR Greeniin perustuvalla kvantitatiivisella PCR:llä vuoden 2002 viljanäytteillä, joiden toksiinimäärät tiedetään. Tulokset olivat kuitenkin vain semikvantitatiivisia eivätkä kovin toistettavia määrien suhteen (hajontaa DNA-määrien suhteen ei-spesifisistä monistustuotteista johtuen), joten emme voineet luotettavasti tutkia eri viljanäytteiden DNA-määrien korrelaatiota toksiinimääriin, vaikka PCR-reaktiota optimoitiin eri tavoilla. Sen sijaan TaqMan-alukkeilla ja koettimilla pystyttiin toistettavasti määrittämään Fusarium graminearum (TMFg12), F. poae (TMpoae), F. sporotrichioides/F.langsethiae (TMLAN), F. avenaceum/F.arthrosporioides (TMAV) ja trikotekeeneita tuottavien Fusarium-lajien (TMTRI) DNA:n määrät suomalaisissa viljanäytteissä GeneAmp 5700 ja LightCycler-laitteilla. Kaikkia TaqMan-alukkeita ja koettimia voidaan käyttää epäilyttävien viljanäytteiden karsimiseen pika-analyysissä esim. viljojen esinäytteiden valinnassa viljelijöiltä ennen yhtiöiden ostopäätöstä. Menetelmä sopii erityisesti kauralla (TMFg12) sekä myös ohralla (TMTRI) ja kevätvehnällä (TMFg12 ja TMTRI) suuria deoksinivalenoli (DON) pitoisuuksia sisältävien näytteiden löytämiseen, ohralla (TMpoae) ja kauralla (TMpoae) suuria nivalenoli (NIV) pitoisuuksia sisältävien viljanäytteiden löytämiseen sekä ohralla (TMAV) suuriamoniliformiini (MON) ja enniatiini (ENN) pitoisuuksia sisältävien näytteiden löytämiseen. Lisäksi menetelmästä on hyötyä (TMLAN) etsittäessä suuria HT2 ja T2pitoisuuksia sisältäviä kauranäytteitä. F. langsethiaen/F. sporotrichioideksen ja F. poaen samanaikainen tunnistaminen sekoitetuista puhdasviljelmistä ja viljanäytteistä onnistui ABI Prism 7700 -laitteella ja antoi erikseen tehtyjen monistusten kanssa yhtäpitävät tulokset. MON- ja ENN-pitoisuudet korreloivat myös vuoden 2002 ohranäytteiden yhdistettyjen F.avenaceum/F.arthrosporioides/F.tricinctum-pitoisuuksienkanssa. Myös DON-pitoisuudet korreloivat suuntaaantavasti yhdistettyjen F.culmorum/F.graminearum-isolaattipitoisuuksien kanssa. Työ perustuu Pikafus-Tekes-projektin loppuraporttiin ja siitä valmisteilla oleviin julkaisuihin.
Peruna- ja vihannesjätteen käsittely ja käyttö maatilalla
Authors: Lehto Marja , Salo Tapio , Sorvala Sanna , Kemppainen Riitta , Vanhala Petri
Published: April 2019

Peruna- ja vihannestiloilla muodostuu kasvijätettä keskimäärin 50 000 tonnia vuodessa. Tämän lisäksi huomattava määrä jätettä muodostuu perunan ja juuresten kuorimotoiminnasta. Kuorimoillakuorittavasta raaka-aineesta 30-40% joutuu jätteeksi. Peruna- ja vihanneskuorimojäte ajetaan pääosin pelloille tai käytetään eläinten rehuna. Kasvijäte tulisi käsitellä ennen peltolevitystä, esimerkiksikompostoimalla tai mädättämällä. Käsittelemättömän kasvijätteen käyttöä rajoittavat mahdolliset jätteessä olevat kasvitaudit ja rikkakasvinsiemenet. Jätteen varastointiin tilalla tulisi kiinnittäähuomiota, jottei siitä aiheutuisi päästöjä maaperään eikä pinta- ja pohjavesiin. Tehokas tapa hyödyntää peruna- ja vihanneskuorimojätettä on sen käyttö eläinten rehuna.Peruna- ja vihannesmassa on hyvää ravintoa nautaeläimille sellaisenaan, mutta sioille se on kuumennettava. Rehukäytössä ratkaistavia asioita ovat mm. juuresmassan ja muun rehun seossuhde,jätteen säilyvyys, kuljetus ja käytetty ruokintamenetelmä. Peruna- ja vihanneskuorijätteen rehukäyttöä olisi järkevää lisätä. Rikkakasvien siemenet leviävät mullan ja multaa sisältävien jätteiden mukana.Kompostoimattoman mullan levittäminen eri vihanneslohkolle voi edistää ongelmalajien leviämistä. On tärkeää, että joko multaa sisältävät jätteet käsitellään niin, että siemenet menettävät elinkykynsä,tai multa sijoitetaan sellaisiin kohteisiin, joissa siemenet eivät aiheuta ongelmia. Siementen elinkyvyn vähentämiseksi vihannesten mukana tullut multa olisi kompostoitava tai vanhennettava.Kompostoinnin jälkeenkin multa on turvallisempaa levittää viljakierrossa olevalle kuin vihanneskierrossa olevalle lohkolle. Riskien minimoimiseksi ulkomaista alkuperää oleva multakannattaa sijoittaa siten, että vähäinenkään määrä rikkakasvien siemeniä ei päädy peltoon. Vihanneksissa ja perunassa esiintyvien kasvitautien aiheuttajia ovat patogeeniset sienet,bakteerit, virukset ja ankeroiset. Parhaiten kasvitaudin aiheuttajat tuhoutuvat komposteissa tai muulla käsittelyllä, jossa lämpötila nousee riittävän korkeaksi. Riittävä hygienisoituminen kasvipatogeeniensuhteen saavutetaan, kun kompostin lämpötila on useita viikkoja yli 40 oC tai viikon ajan yli 70 oC. Lämpötilan lisäksi kasvitautien tuhoutumiseen vaikuttavia tekijöitä kompostissa ovat kompostinkosteus, kompostissa lisääntyvien hajottajamikrobien tuottamat toksiset yhdisteet kuten orgaaniset hapot ja ammoniakki, soluja liuottavat entsyymit ja antibiootit.Hyvin toimivalla kompostoinnilla voidaan saada peruna- ja vihannesjätteestä käyttökelpoista maanparannusainetta. Huomiota on kiinnitettävä tuotteen raaka-aineisiin, alkuperään,käsittelymenetelmiin, tuotteen asianmukaiseen käyttöön sekä jäljitettävyyteen. Peruna- ja vihanneskuorimon jätteet ja jätevedet -hankkeessa on tutkittu kasvijätteen osaltakuorimojätteen kompostoitumista astia-, rumpu- sekä aumakomposteissa sekä lopputuotteen laatua. Lisäksi on selvitetty kuorimojätteen rehukäyttöä, varastointia ja säilyvyyttä.