bluuebunny/crossref_metadata_2025 huggingface dataset:
Lietuvos ateities perspektyvų analizė XIX a. viduryje
Authors: Genzelis Bronislovas
Published: January 2019

Straipsnyje teigiama, kad XIX a. socialinė ir tautinė carizmo priespauda Lietuvos visuomenės veikėjus vertė analizuoti šalies ateities raidos perspektyvas. Dar XIX a. pirmoje pusėje Lietuvos opoziciniuose sluoksniuose vyravo nuomonė (S. Daukantas, J. Goštautas, L. Jucevičius, S. Konarskis, K. Zabitis), kad feodaliniai baudžiaviniai santykiai yra naikintini, nes jie nėra našūs ir prieštarauja žmogaus prigimčiai. Šie sluoksniai Lietuvos ateitį siejo su buržuazinio tipo valstybės sukūrimu. Stambieji žemvaldžiai išsivadavimą suprato kaip santykių, buvusių iki Lietuvos įjungimo į Rusijos sudėtį, atkūrimą. Z. Sierakauskas, M. Akelaitis puoselėjo daugiatautės federacinės valstybės sukūrimo idėją. Kiti (E. J. Daukšys, K. Kalinauskas) nepritarė Žečpospolitos atkūrimui, Lietuvą siekė atriboti nuo Lenkijos, Lietuvos ateitį siejo su socialinės priespaudos panaikinimu ir demokratinės valstybės įkūrimu. L. Ivinskis, M. Valančius svarbiausiu uždaviniu laikė nutautėjimo stabdymą organizuojant lietuviškos spaudos platinimą.
Intuicija
Authors: Juršėnas Nikodemas
Published: January 2019

Straipsnyje nagrinėjama intuicijos sąvoka, jos vaidmuo moksle ir kūrybiniame procese. Aptariamos šios sąvokos skirtingos reikšmės filosofijos istorijoje. Skiriama jutiminė ir intelektualinė intuicija. Jutiminė intuicija yra glaudžiai susijusi su pirmąja signaline sistema, kurioje svarbiausias vaidmuo tenka jutiminiam daikto ar proceso vaizdui. Intelektualinės intuicijos svarbiausias bruožas – staigus reiškinio visumos suvokimas be detalios jo analizės. Ji yra mokėjimas greitai ir betarpiškai aptikti tiesą; sugebėjimas surasti bendrą sprendimą, rezultatą, užčiuopti visumą, remiantis pavieniais duomenimis, faktais; mokėjimas surasti konkrečios problemos sprendimą, remiantis bendrais teiginiais. Intuicijos aktai iš esmės remiasi psichofiziologiniais procesais, vykstančiais galvos smegenų žievėje. Kūrybos procese logika ir intuicija papildo viena kitą.
Visuomeninio moralinio auklėjimo poreikio atsiradimas
Authors: Kalenda Česlovas
Published: January 2019

Straipsnyje nagrinėjamos visuomeninio moralinio auklėjimo poreikio atsiradimo ir kitimo istorinės prielaidos. Teigiama, kad šis poreikis kilo atsiradus visuomeniniam darbo pasidalijimui, plėtojantis mainams. Išsiskyrė visuomeninis ir asmeninis interesai, atsirado individo ir visuomenės prieštaravimai. Atsirado abstrakčios moralinės normos, kurių turinį lėmė moraliniai principai – visuomenės ekonominės struktūros sąlygoti žmonių tarpusavio santykiavimo pagrindai. Moralinis auklėjimas tapo tam tikrų visuomeninių institutų (valstybės, bažnyčios) rūpesčio objektu, didelę reikšmę jame įgavo religija ir filosofija. Klasinėje visuomenėje žmonių santykių susvetimėjimas sunkino moralės teorinį pagrindimą. Nesąmoningas normų iškalimas ir pavertimas besąlygišku įpročiu dar ankstyvojoje žmogaus gyvenimo stadijoje buvo pakankama jų efektyvumo sąlyga. Dogmatiškas moralinio auklėjimo pobūdis klasinėje visuomenėje negalėjo būti įveiktas vien subjektyviomis atskirų individų pastangomis – tik socialistinė visuomenė, revoliucinės praktikos pagrindu formuodama savo narių mokslinę pasaulėžiūrą, gali įveikti šią moralinio auklėjimo ydą, objektyviai sąlygotą klasinių santykių.
Stanislovas Jundzilas – gamtamokslinių idėjų skleidėjas
Authors: Griška Albinas
Published: January 2019

Straipsnyje apžvelgiami Vilniaus universiteto botanikos ir zoologijos profesoriaus, pirmojo Botanikos katedros vedėjo Stanislovo Jundzilo (1761–1847) gyvenimo ir kūrybos svarbiausi bruožai. Jis daugiausia nagrinėjo augalų sistematikos problemas, savo mokslinę-pedagoginę veiklą derino su darbu botanikos sode, kurį pats įkūrė. S. Jundzilas pasaulį skirstė į organinį ir neorganinį. Materiali masė iš pirminės kūrybinės jėgos yra gavusi savybę veikti pagal tam tikras nekintamas taisykles. Gyvybė yra organinių funkcijų ir procesų visuma, apimanti fizinius ir cheminius procesus. Nervai yra betarpiški ryšininkai tarp jutimo organų ir sielos. Siela yra nemateriali, žmogaus siela ne tik jaučia, bet ir mąsto, yra tobulesnė ir veiklesnė už gyvulių dvasinį pradą. Siela jutimams neprieinama, neturi tįsumo ir formos. Siela būtų visai neveikli, bereikšmė, jei materialus išorinis pasaulis nepaveiktų jutimo organų ir jei nervai, kurie taip pat materialūs, neperneštų dirginimų į sielą ir nepaskatintų jos veikti. S. Jundzilas priešinosi konservatyvių dvasininkų kovai su pažangiomis idėjomis švietimo įstaigose, daug nuveikė populiarindamas gamtamokslines idėjas.
Lietuvos XVI-XVIII a. filosofijos tyrimai ir Kijevo Mohilos akademijos filosofinis palikimas
Authors: Ničik V.
Published: January 2019

Straipsnyje tiriamas Kijevo Mohilos akademijos filosofinis palikimas. Ukrainiečių mąstytojų veikaluose randame Vakarų Europos reformacijos idėjų poveikį, bet reformacinis judėjimas Ukrainoje nesuvestinas tik į šią įtaką. Jis turi specifines išraiškos formas. Scholastikai Ukrainoje atstovauja filosofija, kurią dėstė Kijevo Mohilos akademijos dėstytojai. Ši akademija, iš pradžių buvusi kolegija, susikūrė 1632 m., susijungus Kijevo brolijos mokyklai su Kijevo-Pečioros lauros mokykla. Kijevo Mohilos kolegija vykdė filosofinio ir teologinio pravoslavybės pagrindimo funkciją. Kijevo Mohilos akademijos filosofinį palikimą sudaro daugiau kaip 200 filosofinių kursų. XVII a. ši akademija išreiškė pakilusių į nacionalinio išsivadavimo kovą plačiųjų demokratinių masių interesus. Nuo akademijos įkūrimo pradžios joje, taip pat ir brolijų mokyklose, buvo studijuojama ne tik Ptolemėjaus sistema, bet ir Tycho Brahės, M. Koperniko ir R. Descarteso sistemos. F. Prokopovičius jau buvo susipažinęs su J. Keplerio ir G. Galilėjaus darbais. Akademijoje skaitytiems filosofijos kursams būdinga dėmesys jausmams, patyrimui, protui, kritiškas požiūris į šventraštį kaip vienintelį tiesos kriterijų.
Neoscholastinis filosofijos diferencijavimas buržuazinėje Lietuvoje
Authors: Poška A.
Published: January 2019

Straipsnis skirtas neoscholastinės filosofijos diferenciacijai buržuazinėje Lietuvoje aptarti. Neoscholastinė filosofija Lietuvoje nebuvo originali (kaip ir daugelyje kitų šalių). Daugiausia buvo sekama žymių Vakarų Europos neoscholastų darbais. Daugiau originalumo buvo parodyta siekiant susintetinti tomizmą ir V. Solovjovo filosofines idėjas bei kuriant kultūros, tautos ir kitas koncepcijas. Buržuazinėje Lietuvoje neoscholastinę filosofiją galima skirstyti į dvi ryškesnes kryptis: neotomistinę ir neoaugustinistinę, arba spiritualistinę. Pagal užimtas pozicijas, atstovų kvalifikaciją, spaudos darbus pagrindinė vyraujanti neoscholastinės filosofijos kryptis buvo neotomizmas. Jo atsiradimas buržuazinėje Lietuvoje sutapo su neotomizmo raidos Vakarų Europoje antruoju laikotarpiu, kai jis buvo pakankamai išpopuliarėjęs, susikūrę pagrindiniai jo centrai. Neotomistinei krypčiai priklausė žymiausias neoscholastinės filosofijos atstovas Kauno universiteto profesorius S. Salkauskis. Spiritualistinė tendencija neoscholastikoje nebuvo vieninga, ji apėmė skirtingus filosofus, kuriuos jungė tik kai kurios bendros metodologinės pozicijos.
Katalikybės socialinės doktrinos analizė [V. Niunka. Socialiniai katalikybės mitai, V., 1965]
Authors: Gaidys A.
Published: January 2019

1971 m. birželio 8 d. Vilniaus universitete Vladas Niunka apgynė filosofijos mokslų kandidato disertaciją „Katalikybės socialinės doktrinos evoliucijos kai kurie aspektai“. Oficialieji oponentai: filosofijos mokslų daktarai Irmija Zaksas ir Jokūbas Minkevičius. Disertacijoje, remiantis marksistine metodologija, išanalizuoti gausūs oficialieji Katalikų bažnyčios dokumentai, katalikybės veikėjų publikacijos, II Vatikano susirinkimo medžiaga ir parodyta, kaip evoliucionavo katalikybės socialinė doktrina nuo atsiradimo iki II Vatikano susirinkimo.
L. Pirandelo dramų filosofinės ir estetinės problemos
Authors: Baužytė Galina
Published: January 2019

Italų dramaturgas, novelistas ir romanistas L. Pirandello paliečia svarbias filosofines ir psichologines problemas, kurios buvo svarstomos reliatyvistų, agnostikų ir egzistencialistų teorijose. Jis polemizavo su natūralistais ir pozityvistais suformuluodamas savitą asmenybės koncepciją, kurioje didžiausias dėmesys skiriamas sąmonės ir pasąmonės gyvenimui. Savo ankstyvosiose dramose („Taip yra“ 1918, „Gyvenimas, kurį aš tau duodu“, 1924) L. Pirandello plėtojo reliatyvistinę teoriją apie objektyviosios tiesos nepažinumą, apie subjektyvius gyvenimo vaizdinius. Tokiu būdu iškyla L. Pirandello dramaturgijos svarbiausias konfliktas tarp realybės ir iliuzijos, kuris ryškiausiai išreiškiamas dramoje „Henrikas IV“ (1922). Dramose „Šeši personažai ieško autoriaus“ (1921) ir „Šiandieną mes improvizuojame“ (1929) autorius sprendžia gyvenimo ir meno santykio problemą, iškelia meninės tikrovės autonomijos idėją.
Viduramžiai, bažnyčia, mokslas
Authors: Barzdaltis Juozas
Published: January 2019

Straipsnyje analizuojamos XIX a. pabaigos – XX a. pradžios Lietuvos ateistų pažiūros į viduramžių bažnyčią ir į tą žalą, kurią ji padarė mokslo vystymuisi, kai buvo akcentuojama tikėjimo forma, o ne turinys, kai viešpatavo aklas fanatizmas, į pirmą vietą iškėlęs antgamtinių jėgų garbinimo emocinį aspektą, o žmogaus išgelbėjimui buvo reikalaujama ne žinojimo, bet tikėjimo ir žmogiškasis mąstymas buvo sukaustytas scholastika ir dogmomis. Lietuvos ateistai teisingai nurodė, kad tada, kai religijoje vyrauja ne turinys, o forma, kai bažnyčia savo tikintiesiems diegia antimokslines biblines pažiūras į pasaulį ir gamtos reiškinius, ugdomas formalus ir fanatiškas tikėjimas, sukaustantis protą ir neleidžiantis minčiai laisvai plėtotis. Nagrinėjamo laikotarpio Lietuvos ateistai, dar nesivadovavę dialektiniu ir istoriniu materializmu, nesugebėjo atskleisti tikrųjų šio ideologinio proceso priežasčių, todėl subjektyvistiškai visą kaltę vertė bažnyčios vadovams ir kunigams.
Metodologiniai etikos klausimai
Authors: Rybelis Antanas
Published: January 2019

1972 m. balandžio 22 d. Vilniaus Valstybiniame V. Kapsuko universitete įvyko Filosofijos katedros suorganizuota respublikinė mokslinė konferencija „Metodologiniai etikos klausimai“. Daugiausia pranešimų buvo skirta etikos teorinėms problemoms: E. Krakauskas pranešime „Etikos paskirtis“ teigė, kad ši yra sąlygojama to, ką, kaip ir kokiomis aplinkybėmis ji tyrinėja. D. Kapačiauskienė aptarė moralumo sąvokos socialinio turinio istorinę raidą. Č. Kalenda nagrinėjo moralės imperatyvų įgyvendinimo objektyvias prielaidas, J. Morkūnienė – etikos ir humanizmo santykį, S. Rudzevičius – šiuolaikinės etikos teorijas. Keletas pranešimų buvo skirta atskirų filosofų teorijų kritinei analizei.
Naują etapą pradedant
Authors: Barzdaltis Juozas
Published: January 2019

Pristatomas „Problemų“ mokslinio periodinio leidinio penkerių metų sukakčiai skirtas jo redakcinės kolegijos išplėstinis posėdis, įvykęs 1972 m. lapkričio 27 d. Aukštojo ir specialiojo vidurinio mokslo ministerijoje. Posėdyje konstatuota, kad leidinys tapo reikšmingu akademinio gyvenimo veiksniu, jame išspausdinti 126 straipsniai, bendradarbiauja apie 60 respublikos filosofų. Daugiausia dėmesio skiriama dialektinės metodologijos ir Lietuvos filosofinės minties istorijos klausimams. Redakcija siekia stiprinti ir plėsti mokslinius ryšius su kitų respublikų filosofais. Pabrėžti kai kurie leidinio trūkumai ir išvardytos spręstinos problemos.
Religijos socialinės ir gnoseologinės prigimties modifikacija
Authors: Minkevičius Jokūbas
Published: January 2019

Straipsnyje nagrinėjami socialiniai ir gnoseologiniai religijos aspektai. Religija laikoma objektyviosios realybės (žmogiškosios, socialinės) antriniu produktu. Palankiausia dirva religijai tarpti yra žmogiškosios būties susvetimėjimas, kurio šaknys glūdi socialinėje ekonominėje antagonistinės visuomenės struktūroje. Teigiama, kad gnoseologiniu aspektu religija ir kitos iškreiptos ideologijos formos gali remtis įvairiais mokslinės bei techninės pažangos rezultatais. Šiuolaikiniame mokslinės techninės pažangos etape veikia ne tik visuomenės ateizacijos, bet ir jiems priešingi procesai. Religijos socialinės ir gnoseologinės prigimties modifikacija reiškia ir tam tikrą religinės sąmonės bei teologinių koncepcijų kitimą. Mokslo ir technikos pripildytas pasaulis religiją išstumia į gyvenimo periferiją, žmogaus pasaulis atsiskiria nuo Dievo pasaulio. Buržuazinė religijos filosofija, pripažindama tradicinių religijų nykimą, vis labiau stengiasi atsiriboti nuo mitologinių, iracionalistinių bei antimokslinių religijos elementų ir prielaidų. Daroma išvada, kad toks atsiribojimas nėra nuoseklus, nes neįmanoma išvengti iracionalizmo, neatsiribojant nuo pačios religijos.
Objektyvioji realybė
Authors: Vinciūnas Juozas Vytautas
Published: January 2019

Straipsnyje kritiškai analizuojama ontologinė substancialistinė materijos samprata, teigianti, kad materija yra visų reiškinių pagrindas, visų daiktų savybių nešėjas, substratas, savęs pačios priežastis. Teigiama, kad materijos, kaip filosofinės kategorijos, turinį galima atskleisti tik parodžius jos santykį su sąmone. Akcentuojamas materijos sąvokos instrumentinis pobūdis. Materija, kaip ir kitos filosofinės kategorijos, tik santykiuose su kitomis dialektinio materializmo kategorijomis įgyja apibrėžtą pažintinį turinį ir reikšmę. Teigiama, kad materijos tyrimuose fizika nėra kompetentingesnė už kitus mokslus, kritikuojami bandymai masę laikyti materijos kiekybiniu matu. Aptariami objektyviosios realybės apibrėžimai, nurodomi jų trūkumai. Lyginant dialektinę materialistinę ir pozityvistinę metodologiją nagrinėjama egzistavimo ir jo kriterijų problema. Empirinis egzistavimo kriterijus egzistuojančiu objektu laiko tą, kurį galima suvokti tiesiogiai arba potencialiai. Nurodomas šio kriterijaus nepakankamumas – jis neapima visuomenės institutų, dvasinio gyvenimo reiškinių.
Dorovingo asmens esmė
Authors: Scheler Max
Published: January 2019

Publikuojamas Maxo Schelerio veikalo „Formalizmas etikoje ir materialinė vertybių etika“ ištraukos vertimas. Jame nagrinėjama asmens ir asmenybės sąvokų reikšmės, aptariama atsakomybės problema. Asmuo suvokiamas kaip prasmės vienybės jungiamų intencionalių aktų subjektas. Psichinė būtis neturi nieko bendro su asmens būtimi. Tam, kad pasireikštų asmenybė, reikia būti ir tokiu žmogumi, kuriame tiesiogiai atsiskleistų jo kūno valdymas ir kuris pats tiesiogiai jaustųsi savo kūno šeimininku. Asmens idėją reikia skirti nuo dvasinės substancijos ir charakterio sąvokų. Dorovinės atsakomybės sąvoka remiasi tiesioginiu savaveiksmiškumo ir jo dorovinio vertingumo žinojimu. Tikrą asmenį, jo gyvenimo apraiškas ir veiksmus sugebame vertinti pagal jo paties imanentines vertinamąsias intencijas, o ne tik pagal visuotinai priimtas dorovės normas. Asmens giluminių versmių supratimas, kurio pasiekiame per meilę jam pačiam, padeda mums suvokti jo idealią individualią vertybių sistemą. Psichologijai asmuo yra visiškai transcendentiškas.
Iš mokslinės stažuotės Austrijoje sugrįžus
Authors: Karosas Justinas
Published: January 2019

Publikacijoje aprašomi stažuotės Vienos universitete įspūdžiai. Lietuvos skaitytojai supažindinami su austrų filosofijos aplinka, kuriai būdingas filosofinių pažiūrų gausumas ir tolerantiškumas kitų koncepcijų atžvilgiu. Austrijoje nėra nė vieno instituto, kuris užsiimtų filosofijos tyrimais, jie atliekami tik universitetų katedrose. Didelė austrų filosofijos knygų dalis išleidžiama Vakarų Vokietijoje, kur šių knygų leidybai skiriama žymiai daugiau lėšų. Apžvelgiama aktyviausių ir iškiliausių tuometinio laikotarpio austrų filosofų kūryba. Supažindinama su dėstomų filosofinių disciplinų seminarų organizavimo ypatybėmis.
Aktualūs pažinimo teorijos klausimai
Authors: Gendrolis Edmundas
Published: January 2019

1974 m. balandžio 22 d. įvyko respublikinė konferencija, skirta metodologiniams pažinimo klausimams. Perskaityta 17 pranešimų. E. Nekrašas nagrinėjo R. Carnapo indukcinę logiką ir atskleidė kai kuriuos jos trūkumus, J. V. Vinciūnas dėstė gnoseologinę vaizduotės interpretaciją, J. Skersytė kalbėjo apie apibendrinimo pažintinės funkcijos aspektus, V. Radvilavičius nagrinėjo dialektinę materialistinę dėsningumo koncepciją, K. Stoškus apžvelgė tris kalbos ir pažinimo objekto santykių aiškinimo istorinius etapus, A. Katalynas aptarė estetiškumo vertybę.
Apie meno kūrybos tipą
Authors: Stolovičius Leonidas
Published: January 2019

Straipsnyje siekiama atsakyti į klausimą, kas vienija individualius meno kūrinius. Mėginimas susieti pagrindinius meno tipus su vidine meno kūrinio sandara, turiniu ir jo pasireiškimo santykiu, su įvairių meno šakų ir stilių diferenciacija yra raktas į „meno kūrybos tipo“ sąvokos aiškinimą. Autorius pateikia tris galimus meno kūrybos tipus, kurie apibrėžiami ne tik gnoseologiniais, bet ir socialiniais bei psichologiniais parametrais, o šie tipai pasireiškia istoriškai sąlygotuose meno kūrybos metoduose, kurie realizuojami įvairiose meno kryptyse: objektyvusis meno kūrybos tipas pasireiškia skirtingais realistinės kūrybos metodais ir yra skirtas pažinti transformuojamą objektyviąją realybę; subjektyviai asmeninis tipas pirmiausia orientuotas į subjekto dvasinį pasaulį, todėl pavyzdiniais yra laikomi romantiniai metodai; subjektyviai visuomeninis, arba normatyvinis, tipas orientuotas daugiausia spręsti socialinius auklėjamuosius uždavinius, įtvirtinti socialinės komunikacijos normas. Šio tipo modelis yra klasicizmo menas. Daroma išvada, kad įvairūs kūrybos tipai suteikia vienodas galimybes sukurti meno vertybę, bet ne visi kūrybos metodai vienodai meniškai produktyvūs.
I. Kanto apriorizmas ir analitinė filosofija
Authors: Nekrašas Evaldas
Published: January 2019

Straipsnio tikslas yra aptarti I. Kanto apriorizmo teorines prielaidas ir pasekti jų istorinį likimą analitinėje filosofijoje. Aprašoma I. Newtono natūrfilosofijos ir kosmologinių problemų sprendimo įtaka I. Kanto transcendentaliniam idealizmui ir transcendentaliniam metodui. Parodomas I. Kanto nekritiškumas I. Newtono mechnikos dėsnių ir Euklido geometrijos atžvilgiu: transcendentalinėje estetikoje dėstoma apriorinių jutiminės kontempliacijos formų koncepcija tėra seno požiūrio į geometrijos aksiomas, kaip intuityviai teisingas, sistematizacija. Istoriškai rekonstruojama I. Newtono mechanikos apodiktiškumo problema. Apžvelgiamas I. Kanto apriorinių pažinimo formų koncepcijos ir analitinės filosofijos santykis. Analitinėje filosofijoje I. Kanto sintetinis matematikos aiškinimas buvo kategoriškai atmestas. I. Kantas neskyrė matematinės geometrijos nuo fizinės, todėl jis supainiojo apriorinį matematinės ir sintetinės fizinės geometrijos pobūdį. Taip pat griežtai atmetama I. Kanto koncepcija, kad gamtotyros žinios yra apodiktinės. Analitinės filosofijos požiūriu, tik matematinės teorijos gali būti logiškai pagrindžiamos, o gamtotyros teorijos nepagrindžiamos, vadinasi, nėra būtinos.
Pirmykščio mąstymo logiškumo klausimu
Authors: Gendrolis Edmundas
Published: January 2019

Straipsnyje nagrinėjami klausimai, susiję su pirmykščio ir šiuolaikinio žmogaus mąstymo logiškumu. Apžvelgiami skirtingi požiūriai į šią problemą. Vienas iš jų teigia, kad visais žmonijos evoliucijos etapais žmonių mąstymas savo kokybe nesiskyrė, nes visi priklauso tam pačiam Homo sapiens tipui. Kita nuomonė tam prieštarauja argumentuojant, kad pirmykščiai žmonės neskyrė antgamtinių dalykų nuo realių. Aiškinant, kaip atsirado žmogaus mąstymas, remiamasi aukštesniųjų gyvūnų psichikos tyrimo medžiaga, nes prielaidas atsirasti sąmonei parengė visas ankstesnis psichikos vystymasis. Mąstymo atsiradimą sąlygojo ne tik biologinės ir psichologinės, bet ir socialinės priežastys, susijusios su būtinumu bendrauti su kitais žmonėmis dėl esminių instinktų patenkinimo. Autorius laikosi nuomonės, kad mąstymas be sąvokų nėra įmanomas, sąmonė yra sąvokinė protinė veikla, todėl labai abejotinas teiginys, kad sąvokinis mąstymas susiformavęs tik Homo sapiens etape. Pirmykštis mąstymas skiriasi nuo šiuolaikinio ne savo prelogiškumu, o praktinio patyrimo medžiaga. Visuomenės pažanga neginčijamai įrodo, kad pirmykštis mąstymas tos visuomenės patyrimo požiūriu buvo logiškas.
Mąstymo ir kalbėjimo ryšių aprašymo klausimu
Authors: Jacikevičius Aleksandras
Published: January 2019

Straipsnyje siekiama aptarti mąstymo ir kalbėjimo ryšių, sąmonės ir kalbos santykių problemą, kuri atsiranda iš mąstymo ir sąmonės pažinimo poreikių. Kuo esmingesni ryšiai tarp mąstymo ir kalbėjimo, tarp sąmonės ir kalbos, tuo adekvatesnius vidinių psichikos reiškinių modelius gali pateikti kalbos tyrimo medžiaga. Dėl tinkamos eksperimentų metodikos trūkumo, vienareikšmių, visuotinai pripažintų šių santykių aprašymo dar nėra. Šios problemos atsirado seniai, kai mąstymo, kalbos, sąmonės pažinimas buvo daug siauresnis, o sąvokos ir terminai mažiau diferencijuoti. Dėl sąvokų vartojimo kyla nemažai intersubjektyvaus komunikabilumo problemų. Filosofijoje „sąmonės“ sąvoka vartojama siekiant apibrėžti žmogaus psichikai ir jai atskirti nuo žemesniųjų gyvūnų psichikos, o psichologijoje sąmone vadinami tik tam tikri psichikos reiškiniai, kurie patenka į individo introspekcijos akiratį. Aptariamos sąvokos „kalba“ vartojimo problemos.
„Praktinis protas“, arba moralė
Authors: Dietzgen Joseph
Published: January 2019

Publikuojamas J. Dietzgeno veikalo „Praktinis protas“, arba moralė“ vertimas. Jame aptariamos pagrindinės metafizikos problemos. Filosofas teigia, kad protas negali absoliučiai, savarankiškai atskleisti spekuliatyvinio tyrimo objektų, moralinio pasaulio objektų. Jis vis dėlto gali, remdamasis jutimiškai duotais santykiais, skirti sąlygines bendrybes ir atskirybes, būtį ir reiškinį, būtinas reikmes ir kaprizingus įgeidžius. Daug dėmesio skiriama krikščioniškosios bei pagoniškosios moralės skirtumams įvardyti ir analizuoti. Moralė apibrėžiama kaip suvestinė sąvoka, apimanti skirtingiausius, vienas kitam prieštaraujančius dorovės įstatymus, kurių bendras tikslas yra taip tvarkyti poelgius jų pačių ir kitų atžvilgiu, kad dabartyje būtų atsižvelgiama ir į ateitį, greta vieno dalyko – ir į kitą, greta individo – ir į rūšį. Etikos pagrindas yra tikrasis jutiminis teisėtumas. Moralė turi būti tiriama induktyviai, moksliškai. Tikėjimas dorovine pasaulio tvarka yra žmogiškosios laisvės įsisąmoninimas. Aptariamos gėrio, šventumo, žmonijos sąvokos.
Socialistinės demokratijos vystymas ir socialistinių nacijų visuomeninio gyvenimo internacionalizavimas
Authors: Zimanas Genrikas
Published: January 2019

Straipsnyje teigiama, kad socialistinės demokratijos plėtojimas yra vienas svarbiausių išsivysčiusio socializmo bruožų ir uždavinių. Šios raidos pagrindas yra gamybinių jėgų augimas ir gamybinių santykių savarankiškėjimas, o tikslas – plačiųjų darbininkų sluoksnių įtraukimas į valstybės valdymą. Didelę reikšmę įgyja tokios socialistinės demokratijos formos kaip Tarybos, profesinės sąjungos, valstybės valdymo aparatas, darbo kolektyvas, kūrybinės sąjungos. Demokratizacijos procese vadovaujantįjį vaidmenį atlieka Tarybų Sąjungos Komunistų partija. Viena iš socialistinės demokratijos formų yra tarpnacionaliniai santykiai. Socialistinės demokratijos raida pagreitina visuomeninio gyvenimo internacionalizaciją. Internacionalizacijos procese demokratinis centralizmas apima ir bendruosius, ir vietinius nacionalinius klausimus. Sėkmingas materialinės-techninės komunizmo bazės kūrimas, darbo žmonių gerovės kėlimas yra svarbi tolesnio visų mūsų šalies nacijų ir tautybių vystymosi, jų draugystės bei vienybės stiprinimo sąlyga. Socialistinės demokratijos plėtojimas prisideda prie kovos prieš buržuazinio nacionalizmo atgyvenas, įgalina sėkmingai spręsti problemas, iškylančias sudėtinguose įvairių nacijų tarpusavio santykiuose.
Kas yra mokslas?
Authors: Kalenda Česlovas
Published: January 2019

1976 m. vasario 2 d. Vilniaus universitete vyko simpoziumas „Logika, mokslo metodologija ir mokslo kūrybos procesas“, kuriame dalyvavo mokslininkai iš Vilniaus, Kauno ir Voronežo. Simpoziume buvo perskaityta 15 pranešimų logikos, gnoseologijos, mokslo istorijos, estetikos, psichologijos, nemarksistinių gnoseologinių, sociologinių bei etinių koncepcijų kritikos klausimais. Pranešimus skaitė R. Plečkaitis, R. Pavilionis, M. Padolskienė, A. Tytmonas, M. Garbačiauskienė, A. Kunčinas, B. Palubinskas, E. Nekrašas, E. Gendrolis, J. Balčius, A. Gaižutis ir kiti.
Marksistinė-leninistinė ideologijos samprata
Authors: Oizermanas Teodoras
Published: January 2019

Straipsnis skirtas vienam svarbiausių materialistinio istorijos aiškinimo skyrių – teorijai apie ideologiją, kaip specifinę visuomeninės sąmonės formą. Ikimarksistinė filosofija, aiškindama visuomenę bei jos istoriją, rėmėsi atskiru individu, kuris, siekdamas patenkinti savo poreikius, užmezga ryšius su kitais individais. K. Marxas pirmasis sukritikavo tokią poziciją ir savo ekonominiuose tyrinėjimuose teigė, kad vadovaujantis šiuo požiūriu nebuvo galima sukurti visuomeninės būties ir ją atitinkančios visuomeninės sąmonės sąvokų. Metafizinis išorinio pasaulio atsispindėjimo žmogaus sąmonėje aiškinimas buvo vienas iš silpniausių ikimarksistinių materialistų teorijoje, dėl to materialistinės atspindžio sąvokos jie negalėjo pritaikyti viso sąmonės turinio analizei, įvairių jos formų tyrimui. Visuomeninės sąmonės, gamtos ir visuomenės mokslų ideologijos lyginamoji analizė atskleidžia ne tik šių objektyvios tikrovės dvasinio įsisavinimo formų skirtumus, bet ir jų vienybę, kurią sąlygoja mokslinės-filosofinės pasaulėžiūros galimybė materialistiškai aiškinti istoriją. Šią galimybę realizavo marksizmas, įrodęs, kad ji atsiranda ir vystosi socialistinėje ideologijoje.
Mokslo istorinių tyrimų poslinkiai
Authors: Tytmonas Alfredas
Published: January 2019

Straipsnyje aptariami mokslo istorinių tyrimų poslinkiai. Teigiama, kad XIX a. pab. – XX a. pr. mokslo istorijos, kaip teorinės disciplinos, nebuvo, nors marksizmo pradininkams sukūrus materialistinį istorijos supratimą ir jiems vaisingai panaudojus jį kai kuriems mokslo aspektams tirti, buvo sudarytas tvirtas teorinis pagrindas istoriškai ir sociologiškai tirti mokslą. Būtinai reikėjo rasti efektyviausius mokslo organizavimo ir valdymo būdus, o tai vertė peržiūrėti tradicinį loginį gnoseologinį mokslo interpretavimą, kuris nušviečia mokslą daugiau jo rezultatų požiūriu, organiškai papildyti jį, kad mokslas būtų analizuojamas ir socialinės veiklos požiūriu. Konstatuojamas mokslo istorijos ir mokslo sociologijos suartėjimas: mokslo istorija tampa sociologiška, o mokslo sociologijoje plėtojasi istoriškumo aspektas. Konstatuojama, kad socialinė mokslo istorija Tarybų Sąjungoje veikiau yra geras noras, negu įvykęs faktas: dar nesukurta akademinė marksistinė bendroji mokslo istorija, neaiški konceptualinė mokslo sociologijos schema.
Apie kalbos ryšį su visuomene
Authors: Albrechtas Erhardas
Published: January 2019

Straipsnyje autorius apžvelgia kalbos ryšį su visuomene ir teigia, kad komunikatyvinę žmonių veiklą reguliuoja specifiniai dėsningumai, kurie kyla iš bendrų visuomenės raidos dėsnių. Nagrinėjamas ryšys tarp visuomenės vystymosi dėsnių ir specifinių kalbinės komunikacijos dėsningumų. Kalboje išskiriamas semantinis, morfologinis ir fonologinis lygmuo. Jie sudaro kalbos sistemą, kuri pasireiškia struktūros ir funkcijos vienybe. Aptariama, kiek sistemos struktūra yra determinuojama jos komunikatyvinių ir kognityvinių funkcijų vienybės bei tam tikros visuomenės išsivystymo būsenos, kurioje ji konkrečiai reiškiasi atskiromis natūraliomis kalbomis. Dėstomas marksizmo ir struktūralizmo požiūris į šį klausimą. Marksistai pripažįsta, jog ši dviguba kalbos sistemos determinacija yra pakankamas pagrindas tam, kad atsirastų daugybė kalbų, bei tam, kad tos kalbos kistų. Struktūralizmas atmeta istorinį požiūrį į kalbos reiškinių analizę, o tuo pačiu ir istoriją, todėl jis tampa konkretaus mokslinio lingvistinio tyrinėjimo kliūtimi. Stuktūralizmas apsiribojo tik klausimais apie reliatyvią kalbos autonomiją. Nagrinėjamas ryšys tarp kalbos normų, taisyklių ir dėsnių.
Būties problema G. Hegelio ir S. Kjerkegoro filosofijoje
Authors: Šliogeris Arvydas
Published: January 2019

Straipsnis skirtas būties sąvokos interpretacijų klasikinėje vokiečių (ypač G. Hegelio) filosofijoje ir pohėgelinėje (K. Marxo ir S. Kierkegaardo) filosofijoje lyginamajai analizei. Teigiama, kad G. Hegelis užbaigia Vakarų filosofijos tradiciją, kurioje vyravo idėja apie būties ir mąstymo tapatybę, todėl būtis ištirpo pažinimo struktūrose ir prarado savo ontologinį reikšmingumą tapdama loginės visumos dalimi. K. Marxas ir F. Engelsas pateikė radikaliai naują būties sąvokos interpretaciją: būtis marksistinėje filosofijoje yra materiali tikrovė, susieta su praktiškai veikiančia ir socialiai determinuota žmogiškąja egzistencija. Būtis nesutampa su mąstymu, būties problema negali būti sprendžiama vien abstrakčiuoju mąstymu. Tradicinei būties sąvokai oponavo ir danų religinis mąstytojas S. Kierkegaardas. Atmesdamas būties ir mąstymo tapatybę, jis iracionalistiškai interpretavo būties problemą: būtis yra ne tai, ką mes mąstome, bet tai, kuo ir kaip egzistuoja konkretus individas. Tikroji žmogaus būtis yra individualiai dvasiškas atvirumas Dievui – religinė egzistencija.
Biologija ir gamtamokslinio mąstymo stiliaus raida
Authors: Meščeriakova Natalija
Published: January 2019

Straipsnyje apžvelgiama mokslinio mąstymo stiliaus raida. Teigiama, kad mokslo pagrindai formuojasi veikiant mąstymo stiliui, taigi, jų peržiūrėjimas reiškia ir perėjimą prie naujo stiliaus. Šis procesas visada pralenkia revoliucinius pakitimus atskiruose moksluose, nes tol, kol naujasis stilius neįsitvirtina, mokslas patenka į krizinę būklę. Autorės nuomone, naujojo mokslinio mąstymo stiliaus formavimasis prasidėjo XX a. septintajame dešimtmetyje, o jį lėmė revoliucinė biologijos mokslų raida. Aptariami biologijos revoliuciniai atradimai (ląstelės reguliatorika, funkcinių sistemų teorija, sistemų genezės teorija, reflekso rato koncepcija ir kt.). Autorė teigia, kad būtent biologijos raida gamtos mokslams galutinai padėjo pereiti į sąmoningą dialektišką mąstymą. Tikslinės determinacijos principo biologijoje įvedimą apibendrina tiek kasdieninio, tiek teorinio mąstymo bene sunkiausiai įsisavinami ir dėl to patys drąsiausi gamtotyros istorijoje bandymai susieti priešybes. Biologijoje nugalimas skirtingų tyrimo principų dualizmas arba priešpriešinimas. Kita vertus, išryškėja kitos tokio paties pobūdžio problemos (sintezės problema, sistemiškumo ir evoliucijos principų vienybė ir kt.).
Apie filosofinio pažinimo prigimtį
Authors: Brutianas G.
Published: January 2019

Straipsnis skirtas filosofijos ir filosofinio mąstymo savitumui aptarti. Teigiama, kad specifinė filosofinio pažinimo ypatybė yra sintetinis filosofijos pobūdis: ji negali būti apribota nei grynai formaliais, nei turiningais, nei formalizuotais mokslo elementais, nes filosofija ima iš jų tai, kas būtina, ir jungia į vientisą struktūrą. Bet kurios filosofinės sistemos pradiniai teiginiai sąlygoja jos, kaip visumos, pagrindimo būdus, argumentavimo formas, vidinę logiką ir kt., todėl svarbiausia filosofijos, kaip sistemos, ypatybė – ontologinio, metodologinio, loginio ir gnoseologinio aspektų vienybė. Filosofinio pažinimo specifiką sąlygoja tai, kad jo pradiniai principai ir teiginiai yra universalios kategorijos. Filosofija pati susikuria sau būtiną loginį instrumentarijų. Tiesos kriterijus filosofijoje yra praktika pačiomis įvairiausiomis jos pasireiškimo formomis. Filosofija atlieka ir pasaulėžiūrinę funkciją – filosofinė pasaulėžiūra yra bet kokios pasaulėžiūros teorinis pagrindas. Ši funkcija sąlygoja kai kurias filosofinio pažinimo ypatybes – vertinamąjį ir kritinį aspektus.
Marksistinė mokslinės ideologijos koncepcija
Authors: Meškauskas Eugenijus
Published: January 2019

Straipsnyje analizuojama marksistinė (mokslinė) ideologijos samprata. Socialinę tikrovę iškreipianti ideologinė pažiūra gali būti įveikta tik peržengiant struktūrines klasinės visuomenės ribas. Socialistinių visuomeninių santykių turinys nereikalauja ideologinės transformacijos: socialinei teorijai belieka moksliškai įrodyti objektyvų istorinės socializmo perspektyvos būtinumą. Marksistinė socializmo teorija, tapdama idėjiniu revoliucinio darbininkų judėjimo ginklu, tampa ir socialinių vertinimų pagrindu, atlieka ideologines funkcijas, tačiau nepraranda griežtai mokslinės teorijos pobūdžio. Teigiama, kad mokslinė ideologija savo metodologija ir socialiniu vaidmeniu sudaro naują ideologijos tipą. Jos vertinimai yra tiesiog pagrįsti realiais visuomenės raidos poreikiais, neapeliuojant į abstraktų teisingumą ir nekonstruojant abstrakčių socialinio santykiavimo principų. Ideologiniai visuomeninės veiklos motyvai dėl to praranda išorinio privalėjimo pobūdį. Socialiniai tikslai grindžiami moksline tolesnės visuomenės raidos perspektyvų prognoze, o veiklos programos tampa konkrečiais socialiniais projektais, prieinamais paprastai mokslinei kontrolei.
Žmoniškumo prigimties aiškinimas Vydūno veikaluose
Authors: Bagdonavičius V.
Published: January 2019

Straipsnyje pateikiami Vydūno gyvenimo ir kūrybos svarbiausi bruožai bei analizuojama jo žmoniškumo samprata. Žmoniškumo esmė geriausiai atsiskleidžia dorovėje, jis neatsiejamas nuo pasaulio struktūros bei jo evoliucijos. Visata yra dvasinio absoliuto, arba metafiziškai suprantamos visuotinės sąmonės, reiškimosi sfera. Vydūnas skiria keturias pasaulio pakopas: negyvąją materiją, gyvybės jėgą, gyvūnų pasaulį ir protą. Žmoniškumas skleidžiasi dvasiniame pasaulyje, kuriam būdinga savęs suvokimas, savimonė, kuri integruoja visą žmogaus gyvenimą ir veiklą, yra jo asmenybės šerdis. Žmogui ir žmonijai iš prigimties yra būdingas tiesioginis, intuityvus savo dvasinės kilmės pajautimas. Pagrindinis žmogaus tobulėjimo principas yra įveikti karmą – savo ankstesniais poelgiais jau susikurtą priklausomybės nuo grynai žemiškų dalykų naštą. Daroma išvada, kad vertingais Vydūno filosofijos momentais reikia laikyti dėmesį subjektyviam individo pasauliui, jo santykiškai savarankiško vaidmens, pastangų ugdyti vidinę kultūrą iškėlimą, samprotavimus apie orientacijos materialinių ir dvasinių vertybių atžvilgiu svarbą, apie žmoniškumui pragaištingą daiktų kultą, materialinės naudos suabsoliutinimo kritiką.
Lietuvos filosofijos istorija
Authors: Varanavičius A.
Published: January 2019

Lietuvos filosofijos istorijos sekcijoje skaityti pranešimai apie materializmo idėjas Vilniaus universitete, nescholastinę XVI–XVIII a. filosofiją Lietuvoje ir Baltarusijoje, idėjines sroves Lietuvoje Renesanso laikotarpiu, Švietimo epochos Baltarusijoje stichinę materialistinę pasaulėžiūrą, M. Valančiaus šviečiamąją veiklą, sveiko proto filosofijos recepciją Lietuvoje, asmenybės problemą L. Karsavino filosofijoje, formaliosios logikos dėsnių santykio aiškinimą tarpukario Lietuvoje, pažinimo problematiką XX a. pradžios Lietuvos filosofijoje, P. Dovydaičio pažiūras, katalikiškąją materializmo ir idealizmo santykio interpretaciją ir kitas problemas.
Pasirinkimo laisvės savitumas dorovėje
Authors: Nikolajčevas B.
Published: January 2019

Straipsnio tikslas – atskleisti pasirinkimo laisvės savitumą dorovėje. Kritikuojami autoriai, nepripažįstantys objektyvios pasirinkimo galimybės. Išvardijami svarbiausi veiksniai, ribojantys arba neigiantys moralinio pasirinkimo galimybę. Teigiama, kad pasirinkimo galimybė dar nėra pasirinkimo laisvė, tik pastarosios būtina sąlyga, bet ar ji taps tikrove, priklauso nuo subjekto. Moralė apibrėžiama kaip sąmoninga, savarankiška ir laisva asmenybės iniciatyva laikytis visuomeniškai nustatytų dorovės normų. Moralė yra labiausiai visuomeniška asmenybės išraiška. Žmogaus gebėjimas laisvai apsispręsti atsiranda asmenybei doroviškai tobulėjant ir yra jos dorovinės kultūros ženklas. Straipsnyje atskleidžiami trys momentai dorovinio pasirinkimo laisvės sąvokoje. Pirmasis – tai objektyvi pasirinkimo galimybė, kuri yra ne tik dorovinės, bet ir bet kokios socialinės veiklos bei atsakomybės prielaida. Antrasis – subjektyvi laisvė, kuriai esant galima kalbėti apie tikrą dorovinį elgesio motyvavimą ir reguliavimą. Trečiasis – veikla: kai subjektyvi laisvė taps veiksminga, ji taps tikrąja laisve.
Vienumo sąvoka Platono ir Kanto filosofijoje
Authors: Burovas Valerijus
Published: January 2019

Straipsnyje nagrinėjama vienumo problema Platono ir I. Kanto filosofijoje. Graikų filosofų nurodytieji elementai (vanduo, ugnis, oras, žemė, apeironas ir t. t.) buvo suprantami kaip pasaulio substancinės vienybės pagrindas ir išreiškė pasaulio vienumo principą. Platono ontologijoje pagrindinė būties substancija yra visybė, kurios neįmanoma tiesiogiai apibrėžti, nes ji yra virš bet kokios būties, virš egzistavimo. Visybė yra būties pagrindas ir etiškai suprantama kaip gėris. Aptariamos vienumo sampratos Naujųjų laikų filosofijoje. Autorius teigia, kad vienybės ir daugybės dialektikos problematika I. Kantui yra jutimiškumo ir intelekto ryšio problema. Su vienybe betarpiškai siejamas tik mąstymas. Transcendentalioji sintezė remiama vienybe, kuri tokiu būdu tampa ir pojūčio pagrindu. I. Kantas neigė mąstymo sugebėjimą intelektualiai stebėti, nes antropologizuotas gnoseologinis subjektas tokios savybės neturi, todėl I. Kantas priverstas pajungti jutimiškumo formas mąstymui. Toks priklausomumo variantas suprastinas kaip filosofo bandymas racionalizuoti jutimiškumą. Idėjos, mąstymo savybė būti materialumo, jutimiškumo pirmavaizdžiu sieja Platono ir I. Kanto transcendentalizmą.
Respublikinė filosofų konferencija
Authors: Gaižutis Algirdas
Published: January 2019

1979 m. birželio 5 d. Vilniuje įvyko respublikinė filosofų konferencija, skirta V. Lenino veikalo „Materializmas ir empiriokriticizmas“ išleidimo 70-osioms metinėms. Ją surengė LTSR Aukštojo ir specialiojo vidurinio mokslo ministerija bei Vilniaus valstybinis pedagoginis institutas. Konferencijai buvo paruošti 48 pranešimai, kuriuose nagrinėtos dialektinės materialistinės pažinimo teorijos problemos, lenininė mokslo vystymosi analizė, lenininės atspindėjimo koncepcijos vaidmuo šiuolaikinėje estetikoje, istorinio materializmo, kaip bendrosios sociologijos, reikšmė tikrovės pažinimui ir ideologiniam vertinimui.
Aukščiausios moralinės vertybės genezė ir struktūra I. Kanto filosofijoje
Authors: Burovas Valerijus
Published: January 2019

Straipsnyje nagrinėjama aukščiausios moralinės vertybės genezė ir struktūra I. Kanto filosofijoje perėjimo nuo teorinio prie praktinio proto aspektu. Prie aukščiausio, absoliutaus gėrio – visų žmogaus troškimų sintezės – prieinama analizuojant praktinio proto postulatus – Dievą, laisvę, nemirtingumą. Dievas ir sielos nemirtingumas yra aukščiausios moralinės vertybės egzistavimo sąlygos. Aukščiausias gėris yra viršsubjektyvi įvairiarūšio doroviškumo ir laimės sintezė. I. Kanto nuoseklus kritinio transcendentalizmo idėjos vystymasis apima tris aspektus: principo, metodo ir sistemos; taip pat ji liečia ypatingą santykį su jutimiškumu ir intelektu, malonumu ir nemalonumu bei valia. Transcendentalus, imanentinis perėjimas nuo gnoseologijos prie etikos yra vertybių perkainojimas, perėjimas iš santykinių vertybių sferos į absoliučią. Atskleidžiami sąmonės, proto, kritikos, gyvumo, sąžinės, grynosios valios, aukščiausio gėrio reikšmingumas ir vieta I. Kanto filosofinėje programoje. Daroma išvada, kad analizuodamas religijos ir moralės autonomiją, laisvę, imperatyvinį ir neeudemonistinį etikos pobūdį, I. Kantas lieka metafinis formalistas.
Gėrio ir blogio interpretacija katalikybės atstovų darbuose
Authors: Poška Algirdas
Published: January 2019

Straipsnyje nagrinėjamas Lietuvos katalikų klerikalų plėtotas antikomunistinis blogio supratimas. Ši koncepcija rėmėsi tradicine objektyviojo idealizmo dvasinių vertybių interpretacija, neigė realius žmogaus poreikius. Panreligiškumas tapo metodologiniu postulatu ateistinio komunizmo moraliniam pasmerkimui, materialistinio istorijos supratimo neigimui. Siekdami išvengti prieštaravimo tarp Dievui priskiriamų visagalybės, gėrio, teisingumo atributų ir realaus blogio, klerikalai antikomunistai absoliutino valios laisvę ir kaltino žmogų dėl blogam naudojamos valios laisvės, tarnavimo velniui. Eschatologijos koncepcija tarnavo tikinčiųjų laisvos valios kontrrevoliucinei orientacijai. Eschatologinio pasaulio galo laukimas, dirbtinai sukeltas tikinčiųjų pesimizmas vertė žmones galvoti apie pomirtinį gyvenimą ir aktyviai kovoti su komunistiniu blogiu. Komunistai laikyti žiauriais sadistais, masinio teroro šalininkais. Kaip ontologinė-teologinė, taip ir moralinė gėrio ir blogio santykio problema, jos traktavimas, dėl religinio moralės supratimo liko logiškai prieštaringa. Idealistinė aksiologija moksliškai analizuoti gėrio ir blogio problemas pasirodė esanti nepajėgi.
Vertybė kaip ontologinė problema R. Ingardeno fenomenologijoje
Authors: Sodeika Tomas
Published: January 2019

Straipsnyje nagrinėjama vertybės samprata lenkų fenomenologo R. Ingardeno ontologijoje. Jis skyrė tris ontologinio tyrimo aspektus, kurie leidžia atskleisti būties prigimtį: materialųjį, formalųjį ir egzistencinį. Materija yra kokybinis būties apibrėžtumas, kurios pagrindas yra forma, kuri neturi jokio kokybinio apibrėžtumo. R. Ingardenas konstatuoja, kad vertybės forma skiriasi nuo realaus individualaus objekto formos, nes vertybė savybių subjektu būti negali, kadangi ji egzistuoja nesavarankiškai, priklauso nuo savo nešėjo – „vertingo“ objekto. Vertybės egzistavimo forma priklauso nuo šio nešėjo egzistavimo formos, pvz., poelgio moralinė vertybė atsiranda kartu su pačiu poelgiu. Išryškinami specifiniai vertybės momentai – jų vertybiškumas ir privalomumas. Šie momentai nepriklauso nei vertybės formai, nei materijai, nei egzistavimo būdui. Jie modifikuoja vertybės ontologinę struktūrą visais aspektais, nors patys negali būti nusakomi kuriuo nors iš jų. R. Ingardeno aprašyta vertybių sfera yra savotiška individualios sąmonės vertybinės orientacijos hipostazė.
Analizės samprata loginio empirizmo filosofijoje
Authors: Nekrašas Evaldas
Published: January 2019

Straipsnyje nagrinėjama loginės analizės metodo samprata loginio empirizmo filosofijoje. Šiam metodui paplisti filosofijoje didelę reikšmę turėjo XIX–XX a. sandūroje prasidėjusi mokslo revoliucija.Empirizmo raidoje pastebimos dvi pagrindinės filosofijos metodo koncepcijos. Tai filosofijos, kaip patyrimo analizės, koncepcija ir filosofijos, kaip specialiųjų mokslinių tyrinėjimų rezultatų sintezės, koncepcija. Loginė analizė apibrėžiama kaip loginių priemonių panaudojimas siekiant nustatyti samprotavimų priimtinumą, teiginių prasmingumą ir patikslinti sąvokų prasmę. Loginė analizė reiškia sąvokų, teiginių ir samprotavimų racionalią, loginę rekonstrukciją. Savo raidoje loginis empirizmas asimiliavo daug tradicinių gnoseologinių bei metodologinių problemų ir, pamažu prarasdamas kalbos logikos pobūdį, virto mokslo filosofija. Nuo XX a. 4 dešimtmečio pabaigos loginė analizė ėmė reikšti sąvokų, teiginių ir samprotavimų loginių modelių kūrimą, eksplikaciją panaudojant palyginti laisvai pasirenkamas logines priemones. Ji prarado ne tik negatyvią (mokslo purifikacijos), bet ir pozityvią (mokslo integracijos ir unifikacijos) funkciją.
Antgamtiškumas gimininės bendruomenės pasaulėžiūroje
Authors: Gendrolis Edmundas
Published: January 2019

Straipsnyje analizuojamas antgamtiškumas gimininės bendruomenės pasaulėžiūroje. Joje nėra gamtiško ir antgamtiško dichotomijos: pasaulis suvokiamas kaip vieninga personifikuotų būtybių visuma. Gimininių bendruomenių tradicinė tikėjimų sistema apima žmogų, visuomenę, aplinkinį pasaulį drauge su įsivaizduojamu antgamtiniu pasauliu, sukurtu pagal paties žmogaus, visuomenės bei gamtinės aplinkos pavyzdį. Ji palaiko visuomenėje esančius socialinius santykius ir etines normas, ši sistema kartu su tam tikrais ritualais yra individų socializacijos priemonė. Ritualuose simboliškai atsispindi visuomenės pripažinti kaip derami santykiai tarp individo ir visuomenės, tarp amžiaus grupių ir lyčių. Mitai ir su jais susiję ritualai įtvirtina visuomenės socialinę santvarką, religiniai jausmai sustiprina visuomenės solidarumą. Religiniai tikėjimai ir religinė praktika yra žmogaus fantazijos produktai, tenkinantys įvairius socialinius poreikius, jų socialinės funkcijos: aiškinamoji, vertinamoji, psichologinė, komunikacinė, integruojančioji. Formuojantis socialinėms klasėms ir valstybėms, atsiranda tikėjimas į aukštesnes ir žemesnes antgamtines jėgas, vietoj bendrų gimininės bendruomenės protėvių kulto įsigali vadų protėvių kultas.
Analitinė filosofija estetikoje
Authors: Degutis Algirdas
Published: January 2019

Straipsnyje glaustai pristatoma dabartinės analitinės filosofijos problematika ir jos atstovo N. Goodmano knyga „Meno kalbos“. Dabartinė analitinė filosofija atmeta bet kokią gnoseologinės duotybės idėją. Laikomasi požiūrio, jog filosofas iš principo negali rasti „lango į tikrovę“, pro kurį žvelgdamas jis galėtų pamatuoti ikifilosofinio (kasdieninio arba mokslinio) patyrimo adekvatumą „tikrovei“. Patyrimo turinio bei jo tiesos klausimai yra paties patyrimo reikalas. N. Goodmano darbe nagrinėjami tokie estetikos klausimai kaip vaizdavimo prigimtis, atvaizdų ir aprašų skirtumai ir panašumai, metafora ir jos rūšys, išraiška mene, meno kūrinių tapatumo kriterijai ir kita.
Gamtotyros teorijų sandara (sisteminis požiūris)
Authors: Kunčinas Algirdas
Published: January 2019

Straipsnyje autorius aptaria gamtotyros teorijos sandarą. Teigiama, kad svarbiausia kiekvienoje teorijoje yra tam tikra teorinė konstrukcija, sudaryta iš abstrakčių idealizuotų elementų. Konkrečiu pažinimo momentu eksperimentiškai fiksuojami materialiojo pasaulio ryšiai gali būti vienodai sėkmingai išreikšti skirtingomis matematinėmis formulėmis. Tačiau anksčiau ar vėliau prieinama prie gilesnių, išsamesnių materialiojo pasaulio ryšių, tuomet ir išaiškėja, kad matematinės funkcijos išraiškos, kurios buvo ekvivalenčios konkrečių materialiojo pasaulio ryšių, fiksuojamų konkrečiu pažinimo momentu, atžvilgiu, pasirodo esančios neekvivalentiškos išsamesnių ryšių atžvilgiu. Autorius išskiria teorinę sistemą (svarbiausią mokslo teorijų sandaros dalį), kuri apima ir teorinę konstrukciją, ir matematinį aparatą. Aptariamos „sistemos“, „sandaros“, „struktūros“ bei „funkcijos“ sąvokos. Sistema išreiškia tam tikrą esminį bet kokios prigimties daikto aspektą, ji yra priešingų sąvokų „sandara“ ir „funkcija“ sintezė. Sistemos funkcija suprantama kaip sistemos vidinis persitvarkymas, išėjimo parametrų kitimas pakitus įėjimo parametrams.
Ar galimas mąstymas, nepriklausantis nuo kalbos?
Authors: Saukaitytė Dalia
Published: January 2019

Straipsnio autorė siekia atsakyti į klausimą, ar galimas nuo kalbos nepriklausomas mąstymas ir kokia ryšio tarp kalbos ir mąstymo prigimtis. Kritikuojamas požiūris, kad kalbos ir mąstymo ryšys yra dviejų iš prigimties savarankiškų reiškinių santykis. Ši hipotezė yra nenuosekli. Laikantis tokio požiūrio psichologijoje manoma, kad mąstymo vystymąsi ontogenezėje galima tirti atsietai nuo kalbos. Loginės mąstymo formos šiuo požiūriu atspindi objektyvią daiktų „logiką“ ir gali egzistuoti neišreikštos jokia kalba. Šitaip loginės formos tapatinamos su „giluminėmis struktūromis“. Visuomeninės mąstymo ir kalbos prigimties ignoravimas kyla iš specialiųjų mokslų metodų suabsoliutinimo, suteikiant jiems bendrą metodologinę prasmę. Marksistinė mąstymo prigimties koncepcija nesudaro pagrindo neverbalinio mąstymo prielaidai. Pagal šią koncepciją genetinį mąstymo ir kalbos ryšio pobūdį sąlygoja socialinė žmogaus prigimtis. Skiriami du verbalinio mąstymo aiškinimo aspektai – socialinis-istorinis ir individualus. Šis skyrimas leidžia kalbą ir šneką suprasti kaip du to paties reiškinio aspektus.
O. Milašius ir filosofija
Authors: Kubililus Vytautas
Published: January 2019

Straipsnyje pristatomi poeto O. Milašiaus biografijos svarbiausi bruožai, jo gyvenimo santykis su filosofija. Teigiama, kad O. Milašiaus filosofinės pažiūros neturi nuoseklios sistemos, o jo filosofinio turinio raštai – dedukcinės įrodinėjimų logikos. Jo knygos („Laiškas Storžui“, „Ars Magna“, „Slėpiniai“) parašytos impulsyvia ir fragmentiška poetinių vizijų, meditacijų, pranašysčių, vidinės išpažinties maniera. Vieni tyrinėtojai šiuos kūrinius laiko poemomis, kiti teigia, kad tai filosofiniai etiudai. O. Milašius vienas pirmųjų reagavo į reliatyvumo teoriją, kuri savaip interpretuota, tapo jo visatos ir žmogaus sampratos ašimi. Interpretuodamas ją tradicinių katalikybės idėjų aspektu, O. Milašius buvo įsitikinęs, jog ši teorija reiškia naują žmonijos erą. Amžino judėjimo priežastis yra ne materialinė, o dieviškoji: Dievas atidavė savo bekūnę šviesą, kad sukurtų pasaulį, ir iki šiol žmoguje šviečia dvasios saulė. Grožis yra šios bekūnės šviesos atspindys. Meilė yra didysis žmogaus pašaukimas, jis remiasi visą gamtą ir kosmosą tvarkančiu meilės įstatymu. Aptariama O. Milašiaus lietuvių kilmės teorija, jos kritika tarpukario Lietuvos spaudoje.