bluuebunny/crossref_metadata_2025 huggingface dataset:
E. Fromo „socialinio charakterio“ teorija
Authors: Nesavas. Antanas
Published: January 2019

Straipsnyje aptariama E. Frommo socialinio charakterio koncepcija, kuri sudaro jo socialinės koncepcijos branduolį, analizuojama jo struktūra ir funkcijos. Kritikuojami bandymai E. Frommą laikyti neofroidizmo, arba kultūrinės psichoanalizės, atstovu. Teigiama, kad socialinis charakteris – tai kultūros sukuriama specifinė žmogaus energijos forma, kuri gali būti bendra kurios nors visuomenės nariams. Kiekvienos visuomenės klasės arba socialinės grupės turi tam tikrą bendrą charakterio struktūrą. Socialinio charakterio funkcija – garantuoti, kad kiekvienas visuomenės narys efektyviausiai atliktų savo socialinį vaidmenį, kurio reikalavimai turi virsti žmogaus antrąja prigimtimi. Socialinis charakteris nulemia ne tik individo veiksmus, bet ir mąstymą. E. Frommas pripažino socialinės aplinkos vaidmenį individo formavimesi ir siekė atskleisti visuomenės ir individo santykį, jį domino ir socialinės struktūros bei universalios žmogiškosios prigimties santykis. Šia prasme socialinis charakteris yra abstrakčios, imanentinės žmogaus prigimties konkreti, istorinė egzistavimo forma. E. Frommas panaudojo K. Marxo ideologijos ir iškreiptos sąmonės sampratas, psichoanalizės idėjas apie racionalizaciją ir nuslopinimą.
Utopinis socializmas Lietuvoje
Authors: Urbonavičius A.
Published: January 2019

1988 m. lapkričio 22 d. filosofijos mokslų kandidato disertaciją pavadinimu „Utopinis socializmas Lietuvoje XIX a.“ Vilniaus universitete apgynė Politologijos katedros dėstytojas Kazimieras Gudonis. Moksliniam darbui vadovavo prof. B. Genzelis; oficialieji oponentai – J. Mureika ir A. Lozuraitis. Pirmasis disertacijos skyrius „Socialinės utopijos tipologizacija“ skirtas bendrajai metodologinei socialinės utopijos charakteristikai, teoriškai pagrindžiama nauja tipologija, kuri padeda išskirti utopinio socializmo ypatybes ir pagrindinius struktūros elementus. Antrajame skyriuje „Utopinis socializmas Lietuvoje XIX a. ir jo ištakos“ nagrinėjama lietuviškosios socialinės utopijos istorinė raida.
Tauta kaip žmogiškoji tikrovė
Authors: Girnius Juozas
Published: January 2019

Publikacijoje nagrinėjamos tautos, tautiškumo, patriotizmo, tautinės valstybės sampratos. Kritikuojami F. Jucevičiaus tautiniai svarstymai: jo realiosios tautybės samprata remiasi nuvertinimu tautos elementų ir atitinkamu tautinio apsisprendimo suabsoliutinimu. Aptariama S. Šalkauskio pateikta patriotizmo ir nacionalizmo perskyra ir šių terminų apibrėžimai. Tikrasis patriotizmas yra dora savosios tautos meilė, o nacionalizmas yra neprotinga savo tautos meilė, iškelianti tautybę aukščiau už dorą ir teisę. Pristatoma ir kritikuojama sovietinė tautos samprata. Teigiama, kad būdama bendruomenių bendruomenė, tauta apjungia mažesnes grupes, o socialistinė nacija visų pirma yra ne tautinio, o klasinio pobūdžio, ji apibrėžta vienintele visiems privaloma ideologija. Sovietų Sąjungoje yra vykdomas naujos sovietinės tautos formavimas iš rusų pavergtų tautų. Proletarinis internacionalizmas yra tik ideologinis anstatas rusiškajam imperializmui pridengti. Už proletarinio internacionalizmo ir sovietinio patriotizmo dialektikos slypi paprasta nacionalizmo ir imperializmo giminystė. Daroma išvada, kad tiek išeivijoje, tiek tėvynėje svarbu išsaugoti kritinę laisvę nuo diegiamųjų tautos sampratų.
F. Bretano ir Dž. Mūro aksiologinė etika: palyginimas
Authors: Norkus Zenonas
Published: January 2019

Straipsnyje palyginamos F. Brentano ir G. E. Moore‘o metaetika, aksiologija ir normatyvinė etika. Savaiminio gerumo sąvoką abu filosofai laikė fundamentalia, bazine etikos sąvoka ir ja apibrėžė visas pagrindines normatyvines sąvokas, bet ji pati nėra normatyvinės etikos sąvoka: G. E. Moore‘as pabrėžė, kad savaiminis gerumas nėra moralinė idėja, o F. Brentano tam įvedė specialią praktinio gerumo sąvoką. Abu filosofai aksiologinių sprendinių pagrindimo problemą sprendė intuityvistiškai. G. E. Moore‘as šiuos sprendinius laikė savaime akivaizdžiais. F. Brentano teigė, kad norint išsiaiškinti, ar tam tikras objektas savaime geras, reikia kontempliuoti jo sąvoką (bendrą reprezentaciją). Savaime geros (blogos) gali būti tik psichinės būsenos. G. E. Moore‘as savaiminį gerumą (blogumą) taip pat laikė psichikos būsenų savybe, bet manė, kad tą savybę galima priskirti tiems objektams, į kuriuos įeina psichinės būsenos. Abiejų filosofų normatyvinės (praktinės) etinės doktrinos yra utilitaristinės. Abu neigė, kad tam tikro veiksmo privalomumas arba teisingumas gali būti tiesiogiai įžvelgtas, kad tai yra tokios veiksmų savybės, kurios gali būti dorovinės intuicijos objektas.
B. Jasinovskis kaip filosofijos istorijos metodologas ir kultūros filosofas
Authors: Jokubaitis Alvydas
Published: January 2019

Straipsnyje nagrinėjama lenkų filosofo B. Jasinovskio filosofijos istorijos metodologija ir kultūros koncepcija. Kaip filosofijos istorijos metodologas jis teigė, kad filosofinę sistemą nulemia jos kūrėjo psichinė struktūra. Kiekviena metafizinė doktrina yra elementų kompleksas. Kiekvienas filosofas siekia sukurti neprieštaringą filosofiją, bet tam trukdo psichologinės visumos prieštaringumas. Iš filosofijos istorijos metodologijos į kultūros filosofiją B. Jasinovskis perkėlė psichinės struktūros sąvoką ir jai suteikė kultūrologinės kategorijos reikšmę, įvardydamas ją civilizacijos dvasinės struktūros terminu. Taip filosofijos istorijos metodologijos psichologizmas peraugo į kultūros filosofijos psichosociologizmą. B. Jasinovskis pripažino psichinę struktūrą, apimančią ištisas civilizacijas ir kultūras. Šioje struktūroje skyrė statišką (religinės, teisinės, filosofinės ir kitokios idėjos) ir dinamišką (tų idėjų išgyvenimas) dalis. Teigiama, kad tarp psichologizmo ir psichosociologizmo esama prieštaravimo: kolektyvinė struktūra kaip mąstymo determinantas prieštarauja individualiai kūrybos laisvei.
Miestas ir žmogus
Authors: Valevičius V.
Published: January 2019

1989 m. spalio 6 d. Klaipėdoje įvyko mokslinė konferencija „Miestas ir žmogus“, kurią organizavo Lietuvos filosofų draugijos Klaipėdos skyrius. Joje buvo aptartos miesto ir žmogaus santykių problemos. A. Šliogeris perskaitė pranešimą „Būties problema ir pasaulinio miesto ontologinė situacija“, K. Stoškus – pranešimą „Miestas ir žmogaus fragmentacija“, L. Donskis – „Miesto kultūros erdvė ir laikas“, R. Kacevičius – „Žmogaus buvimo problema ir miesto civilizacija“. L. Gavrilenkienė kalbėjo apie kultūros ir civilizacijos sociodinamiką, V. Valevičius aptarė Lietuvos kultūros aktualijas. J. Mališausko, M. Ridiko, A. Kontauto, P. Žakaičio pranešimuose nagrinėtos filologinės, psichologinės, ekologinės ir urbanistikos problemos.
Kam reikalingos konferencijos?
Authors: Gendrolis Edmundas
Published: January 2019

1989 m. spalio 27 d. Lietuvos žemės ūkio akademijoje įvyko respublikinė filosofų konferencija, skirta socialinio pažinimo problemoms. Konferencijos pranešimų tezės iš anksto buvo paskelbtos atskiru leidiniu. Kalbėta apie šiuolaikinę socialinių teorijų būklę ir jų raidos kryptis, kritiškai įvertinta socializmo kūrimo teorija ir praktika mūsų visuomenėje, aptarti socialistinio žemės ūkio vystymo keliai ir klystkeliai, darbo susvetimėjimas, kai kurie Lietuvos socialinės minties istorijos etapai, aktualūs filosofijos dėstymo aukštosiose mokyklose klausimai, susiję su viso visuomenės gyvenimo pertvarka.
Veiklos motyvacija ir atsakomybė: socialinis psichologinis aspektas
Authors: Suslavičius Antanas
Published: January 2019

Straipsnyje nagrinėjamas ryšys tarp žmogaus socialinio elgesio priežasčių, sprendimo priėmimo, tikslo pasirinkimo ir atsakomybės. Žmogus, pradėdamas veiklą, anticipuoja tos veiklos rezultato vertę: ji yra viena iš motyvacijos sudedamųjų dalių. Analizuojami atsakomybės psichologiniai aspektai. Svarstomi atsakomybės subjekto ir stebėtojo skirtingi veiksmo vertinimai: atlikėjas siekia tuo mažiau imtis atsakomybės, kuo sunkesnės jo poelgio pasekmės. Stebėtojas, priešingai, tuo labiau yra linkęs priskirti atsakomybę atlikėjui, kuo sunkesnės atlikėjo poelgio pasekmės. Atsakomybė už sprendimą padidėja, jei jis paskelbiamas kitiems. Už neatsakingumą visuomenė baudžia, taikydama oficialias ir moralines sankcijas. Interiorizavusi visuomenės normas, asmenybė už neatsakingumą baudžia pati save, patirdama savo vertės sumažėjimą. Tai pasireiškia į save nukreiptu agresyvumu – gėdos ir kaltės jausmais. Keliama veiklos aplinkybių kontroliavimo problema – subjekto galimybė aktyviai paveikti aplinką. Racionalus objektyvių veiklos aplinkybių keitimas natūraliai didina savarankiškumą, pasitikėjimą, o kartu ir atsakomybę.
Žmogaus „antrojo sukūrimo“ programa Oksfordo reformatorių filosofijoje
Authors: Urbonavičius A.
Published: January 2019

Straipsnyje nagrinėjama Anglijos renesansinės filosofinės minties raida aptariant Oksfordo universiteto humanistų (J. Coleto, Erazmo Roterdamiečio, T. More‘o) kūrybą. Oksfordo reformatoriai, norėdami pagrįsti klasikiniame Renesanse sukurtą antropocentrinį mitą, vieni pirmųjų atgaivino patristinę filosofiją. Aiškinant pasaulio sandarą, grįžtama į teocentrizmą. Žmogui skiriama vieta paskutinėje hierarchiškai griežtai sutvarkytos būties pakopoje, bet jis apdovanojamas dieviškosiomis galiomis – laisva valia ir protu. J. Coletas, pagrįsdamas savo mokymą apie pasaulio sąrangą, suformulavo žmogaus „antrojo sukūrimo“ programą: ja vadovaudamasis, nuolat tobulindamasis ir puoselėdamas savo dvasią, žmogus galįs atgimti. Iš tokių pasikeitusių, dvasingų žmonių atsirasianti galimybė sukurti naują, dvasingą, socialiai pertvarkytą, netradicinę žmonių bendriją, idealų mistinį kūną. Ši programa sujungė visas atskiras kryptis, kurias netrukus išplėtojo Oksfordo reformatorių krikščioniškasis humanizmas. Aptariama Erazmo Roterdamiečio naujos humanistinės bendruomenės (Kristaus kariaunos, t. y. idealios žmonijos) samprata. T. More‘as projektavo pakeistos žmonių bendrijos idėją socialinėje idealios valstybinės santvarkos plotmėje.
Tyrimo lygiai genetikoje ir geno sąvoka
Authors: Rubikas Jonas
Published: January 2019

Straipsnyje analizuojami genetikos mokslo raidoje aptinkami tyrimo lygiai, besiskiriantys metodologiniu požiūriu. Tyrimo lygis – tai metodologinė kategorija, apimanti klausimų grupę, tyrimo metodų arsenalą, būtiną tiems klausimams atsakyti, patogius tyrimo objektus. Tyrimo lygio negalima tapatinti su istoriniu etapu. Kiekvieną tyrimo lygį charakterizuoja tyrimo objektas ir jo vertinimo kriterijus. Genetikoje tyrimo objektas yra genetinis aparatas: plačiąja prasme – organizmas, siaurąja – ląstelė, chromosoma, DBR molekulė. Genetikoje objekto vertinimo kriterijus yra požymis. Pirmajame tyrimo lygyje į organizmą žiūrima kaip į požymių visumą: požymiai nulemia organizmo vietą sistematikos hierarchijoje. Šiame tyrimo lygyje sukurta rūšies sąvoka, tiriamas rūšies pastovumas ir naujų rūšių atsiradimas, požymio-individo-populiacijos santykis. Antrojo tyrimo lygio pagrindas yra tai, kad organizmui pradžią duoda viena ląstelė, trečiojo tyrimo lygio bruožas – požymių paveldėjimo kartose sugretinimas su chromosomų persitvarkymais, ketvirtojo – genetiniai tyrimai atliekami su gryna žinomos cheminės sudėties bei struktūros genetine medžiaga, penktojo lygio – DBR arba RBR nukleotidų seka – funkcija.
Humanizmo metmenys
Authors: Morkūnienė J.
Published: January 2019

1990 m. spalio 2–4 dienomis įvyko Lietuvos Mokslų akademijos Filosofijos, sociologijos ir teisės bei Kultūros ir meno institutų parengta mokslinė konferencija „Humanizmo metmenys“. Joje humanizmo problemos buvo grupuojamos į filosofines, sociologines, kultūrologines, gamtamokslines, nors buvo akivaizdi jų integracijos pastanga. Viena centrinių problemų – dvasingumas, kūryba ir kultūra, kaip humanizmo procesas. Pranešimus skaitė A. Vaišvila, A. Juozaitis, E. Lekevičius, J. Morkūnienė, J. Stepanovas (Maskva), M. Rožanskis (Irkutskas), J. Srėbalius, L. Vileitienė, A. Uždavinys, Z. Morkūnas, H. Arnašius, S. Kanišauskas, J. Krikštopaitis ir kiti. Teigta, kad humanizmo filosofija atsiduria socialinių pokyčių lauke ir ima jame veikti. Humanizmo teorijos funkcija daugiausia buvo suprantama kaip paties tyrimo objekto formulavimas iš humanistinių pozicijų, o tai reiškia kūrimą įrankio, padedančio žmogui kontroliuoti ir tobulinti jo būties sąlygas. Dvasingumas, kūryba, kultūra suvokiami kaip humanizavimo proceso esminiai mazgai.
C. G. Jungo kolektyvinės pasąmonės koncepcija
Authors: Buzaitė Saulė
Published: January 2019

Straipsnio tikslas – išdėstyti ir analizuoti C. G. Jungo kolektyvinės pasąmonės koncepciją. Autorės teigimu, šios koncepcijos naujumą ir reikšmę sudaro tai, jog ji leidžia susidaryti žmogaus fenomenologinio pasaulio išsamesnį suvokimą. Aptariamos sąmonės, ego, asmeninės pasąmonės, kolektyvinės pasąmonės sąvokos. Kolektyvinė pasąmonė yra už individualios psichikos ribų išeinanti paveldima struktūra. Jos turinys negali būti tiesiogiai perkeliamas į sąmonę, jis gali būti atpažįstamas tik nubrėžiant paraleles tarp jo ir atitinkamų mitologinių motyvų. Sinchroninių reiškinių fenomenas traktuojamas kaip bandymas atskleisti psichikos ir materijos tarpusavio ryšius. Archetipų psichologija pateikiama kaip jungiškosios psichologijos nauja postmodernistinė kryptis. Teigiama, kad kolektyvinės pasąmonės koncepcija buvo reikšminga filosofiniu, psichologiniu ir metodologiniu aspektu, aptariami jos ryšiai su egzistencializmu, struktūralizmu, fenomenologija. Aptariama kolektyvinės pasąmonės koncepcijos kritika: ji kritikuojama daugiausia racionalizmo ir determinizmo atstovų kaip ambivalentiška, prieštaringa ar nehumanistinė, propaguojanti iškreiptą dvasingumą.
Kito supratimas. Speckurso tezės.
Authors: Sezemanas Vosylius
Published: January 2019

Publikuojamas Vosyliaus Sezemano speckurso, skirto intersubjektyvumo problematikai, tezių rankraštis. Kursas skirtas atsakyti į klausimą, kaip galima įsivaizduoti kito žmogaus vidaus gyvenimą – jausmus, išgyvenimus, polinkius, nuotaikas. Nagrinėjamas suvokimo aktas. Jis diferencijuojasi, apima tai, kas duota ir kas neduota. Teigiama, kad aš jaučiu kitų išgyvenimus ne taip, kaip savuosius: aš suvokiu kito gyvybę ir tik per šį suvokimą kito pajautimas siejasi su manuoju „aš“.
Brandus žodis ne tik filosofų auditorijai
Authors: Vaišvila Alfonsas
Published: January 2019

1993 m. gruodžio 28 d. J. Morkūnienė apgynė filosofijos daktaro disertaciją „Filosofinės humanizmo teorijos sandara“. Disertacijoje apžvelgiama plati humanizmo problematikos panorama nuo Renesanso iki šių dienų egzistencinės filosofijos ir struktūralizmo, atskleidžiama humanizmo tikslų, metodų ir problematikos priklausomybė nuo laikotarpio pasaulėvaizdžio, nuo žmogaus kultūrinio aktyvumo apskritai tėkmės. Humanizmas pristatomas kaip istorinis reiškinys, kaip žmogaus savikūra, vykstanti didėjant žmogaus kūrybiniam aktyvumui aplinkos ir savo paties atžvilgiu. Taikoma J. Herderio metodologinė nuostata aiškinti žmogų ir jo aplinką kaip vientisą procesą.
Vytautas Kavolis (1930-1996)
Authors: Šliogeris Arvydas
Published: January 2019

1996 m. birželio 26 d. mirė žymus išeivijos mokslininkas, kultūros veikėjas, profesorius Vytautas Kavolis. Svarbiausi jo moksliniai darbai skirti kultūros sociologijai kultūros istorijai ir civilizacijų analizei. Aptariama V. Kavolio kultūrinė ir visuomeninė veikla lietuvių išeivijoje. Jis buvo „Santaros-Šviesos“ federacijos vienas kūrėjų ir vadovas, redagavo žurnalą „Metmenys“. V. Kavolis reguliariai skaitė paskaitas Lietuvos universitetuose, bendradarbiavo kultūrinėje spaudoje, palaikė ryšius su Lietuvos filosofais, apdovanotas Nacionaline kultūros ir meno premija.
I. Kantas, T. Parsonsas ir postpozityvizmas socialinėje teorijoje
Authors: Norkus Zenonas
Published: January 2019

Straipsnyje ieškoma atsakymo į klausimą, kodėl sociologijos teorija vadinama dviem skirtingais pavadinimais – „socialine teorija“ ir „sociologine teorija“. Grindžiama tezė, kad ši dvivardystė yra dviejų iki galo neišspręstų sociologijos episteminio statuso problemų (sociologijos santykio su kitais socialiniais mokslais ir jos santykio su filosofija) semantinis simptomas. Minimalistiškai save suprantanti sociologija yra mokslas apie visuomenės socialinę bendruomenę. Maksimalistinė sociologijos samprata teigia, kad sociologijos objektas yra visa visuomenė: sociologija tampa socialine teorija ir neišvengia sociologinio proto antinomijų dialektikos, kuri reiškiasi alternatyvių „visuomenės esmės“ sampratų konfliktais. Socialinė teorija ir istorijos filosofija straipsnyje traktuojamos kaip alternatyvios tradicinei metafizikai „modernybės metafizikos“. Postpozityvistinė socialinė teorija traktuojama kaip forumas, kuriame svarstomos turiningos ontologinės sociologinių teorijų darybos problemos.
Vertybių pagrindimas ekologinėje etikoje
Authors: Kalenda Česlovas
Published: January 2019

Straipsnyje analizuojamas ekologinės etikos formavimasis ir raida. Didžiausias dėmesys skiriamas aksiologinei problematikai, t. y. klausimui, kaip galima pagrįsti žmogaus moralinę pareigą saugoti gamtą: ar gamta yra vertinga savaime, ar jos vertę nustato žmogaus poreikiai ir interesai? Straipsnio autoriaus nuomone, įdomi ir perspektyvi yra nuostata, kurią plėtoja A. Leopoldas, H. Rolstonas, V. Hoslė ir kiti tyrinėtojai, kurie remiasi žmogaus ir gamtos vienovės idėja ir kurie gamtos mokslinio ekologinio aprašymo neatsiejama dalimi laiko vertybinio pobūdžio sąvokas. Tokiu būdu įveikiama esminė fakto ir vertybės priešprieša ir iškyla naujo požiūrio į gamtą galimybė, kartu išplečiant doroviškai reikšmingų esybių sritį. Žmogaus ryšiai su gamtine aplinka nėra vien biologiniai – jiems būdingi ir mentaliniai, dvasiniai parametrai. Daroma išvada, kad etinių tyrimų pokyčiai bei tai, jog ekologinė etika XX amžiaus pabaigoje ypač intensyviai plėtojama, liudija naujo, ekologinio, humanizmo poreikį.
Renesanso atminties meno įtaka Descartes'o filosofijai
Authors: Mažeikis Gintautas
Published: January 2019

Straipsnyje analizuojami R. Descartes‘o atminties meno renesansiniai šaltiniai. Didžiausias dėmesys skiriamas R. Lullijaus kabalistiniams principams, G. Bruno ir P. Ramuso atminties meno koncepcijoms. Teigiama, kad kai kurie lulizmo loginiai, pitagoristiniai ir kabalistiniai principai tapo Renesanso atminties meno ir natūraliosios magijos pagrindu, su kuriais R. Descartes buvo susipažinęs. Analizuojamas okultinis atminties menas, kurio vienas puoselėtojų ir R. Lullijaus sekėjų buvo G. Bruno. P. Ramuso atminties menas susiformavo kaip priešprieša oficialiajai katalikybei bei okultiniam atminties menui. P. Ramusas, siekdamas reformuoti tuometinę švietimo sistemą, iškėlė uždavinį sukurti naują, geresnį įsiminimo būdą. Tai turėjo atlikti naujas metodas, kurio dėka kiekvienas subjektas turėjo paklusti dialektinei tvarkai. Straipsnyje keliama hipotezė, kad atminties menas, radikali abejonė ir kai kurios protestantizmo idėjos buvo R. Descartes‘o mokslinio metodo šaltiniai.
Descartes ir keturi tiksliųjų gamtos mokslų šimtmečiai
Authors: Masiulis Kęstutis
Published: January 2019

Straipsnyje apžvelgiamos R. Descartes‘o spręstos matematinės ir gamtamokslinės problemos, aptariami jo gauti rezultatai ir jų poveikis mokslų raidai. Jis pasižymėjo matematikoje, daugelyje fizikos sričių, meteorologijoje, fiziologijoje. R. Descartes sugalvojo algebrinę lygtį atvaizduoti stačiakampėje koordinačių sistemoje. Į geometriją įsiveržus algebrai, jos problemos pradėtos spręsti analitiškai. Tai lėmė tolesnę matematinės analizės raidą. Optikoje R. Descartes‘ui pavyko išaiškinti vaivorykštės prigimtį ir įrodyti, kad optikos prietaisams tinkamiausi ne sferiniai, bet hiperboliniai lęšiai. Siekdamas universaliais principais paaiškinti gamtos reiškinius, R. Descartes įvedė į mokslinę vartoseną gamtos dėsnio sampratą. Jis buvo racionalistinio – deduktyvaus arba aksiominio – fizikos teorijų konstravimo pradininkas. Tokiu metodu gautus dėsnius R. Descartes reikalavo patikrinti eksperimentu.
Pozityvizmas ir jo priešai: Bradley, Collingwood, Nietzshe ir Heidegger
Authors: Nekrašas Evaldas
Published: January 2019

Straipsnyje nagrinėjama pozityvizmo vietos filosofijos istorijoje kai kurie aspektai. Pozityvizmo priešai skiriami nuo atstovų tokių filosofijos krypčių kaip marksizmas ar pragmatizmas, kurios, kaip ir pozityvizmas, siekė atstovauti mokslinei filosofijai, siejo socialinį progresą su mokslo pažanga ir buvo veikiau pozityvizmo sąjungininkai nei priešai. Pastarieji neigė, kad filosofijos moksliškumas yra jos neprilygstamos vertės rodiklis. Vieni jų (F. H. Bradley ir R. G. Collingwoodas) tęsė filosofijos (visų pirma klasikinės vokiečių) tradiciją, kiti (F. Nietzschė ir M. Heideggeris) jai oponavo. R. G. Collingwoodas priekaištavo, kad pozityvizmas nesupranta, kokį vaidmenį moksle vaidina absoliučiosios prielaidos ir nesuvokia, kad metafizikos uždavinys ir yra tokių prielaidų nustatymas. F. Nietzsche pozityvizmą laikė silpno žmogaus filosofija, tačiau kartu manė, kad pozityvizmas yra pranašesnis už kitas ligšiolines filosofijas. Heideggeris pozityvizmą laikė šiuolaikinės epochos dvasios išraiška ir kartu specifine metafizikos rūšimi, kuri turi būti įveikta.
Lietuva iki ir po 1990-ųjų: apie modernizaciją ir galvojimo būdą
Authors: Šaulauskas Marius Povilas
Published: January 2019

Straipsnyje analizuojamos radikalios komunistinės modernizacijos kultūrinė ir politinė įtaka demokratijos raidai posovietinėje Lietuvoje ir pokomunistiniame pasaulyje apskritai. Teigiama, kad totalitarinis marksizmas suprastinas ne kaip modernizacijos varžymo, bet kaip smarkaus jos greitinimo padarinys, nulemtas turbomodernizacinių siekių. Istorinė postkomunistinės būties specifika ir yra jos turbomodernizacinė patirtis. Komunistinės turbomodernizacijos paveldas yra kliuviniu liberalios demokratijos įsigalėjimui tiek ir taip, kiek ir kaip jis stabdo politiškumo sklaidą, kartu jis yra tokio įsigalėjimo paskata tiek, kiek pajėgia švelninti paveldėto ir keičiamo bendrabūvio taisyklių ir struktūros kismą, socialinės suirutės apraiškas pagelbėdamas ne tik postkomunistinės visuomenės stabilumui, bet ir komunistinio bendrabūvio normų dekonstrukcijai. Senoji postkomunististinė inteligentija gali būti matoma kaip mažiausiai nuo anomijos (beįstatymystės) kenčianti ir sugebanti ją sušvelninti visuomenės dalis. Šios inteligentijos antimarksistinis nusistatymas yra ne tiek jos bešališko kritiškumo ir dešinumo rezultatas, kiek efektyvios tos pačios marksistinės ideologijos interiorizacijos sekmuo.
Interpretacinė filosofija ir E. Meškausko metodologija
Authors: Stoškus Krescencijus
Published: January 2019

Straipsnyje, analizuojant Eugenijaus Meškausko filosofiją, griežtai skiriama autorinė ir interpretacinė filosofija: pirmajai rūpi sukurti savo individualia patirtimi ir teorine tradicija paremtą savarankišką požiūrį į pasaulį ir žmogaus būtį jame, o interpretacinė filosofija turi tik priimtos doktrinos savarankiško išsiaiškinimo galimybę. Teigiama, kad E. Meškausko (ir visos Lietuvos) filosofija yra interpretacinė. Marksizmą jis laikė teorija, reikalaujančia savarankiško interpretavimo, išsamaus pagrindimo ir kritikos. Bandoma nustatyti E. Meškausko filosofijos vietą sovietinės filosofijos ir marksizmo apskritai kontekste. Jis mėgino sukurti nuoseklią vystymosi teoriją, kuri pagrįstų ir K. Marxo praktikos teoriją. E. Meškausko interpretacijoje dialektika pabrėžtinai susigrąžina savo filosofinį statusą ir virsta bendrąją vystymosi bei sąryšio teorija – tai atliekama pabrėžiant dialektikos metodologinę paskirtį: ji pačią filosofiją daro kritiškai atsinaujinančia ir suteikia jai galimybę kontroliuoti kitų mokslų pažangą. Kriticizmas ir tikrovės rekonstravimas suartina E. Meškausko metodologiją su K. R. Popperio falibilizmu.
Tyrinėtojo požiūris į susvetimėjimo problemą
Authors: Krakauskas Edmundas
Published: January 2019

Straipsnyje autorius aptaria E. Meškausko vadovavimą jo disertacijos, skirtos susvetimėjimo problemai, rengimui septintajame dešimtmetyje, nagrinėja pasiūlytus šios problemos interpretavimo būdus. Teigiama, kad E. Meškauskas pasiūlė aiškinti susvetimėjimą kaip realų žmonių visuomenės gyvenimo reiškinį, ne kaip ideologinę, o kaip sociologinę problemą: aptarti visuomeninių santykių kaitos istoriją, tos kaitos aplinkybes, santykių ypatybes, jų susvetimėjimo apraiškas. Susvetimėjimas pasireiškia visose turtinių santykių visuomenėse, pripažįstančiose privatinę nuosavybę, bet taip pat ir socializme, nes jame dar tebėra susvetimėjimo prielaidos. E. Meškauskas siūlė skirti pažintinį susvetimėjimo sąvokos pobūdį. Jo nykimas nelaikytinas visų prieštaravimų, kurie pasireiškia žmonių santykiuose, išnykimu: žmonių santykių idealas ir patys santykiai niekada nesutampa. E. Meškausko nuomone, nedera pervertinti dorovės vaidmens žmonių santykiuose, susvetimėjimą paversti tik dorovine problema: dorovės naujoviškumas pasireiškia jau žinomų ir visuomenės pripažintų principų nuoseklesniu vykdymu.
Tikrovė ir tikėjimas
Authors: Šliogeris Arvydas
Published: January 2019

Straipsnyje keliamas ir svarstomas Vakarų metafizikos tradicinis klausimas, kas yra tikrovė. Šis klausimas aptariamas terminais, kuriuos straipsnio autorius vadina ontotopiniu žiūros tašku. Kritikuojama vadinamoji gnostinė tikrovės samprata, pagal kurią tikrovė yra tokia, kokia ji pagaminama žmogaus. Svarstoma, kur mirtingasis susitinka su tikrove kaip absoliučia transcendencija. Tikintysis atvirumas tikrovės transcendentiškumui nukreiptas ten, kur prasideda realybė-anapus-žmogaus. Aptariami trys agnostinio šuolio trajektorijos: judėdamas į patį save kaip pamatinę žmogiškumo duotį, aš randu egomorfinių krešulių masyvą; judėdamas anapus savęs, į nežmogiškumo duotį, randu fiziomorfinių krešulių masyvą; judėdamas į tarp-savęs-ir-anapus-savęs randu ideoteomorfinių krešulių masyvą. Egolatrinės ikonos jau savaime rodo ir fiziolatrines ikonas. Esama dviejų paradigminių tikrovės telkinių ir vietovių: tai grynas juslinis Daiktas ir grynas antjuslinis Žodis; intensyvumas-plius ir intensyvumas-minus; bežodis daiktas ir bedaiktis žodis; alfa- tikrovė ir omega-tikrovė; pozityvi daikto-savaime transcendencija ir negatyvi žodžio-savaime transcendencija.
Malonumo metastazės: psichoanalizė, etika, ideologijos kritika
Authors: Žukauskaitė Audronė
Published: January 2019

Straipsnio pagrindinis tyrimo objektas yra malonumo principas, kuriam būdingas nuolatinis „prasmės slidinėjimas“, sąlygotas ne tik ir ne tiek šios sąvokos daugiaprasmiškumo, kiek paties malonumo principo išsklidimo skirtingose teorinio diskurso srityse. Malonumo principas, suformuluotas psichoanalizės, persikelia į etikos ir ideologijos kritikos plotmes; abi jos tampa psichoanalizės objektu. Kita vertus, malonumo principas atitrūksta nuo specifinio psichoanalizės konteksto ir tampa universaliu principu, organizuojančiu tiek etinio, tiek ideologinio diskurso rėmą. Šis išplitimo, arba metastazės, principas žymi negrįžtamą procesą: malonumas, plintantis skirtingose teorinėse plotmėse ir jas organizuojantis, pačių šių disciplinų negali būti paaiškintas arba fiksuojamas. Malonumas reiškia nepakeliamą, trauminį „tikrovės“ branduolį, kuris sąlygoja simbolinį – psichinės, etinės, ideologinės veiklos – universumą, tačiau pats šio universumo negali būti inkorporuotas. Aptariama geismo sąvoka J. Lacano psichoanalizėje, ji palyginama su S. Freudo teorija. Analizuojamas psichoanalizės ir etikos santykis, ideologijos funkcionavimas ir jos kritikos galimybė, ideologijos ir fantazijos santykis.
Socialinis pažinimas kaip vertybių teorija (W. Windelbandas, H. Rickertas)
Authors: Karosas Justinas
Published: January 2019

Straipsnyje analizuojama neokantizmo atstovų (W.Windelbando, H. Rickerto) socialinio pažinimo samprata, tiesos ir vertybės perskyros problema. Neokantininkai, pažinimą pagal jo metodus suskirstę į gamtamokslinį ir istorinį, siekė išvengti gamtos ir visuomenės mokslų supriešinimo ir išsaugoti monistinį pažinimo pobūdį. Riba tarp natūros ir kultūros pirmiausia nubrėžiama vertybių. Jos leidžia rekonstruoti ne tik pačią kultūrą, bet ir jos pažinimą, teorinį kultūros pasaulio rekonstravimą. Neokantininkai teigė, kad vertybių pasaulis yra transcendentinis. Pažinimo, suaugusio su vertybėmis, objektyvumą daro problemišką ta aplinkybė, kad vertybė visuomet yra tam tikra subjekto ir objekto koreliacija. Neokantininkai, pripažinę kultūros pasaulio vertybinę prigimtį, ieškojo būdų, kaip socialinei teorijai suteikti objektyvumo, o jos turinį padaryti bešališką: tam grynojo transcendento sferoje susidariusios vertybės paskelbiamos ne individualiomis, o visuotinėmis. Gamtos ir visuomenės pažinimas skiriasi metodais: individualizuojantis (ideografinis) metodas būdingas kultūros (istorijos) mokslams, jis operuoja ne tiesomis, o vertybėmis.
Laiškai J. Girniui
Authors: Meškauskas Eugenijus
Published: January 2019

Publikuojami lietuvių filosofo Jono Repšio (1930–1976) 24 laiškai žymiam JAV lietuvių išeivijos filosofui Juozui Girniui (1915–1994). J. Repšys aktyviai domėjosi naujausia Vakarų filosofine mintimi ir apie ją rašė. Dėl politinės to meto padėties neturėjęs sąlygų oficialiai laisvai susipažinti su naujausiomis publikacijomis Vakarų Europoje ir JAV, J. Repšys užpildydavo šią spragą naudodamasis J. Girniaus paslaugomis; kartu jis stengėsi patenkinti savo vyresniojo kolegos bei tautiečio prašymus ir parūpindavo jo tyrimams reikalingos Lietuvoje leidžiamos ar anksčiau išleistos literatūros. Apie šį bendradarbiavimą ir kalbame spausdinamuose laiškuose. Jie spausdinami ne jokių taisymų ir komentarų. J. Repšio laiškuose žodžių pabraukimai paties J. Girniaus.
Laiškai J. Girniui
Authors: Repšys Jonas
Published: January 2019

Publikuojami lietuvių filosofo marksisto Eugenijaus Meškausko (1909–1997) du laiškai žymiam JAV lietuvių išeivijos filosofui Juozui Girniui (1915–1994). E. Meškauskas – ilgametis VU Filosofijos katedros vedėjas, profesorius, tarybinio režimo metais suvaidinęs reikšmingą vaidmenį ugdant nedogmatišką studentų mąstyseną, taip pat rengiant filosofijos specialistus aspirantūroje. Visa tai atsispindi ir jo laiškuose.
Mokslo vertybinio neutralumo problema
Authors: Norkus Zenonas
Published: January 2019

Straipsnyje analizuojama šiuolaikinių diskusijų mokslo vertybinio neutralumo klausimais priešistorė. Išskiriami trys mokslo vertybinio neutralumo problemos aspektai: loginis (deskriptyvinių teiginių ir vertinimų dichotomija ir „Hume'o principas“), metodologinis (reikalavimas priimti ir atmesti hipotezes vien pažintinių vertybių pagrindu), etinis (draudimas mokslo vardu ginti ir skelbti nepažintines vertybes) ir trys diskusijos šiuo klausimu etapai. Analizuojami neutralumo principo šalininkų argumentai, pateikti pirmų dviejų tos diskusijos etapų metu. Ypatingas dėmesys skiriamas keblumams, su kuriais susidūrė šio principo pagrindimas: tai duomenų statistinio reikšmingumo lygmens pasirinkimo priklausomybės nuo nepažintinių vertybių problema, kuri iškyla tikrinant statistines hipotezes (ji yra aktuali loginiam empirizmui), taip pat problema, kaip suderinti sprendimų ir faktų dichotomiją su bazinių teiginių konvencionalumo teze (su ja susiduria kritinis racionalizmas). Aptariami neomarksistinės „kritinės teorijos“ kritinio socialinio mokslo uždavinių sampratos ypatumai, nulėmę jos ryžtingą opoziciją mokslo vertybinio neutralumo principui. Kaip atskaitos taškas skirtingoms mokslo vertybinio neutralumo principo redakcijoms išdėstyti ir palyginti imamos klasikinės vokiečių sociologo Maxo Weberio (1864-1920) formuluotės. Ypatingas dėmesys skiriamas Weberio teiginiams apie „kultūros mokslų“ vertybinių prielaidų kintamumą, anticipuojantiems kai kurias postpozityvistinės mokslo filosofijos idėjas. Lyginant Weberio pažiūras į racionalią diskusiją dėl „galutinių“ vertinimų su povėberinės analitinės metaetikos idėjomis, kvestionuojamas požiūris (jį reiškia A. Maclntyre ir W. G. Runcimanas), kad Weberis buvo nonkognityvistas. Weberio pasisakymai šiuo klausimu interpretuojami kaip kvazitranscendentalinės praktinio proto dialektikos apmatai, kurie gali būti gretinami su Kanto transcendentaline teorinio proto dialektika.
Jaunosios kartos katalikų intelektualų požiūris į fašizmą ir nacionalsocializmą tarpukario Lietuvoje
Authors: Pruskus Valdas
Published: January 2019

Straipsnyje atskleidžiami jaunosios kartos lietuvių katalikų intelektualų požiūrio į fašizmą ir nacionalsocializmą ypatumai. Aptariamos socialinės, politinės bei psichologinės aplinkybės, turėjusios įtakos jų pažiūroms formuotis. Supažindinama su katalikų intelektualų požiūriu į rasizmo teoriją ir praktiką. Aptariamas jų pateiktas fašistinės valstybės socialinės ekonominės politikos vertinimas.
Kokia yra protingų automatų egzistavimo galimybė?
Authors: Davidavičius Algis
Published: January 2019

Straipsnyje nagrinėjama, ar gali būti protingų automatų pačia radikaliausia prasme, t. y. ar tokios būtybės gali būti asmenys? Bandoma parodyti, kad tokia galimybė yra logiška, jei priimama ypatinga ontologinio monizmo ir epistemologiškai reikšmingo savybių dualizmo pozicijų dermė. Parodoma, kad tokios galimybės realizacija pirmiausia priklauso nuo ypatingo ontologinio įsipareigojimo šios galimybės tikrumui.
Šiuolaikinė etika: teorija ir (ar) praktika, objektyvumas ir (ar) subjektyvumas
Authors: Treznevičiūtė Daiva
Published: January 2019

Mokslinė konferencija “(Po) etikos: kaip galima šiuolaikinė etika?” Vilnius, 2001 lapkričio 9 d.
Dvi Narcizo interpretacijos: etika ir poetika psichoanalitiniame kontekste
Authors: Jekentaitė Leonarda
Published: January 2019

Straipsnyje atkreipiamas dėmesys į etinių ir estetinių idėjų kolizijas XX a. pabaigos psichoanalizės modifikacijose.
Disertacija, ženklinanti „naujos sociologų kartos, subrendusios nepriklausomybės sąlygomis, įžengimą į akademinę avansceną“
Authors: Gedutis Aldis
Published: January 2019

Liutauro Kraniausko disertacijos „Sociologinio diskurso raida Lietuvoje (1960-2000 m.)“ recenzija
Transcendentalinis empirizmas: tarp Husserlio ir Derrida
Authors: Depraz Natalie
Published: January 2019

Fenomenologijos, kaip transcendentalínio empirizmo, samprata sudaro prielaidas keisti filosofijos paradigmą, t. y. suponuoja posūkį nuo hermeneutikos link pragmatikos. Šiuo aspektu interpretuota empiriškumo ir transcendentalumo bendrabūviška sąveika, kurstanti energinę įtampą prigimties oksimoroniško apvaisinimo lauke, vertinama kaip naujas metodas, pagal homologinės empatijos principą daugeliu atžvilgiu suartinan tis modifikuotą huserliškąjį fenomenologinį metodą su Derrida prigimtinės kontaminacijos bei prigimties pirminio bipoliarínio apvaisinimo (skirtumo infekavimo prigimtyje) metodu. Prigimties apvaisinimą plėtojanti bendruomeninė praktika suponuoja staigaus prigimties proveržio galimybę, kuri dėl skirtumo infekavimo prigimtyje visuomet nukeliama į ateitį. Husserlio ir Derrida koncepcijas sieja bendra pamatiné kritinė laikysena atsiribojimo nuo dualizmo, monizmo, taip pat dialektikos ir hermeneutikos atžvilgiu. Trumpai tariant, transcendentalinis empirizmas implikuoja oksimoronišką, prigimtine energine galia grindžiamos ir bendrabūviškai bei abipusiškai prigimties plėtotę paremiančios sąveikos bendros dinamikos atskleidimo metodą, kurio pagrindą sudaro pirmapradė, niekuomet nepašalinama įtampa, būdinga pačiai supainiotai prigimties „įprigimtinimo-išprigimtinimo“ raidai, kurioje santykis tarp šių dviejų reiškinio savybių visuomet išlieka disimetriškas.
Ekologinės etikos apibrėžtis ir funkcijos
Authors: Kalenda Česlovas
Published: January 2019

Straipsnyje aptariamos ekologinės etikos formavimosi aplinkybės ir motyvai bei jos vieta taikomojoje etikoje. Ekologinė etika suprantama kaip mokslinė tiriamoji ir akademinė dėstomoji disciplina, turinti savarankišką statusą ir objektą. .los atsiradimas nulemtas didėjančia prieštaravimo tarp technologinės civilizacijos plėtros ir natūralios evoliucijos, kitaip tariant, prieštaravimo tarp technosferos ir biosferos. Šios etikos problematika iškilo ir plėtojosí humanitarinių ir gamtos mokslų sandūroje, humanizmo ir natūralizmo sąveikoje. Ekologinė etika atlieka visuomenėje svarbias funkcijas, iš kurių ypač pažymėtina „ dviejų kultūrų " - tradicinės humanitarinės ir naujosios mokslinės - integracija.
Kategorinių Sakinių Semantika Port Royalio Logikoje
Authors: Šopauskas Laisvūnas
Published: January 2019

Straipsnyje analizuojamos tradicinės logikos pradininkų – Antoine’o Arnauld ir Pierre’o Nicole’io – pažiūros į kategorinio sakinio semantiką trimis aspektais: kaip jie suprato sintaksę, elementariųjų dalių prasmes ir sakinio prasmės priklausomybę nuo konteksto. Pagrindinis tyrimo rezultatas yra išvada, kad šių autorių pažiūrose aptinkami viduramžių logikai būdingų kategorinio sakinio teorijų – inherentinės ir tapatybinės – variantai. Šios sakinio teorijos skirtingai interpretuoja kategorinio sakinio dalis – jungtį ir predikatą, ir skirtingai supranta kategorinio sakinio prasmės priklausomybę nuo konteksto. Tai verčia manyti, kad Arnauld ir Nicole’io pateiktas dviejų kategorinio sakinio semantinių teorijų sujungimas yra eklektiškas. Taip pat įvertinamos logikos istorikų Jeano Claude’o Pariente’o ir Jill Vance Buroker pateiktos Arnauld ir Nicole’io semantinių pažiūrų interpretacijos. Argumentuojama, kad jos suderinamos, bet vienpusiškos.
Lokalus ir globalus požiūriai į praėjusį šimtmetį: Günteris Grassas versus „Time“
Authors: Gedutis Aldis
Published: January 2019

Straipsnyje siekiama išnagrinėti globalios ir lokalios perspektyvos panašumus bei skirtumus. Todėl analizuojami bei lyginami G. Grasso romanas Mano šimtmetis ir kolektyvinis tekstas 80 dienų, pakeitusių pasaulį, išspausdintas amerikiečių žurnale Time. Šie tekstai gali būti laikomi skirtingų perspektyvų pavyzdžiais – Grassas atstovauja lokaliai perspektyvai, Time pretenduoja į savo požiūrio globalumą. Analizuoti ir lyginti šiuos tekstus leidžia tai, kad abiejuose aptariami ir skirtingai interpretuojami XX amžiaus įvykiai.
P. Tillicho ontologija ir I. Kanto transcendentalinė filosofija
Authors: Briedis Mindaugas
Published: January 2019

Vienas žymiausių XX a. religijos filosofų Paulis Tillichas savo sisteminėje teologijoje kritikuoja Kanto nustatytą transcendentalinį horizontą (pažinimo ribas). Kita vertus, konstruodamas tikrovės sampratą, jis pasinaudoja Kanto kategorine analize bei metafizikos kritika. Taigi Tillicho požiūris į Kanto epistemologiją yra polemiškas ir reikalauja gilesnės analizės. Kaip ir Kantas, Tillichas kelia klausimą, ką reiškia egzistuoti ir kaip ši egzistencija susijusi su Dievu. Nors Kanto transcendentalinė dialektika pagrindžia negalimybę įrodyti Dievą intelektinėmis operacijomis, protas gali mąstyti ultimatyvią tikrovę. Abiejų filosofų pagrindinė problema tampa proto taikymas anapus jo teorinės kompetencijos.
F. Nietzsche‘s perspektyvizmo samprata
Authors: Mickevičius Arūnas
Published: January 2019

Straipsnyje analizuojamas kritinis Nietzsche‘s požiūris į klasikinę tiesos sampratą ir pažinimą, kuriame suponuojama, kad yra vienas vienintelis požiūris į pasaulį, vienas vienintelis atskaitos taškas, iš kurio atsiveria jo vienintelė perspektyva. Klasikinės tiesos sampratos požiūriu šis taškas yra Dievas, o ši perspektyva yra dieviška. Nietzsche's perspektyvizmo koncepcija skelbia, kad nėra jokių faktų savaime, kuriais pažinimo procese būtų galima remtis, jokios pažinimu siektinos vienos, universalios ir vienos vienintelės tiesos, kuri leistų pateikti vienintelį teisingą pasaulio paaiškinimą, bet yra tik interpretacijos. Tačiau perspektyvizmo sampratoje įmanoma įžvelgti atramos tašką ir taip kalbėti apie savitą, negatyviai, per „pėdsaką“ nusakomą tiesos egzistavimo patirtį. Straipsnyje siekiama įrodyti, kad būtent ši nebepasiekiama tiesa bei jos patirtis yra matas ir norma, kuri Nietzsche'i leidžia užimti tam tikrą ekstraperspektyvią poziciją ir viską pavadinti interpretacijomis, kaukėmis. Būtent dėl šio ekstraperspektyvumo drauge su Nietzsche galima kalbėti apie pasaulio ir pažinimo atitikimą vartojant žodelį „ tarsi". Todėl Nietzsche‘s perspektyvizmas, teigiantis tik skirtingas interpretacijas ir radikaliai neigiantis „ tiesą", yra prieštaringas ir dviprasmiškas, nes čia implicistiškai numatoma ir remiamasi pažinimui atopiška (nebepasiekiama) ir achroniška (prarasta) „ tiesa“.
F. Nietzsche: valios siekti galios principas
Authors: Mickevičius Arūnas
Published: January 2019

Straipsnyje siekiama išnagrinėti F. Nietzsche‘s „valios siekti galios“ principu grindžiamos filosofijos prigimtį, parodyti šios filosofijos ypatumus, lyginant ją su metafizine ir pozityvistine laikysenomis, „valios siekti galios“ sukeliamą novatoriškumą, sietiną su „perspektyvistinio (interpretacinio) patinimo“ samprata, išryškinti būdingiausius ir neįprastus šios sampratos bruotus, lyginant ją su tradicine tiesos patinimo problematika. Siekiama atsakyti į klausimą, ar „ valia siekti galios" gali būti laikoma substancija tradicine šios sąvokos prasme? Ryškinant šio principo prigimtį pabrėtiama, kad jis numato ne tapatybę, bet skirtį. Skirtį gimdanti ir šioje skirtyje gimstanti „ valia siekti galios" funkcionuoja svarstant moralės kilmę. Kartu keliamas utdavinys parodyti, kad „ valios siekti galios" principu grįstas ir moralės kilmės svarstymas, kuris, beje, kaip ir kiekvienas kitas svarstymas, tegali būti tik interpretatyvus, t. y. Negalintis pretenduoti į vieną universalią tiesą, į vieną visiems privalomą normatyvumą.
Über die Linie: E. Jüngeris ir M. Heideggeris nihilizmo akivaizdoje
Authors: Šerpytytė Rita
Published: January 2019

Straipsnyje aptariami nihilizmo problemos formulavimo XX a. filosofijoje ypatumai. Remiamasi prielaida, kad nihilizmo fenomeno aprašymas susiduria su paties nihilizmo termino „ išplėtimo“ problema – nihilizmo istorijos tapatumo Niekio „istorijai“ problema. Keliamas klausimas, ar ieškant nihilizmo fenomeno manifestacijų ir jo esmiškųjų „bruožų“ nihilizmą privalu traktuoti kaip susijusį su Niekiu. Šis nihilizmo problemos ontologinio įšaknytumo klausimas svarstomas analizuojant garsiąją E. Jüngerio ir M. Heideggerio polemiką nihilizmo klausimu. Parodoma, jog E. Jüngeris nihilizmą aprašo kaip totalų pasaulio technizavimą ir paties pasaulio redukciją, o Heideggeris dekonstruoja Jüngerio nihilizmo aprašymą, nihilizmo ir jo manifestacijos – šiuolaikinės technikos- svarstymą išvesdamas į ontologinę perspektyvą.
PASTABOS APIE ROLANDO PAVILIONIO NEVERBALINIO KONTINUUMO IDĖJĄ
Authors: Dagys Jonas
Published: January 2019

Straipsnis skiriamas Rolando Pavilionio pasiūlytos „nenutrūkstamos neverbalinės konceptualios sistemos“, arba „neverbalinio kontinuumo“, hipotezės aptarimui. Apžvelgiamos neverbalinio kontinuumo hipotezės idėjinės ištakos bei konceptualinės prielaidos, Pavilionio koncepcijos sąsajos suW. Quine’o teorija bei šiuolaikinėmis modalinėmis semantikos koncepcijomis. Galiausiai bendrais bruožais aptariamas jos santykis su šiuolaikine analitine filosofija. Pavilionio filosofinė kūryba dažniausiai pagrįstai priskiriama analitinei tradicijai, į kurią ji sklandžiai įsilieja, tačiau atsižvelgiant į autoriaus intencijas, ji negali būti vienareikšmiškai įsprausta į šios tradicijos rėmus ir veikiau yra persmelkta pastangos rasti sąlytį tarp analitinės kalbos filosofijos ir hermeneutinės tradicijų, įveikti neretai dogmatiškai primetamą šių tradicijų perskyrą.
ROLANDAS PAVILIONIS IR LIETUVOS FILOSOFIJA
Authors: Kabelka Gintaras
Published: January 2019

Straipsnis skirtas aptarti Rolando Pavilionio darbų visumą Lietuvos filosofinio diskurso kontekste taikant mokslo sociologijos prieigą. Naudojamos bibliometrijos priemonės (tekstų apimties matavimas, citavimo analizė) filosofo produktyvumui, jo kiekybiniam indėliui į Lietuvos filosofiją ir darbų recepcijai Lietuvoje nustatyti. Apžvelgiami Lietuvos filosofų bandymai interpretuoti Pavilionio filosofiją ar su ja polemizuoti, taip pat kylanti diskusija dėl šio filosofo priklausomybės analitinės filosofijos krypčiai. Konstatuojamas aptariamo filosofo darbų recepcijos Lietuvoje fragmentiškas pobūdis. Pateikiami duomenys rodo, kad Pavilionis yra vienas produktyviausių ir palyginti dažnai cituojamų Lietuvos filosofų, parašęs apie pusę kalbos filosofijos Lietuvoje tekstų.
Newborn Risk Factors for Subsequent Physical Abuse Hospitalizations
Authors: Puls Henry T. , Anderst James D. , Bettenhausen Jessica L. , Clark Nicholas , Krager Molly , Markham Jessica L. , Hall Matthew
Published: January 2019

OBJECTIVES:

To describe the prevalence of risk factors for abuse and newborns’ risks for physical abuse hospitalizations during early infancy.

METHODS:

We created a nationally representative US birth cohort using the 2013 and 2014 Nationwide Readmissions Databases. Newborns were characterized by demographics, prematurity or low birth weight (LBW), intrauterine drug exposure, and medical complexity (including birth defects). Newborns were tracked for 6 months from their birth hospitalization, and subsequent abuse hospitalizations were identified by using International Classification of Diseases, Ninth Revision codes. We calculated adjusted relative risks (aRRs) with multiple logistic regression, and we used classification and regression trees to identify newborns with the greatest risk for abuse on the basis of combinations of multiple risk factors.

RESULTS:

There were 3 740 582 newborns in the cohort. Among them, 1247 (0.03%) were subsequently hospitalized for abuse within 6 months. Among infants who were abused, 20.4% were premature or LBW, and 4.1% were drug exposed. Premature or LBW newborns (aRR 2.16 [95% confidence interval (CI): 1.87–2.49]) and newborns who were drug exposed (aRR 2.86 [95% CI: 2.15–3.80]) were independently at an increased risk for an abuse hospitalization, but newborns with medical complexity or noncardiac birth defects were not. Publicly insured preterm or LBW newborns from rural counties had the greatest risk for abuse hospitalizations (aRR 9.54 [95% CI: 6.88–13.23]). Publicly insured newborns who were also preterm, LBW, or drug exposed constituted 5.2% of all newborns, yet they constituted 18.5% of all infants who were abused.

CONCLUSIONS:

Preterm or LBW newborns and newborns who were drug exposed, particularly those with public insurance and residing in rural counties, were at the highest risk for abuse hospitalizations. Effective prevention directed at these highest-risk newborns may prevent a disproportionate amount of abuse.
“Photomancias” ou a compreensão do mundo através da câmera-olho em O fotógrafo, de Cristovão Tezza
Authors: Staudt Sheila Katiane
Published: January 2019

O diálogo constante entre literatura e fotografia observado nas narrativas contemporâneas possibilitou identificar singularidades no modo de representação utilizado no romance O fotógrafo, de Cristovão Tezza. Desde a nomeação dos capítulos – fotogramas – até a criação da ciência da ‘photomancia’, o texto se apresenta como uma coletânea de imagens fotográficas que se desdobram em infinitas possibilidades de intepretação acerca de aspectos recorrentes no universo urbano contemporâneo problematizados na ficção brasileira deste século. Compreender a cidade-labirinto – Curitiba –, bem como os sujeitos que fazem parte de sua composição é uma das preocupações do narradores-fotógrafos, leitores atentos àquele espaço plural em constante transformação.
Literatura In Memoriam: sentidos de legitimação histórica
Authors: Moura Edilson Dias
Published: January 2019

Este artigo tem como objeto os romances Um homem é muito pouco, de Ronaldo Costa Fernandes, e K., de B. Kucinski; e o poema Estação Paraíso, de Alipio Freire. A partir dessas obras, procura-se estabelecer uma reflexão acerca da literatura contemporânea, nos eixos da temporalidade e da memória, como prática de representação cuja finalidade é caracterizar o estado atual do comportamento social brasileiro em face da sua história política recente. *** In memoriam literature: historical legitimation’s senses ***This article aims to analyse the novels “Um homem é muito pouco”, by Ronaldo Costa Fernandes, “K.”, by B. Kucinski; and the poem “Estação Paraíso”, by Alipio Freire. Through the reading of these works we try to establish a reflection on contemporary Brazilian Literature in the theoretical perspectives of temporality and memory studies as a representation practice whose purpose is the characterization of the current state of Brazilian social behavior in the face of its recent History.Keywords: Brazilian literature; contemporary novel; time and memory studies.