Inadekvát, aránytalan sinuscsomó-tachycardia: egy régi szívritmuszavar új megvilágításban (II.)
Authors: Borbola József , Földesi Csaba , Kardos Attila , Som Zoltán 
Published: November 2020

Összefoglaló.
Bevezetés: Az inadekvát, aránytalan sinuscsomó-tachycardia a
szív nomotop ingerképzési zavarával járó, nem ritka klinikai szindróma. A
szívritmuszavar-entitást a nem paroxysmalis, magas nyugalmi sinusfrekvencia, a
fizikai/pszichés stresszre adott aránytalan sinustachycardia, valamint főként
palpitációs panaszok jellemzik. Célkitűzés: Az aránytalan
sinuscsomó-tachycardiás betegeink gyógyszeres kezelésével szerzett
tapasztalataink ismertetése. Módszerek: 2008 és 2018 között 104
beteget (92 nő, 12 férfi; átlagéletkor 31 ± 10 év) kezeltünk ezzel a
szívritmuszavarral. A betegek kivizsgálásuk után 12 elvezetéses EKG-, terheléses
EKG-, valamint 24 órás Holter-monitoros EKG-megfigyeléseken vettek részt a
gyógyszeres kezelés előtt és után (bizoprolol: 2 × 5 mg/nap; ivabradin: 2 × 5
mg/nap). Az életminőség változását a European Heart Rhythm Association (EHRA)
tüneti skálája szerint állapítottuk meg. Eredmények: Mindkét
gyógyszer jelentősen csökkentette a nyugalmi sinusfrekvenciát (kontroll: 102 ±
10/min; bizoprolol: 78 ± 6/min; ivabradin: 74 ± 8/min, mindkettő: p<0,0001).
A gyógyszeres kezelés nélküli, 24 órás Holter-monitoros EKG-felvételek során
mért szívfrekvenciák (minimum–maximum [átlag] sinusfrekvencia/min) a
kontrollértékekről (58 ± 8–159 ± 14 [94 ± 6]/min) mindkét gyógyszerre egyaránt
szignifikánsan csökkentek (bizoprolol: 53 ± 7–132 ± 13 [77 ± 9]/min [mindhárom:
p<0,0001]; ivabradin 51 ± 6–134 ± 18 [77 ± 8]/min [mindhárom: p<0,0001]).
A terheléses EKG-vizsgálatok előtt (kontroll: 99 ± 13/min; bizoprolol 81 ±
11/min [p<0,0001]; ivabradin: 84 ± 10/min [p<0,0001]) és a terhelés
csúcspontján mért sinusfrekvenciák (kontroll: 164 ± 15/min; bizoprolol: 140 ±
16/min [p<0,0001]; ivabradin: 142 ± 14/min [p<0,0001]) is jelentősen
mérséklődtek. Az azonos dózisban adott két gyógyszer szívfrekvencia-csökkentő
hatásai között számottevő különbséget nem tapasztaltunk. Az életminőséget
tükröző EHRA tüneti skálán (kontroll: 2,3 ± 0,7) mind a bizoprolol (1,4 ± 1,4;
p<0,0001), mind az ivabradin (1,1 ± 0,2; p<0,0001) egyformán csökkentette
a betegek tüneteit, panaszait. Számottevő cardiovascularis mellékhatás egyik
betegcsoportban sem jelentkezett. Következtetések: Vizsgálati
eredményeink alapján megállapítható, hogy az aránytalan sinuscsomó-tachycardiás
betegek gyógyszeres kezelésére: (1) a kardiospecifikus adrenerg béta-blokkoló
bizoprolol és az If-csatorna-gátló ivabradin egyaránt hatékonynak és
biztonságosnak bizonyult; (2) az azonos adagban adott két gyógyszer hatékonysága
között számottevő különbség nem volt; (3) a gyógyszeres kezelés nemcsak a
sinusfrekvenciát csökkentette, hanem a betegek panaszait, tüneteit is
mérsékelte. Orv Hetil. 2020; 161(46): 1953–1958.

Summary.
Introduction: The inadequate, inappropriate sinus-node
tachycardia is not a rare clinical syndrome, defined as a disturbance of the
nomotopic impulse formation of the heart. This cardiac arrhythmic entity is
characterized by a non-paroxismal, increased sinus rate at rest, and/or
inadequate response to physical and/or emotional stress and palpitations.
Objective: The aim of this study was to describe our
experiences with pharmacological therapy of patients with inappropriate sinus
tachycardia syndrome. Methods: Between 2008 and 2018, 104
patients (92 women, 12 men, mean age: 31 ± 10 years) were treated with this
cardiac arrhythmia entity. All patients underwent 12-lead ECG, 24-hour
Holter-ECG monitoring and standard bicycle dynamic exercise tests before and
after drug treatment (bisoprolol: 5 mg bid; ivabradine: 5 mg bid). Changes in
the quality of life were estimated by using the European Heart Rhythm
Association (EHRA) score. Results: Both drugs decreased
significantly the resting heart rate (control: 102 ± 10/min; bisoprolol 78 ±
6/min (p<0.0001), ivabradine: 74 ± 8/min (p<0.0001). The results of the
parameters of the 24-hour Holter ECG recordings (expressed as minimal–maximal
[average] heart rate/min) with drug therapy showed a significant decrease from
control values in all three parameters: control 58 ± 8–159 ± 14 (94 ± 6)/min;
bisoprolol 53 ± 7–132 ±13 (77 ± 9)/min (all three: p<0.0001); ivabradine: 51
± 6–134 ± 18 (77 ± 8)/min (all three: p<0.0001). The sinus rate reduced
significantly both before the bicycle dynamic exercise tests (control: 99 ±
13/min; bisoprolol: 81 ± 11/min [p<0.0001]; ivabradine: 84 ± 10/min
[p<0.0001]) and at the peaks of the exercise test (control: 164 ± 15/min;
bisoprolol: 140 ± 16/min [p<0.0001]; ivabradine 142 ± 14/min [p<0.0001]).
The heart rate reducing effects of the two drugs did not differ significantly.
The EHRA quality of life score was equally improved by the two drugs (control:
2.3 ± 0.7; bisoprolol: 1.4 ± 1.4 [p<0.0001]; ivabradine: 1.1 ± 0.2
[p<0.0001]). No cardiovascular side effects were observed while taking
bisoprolol or ivabradine. Conclusions: Based on our clinical
results, it can be pointed out that in the drug therapy of patients with
inappropriate sinus node tachycardia: (1) bisoprolol (5 mg bid) and ivabradine
(5 mg bid) proved to be equally effective and safe; (2) the heart rate reducing
effect of the two drugs – given in the same dosage – did not differ
considerably; (3) the pharmacological therapy significantly decreased not only
the sinus frequency, but also reduced the symptoms of the patients. Orv Hetil.
2020; 161(46): 1953–1958.