bluuebunny/crossref_metadata_2025 huggingface dataset:
Mechanisms for protecting producers of metallurgical industry under environmental issues
Authors: Lohvynenko Yevhenii
Published: October 2024

The article explores the pressing issue of the exacerbation of environmental issues and the increase in greenhouse gas emissions as a consequence of metallurgical industry activities. This sector plays a significant role in global emissions and, therefore, requires immediate measures to mitigate its negative impact on the environment. The protection of domestic producers has been discussed by researchers such as A.
Harkusha, S. Bilotsky, L. Tykhonchuk, P. Galagher, M. Gerard, and D. Firger. The article analyzes the uneven process of decarbonization of metallurgical enterprises in different countries worldwide. Transitioning to more environmentally friendly production is a complex task, so it is essential to consider within the framework of the WTO mechanisms for protecting national metallurgical industry producers in the face of growing environmental challenges. The article also examines various forms of trade protection for markets that can be used to support domestic producers in the context of increasing environmental problems. The author investigates exceptions to WTO rules that allow for restrictions on international trade to preserve natural resources and human health. This underscores the importance of ensuring environmental sustainability within international trade relations.
Recent decisions by WTO dispute settlement bodies emphasize the priority of protecting health and nature over commercial interests, highlighting the need for coordinated international action to preserve the environment and public health. In conclusion, the article calls for further development of international regulatory mechanisms aimed at ensuring environmental sustainability and protecting the interests of national metallurgical enterprises under growing environmental challenges. Considering the overall state of the environment and its impact on the global ecosystem balance, this article contributes to a deeper understanding of possible trade and environmental solutions to achieve a balance between industry and environment conservation goals.
Prevalence and Association of Congenital Heart Disease with Hirschsprung’s Disease
Authors: Ruangtrakool Ravit , Charoenchantra Thawanrat
Published: October 2024

Objective: Neurocristopathies play a role as pathogenesis of Hirschsprung’s disease and congenital heart diseases (CHDs). This study seeks to identify concomitant deformities, syndromes, and/or associations associated with Hirschsprung’s disease warrant evaluation for CHDs through echocardiography.
Materials and Methods: A retrospective analysis was conducted on Hirschsprung’s disease patients at Siriraj Hospital between January 2006 and December 2022. Echocardiograms were performed when clinical symptoms, abnormal chest X-rays (CXR), desaturation, heart murmurs raised suspicions of cardiovascular anomalies.
Results: Among 299 Hirschsprung’s disease patients, 43 (14.4%) exhibited CHDs. The sensitivity of CXR (n=268) and echocardiograms (n=51) in diagnosing CHDs was 48.8% and 100%, respectively. Predominant CHD presentations included patent ductus arteriosus (n=29), atrial septal defects (n=18), and ventricular septal defects (n=15). The presence of concomitant deformities, syndromes and/or associations associated with Hirschsprung’s disease significantly heightened the likelihood of concurrent CHDs (Odds ratio = 23.56, p < 0.001). Patients with Hirschsprung’s disease and concomitant deformities (n=28) (excluding syndromic or chromosomal abnormalities) had 1.73 times the odds of CHDs (p = 0.262) compared to those without concomitant deformities. Patients with Hirschsprung’s disease and Down syndrome (n=34) exhibited 77.78 times higher odds of CHDs (p < 0.001), while those with other syndromes and/or associations (n=6) had 13.03 times higher odds of CHDs (p = 0.005) compared to patients lacking these conditions.
Conclusion: CHDs were identified in 14.4% of Hirschsprung’s disease patients. Echocardiograms should be selectively employed in Hirschsprung’s disease associated with Down syndrome, other syndromes, or concomitant deformities.
Dexamethasone and Lidocaine Effects in 24 hours Post Cesarean Pain Reduction under Spinal Anesthesia: A Randomized Controlled Trial
Authors: Smitasiri Rangsiman , Chanthasenanont Athita , Chitkoolsamphan Yanwadee , Pongrojpaw Densak , Benchahong Sawanya , Suwannarurk Komsun
Published: October 2024

Objective: This study aimed to compare the efficacy of additional local infiltration of dexamethasone and lidocaine among post-cesarean parturient underwent spinal anesthesia compared to the control group.
Materials and Methods: This randomized controlled trial was conducted at Thammasat University Hospital, Thailand, between June and November 2022. Singleton pregnant women who underwent cesarean delivery were randomized into 3 groups: dexamethasone (D), lidocaine (L), and control groups (C). Before skin closure, D, L and C group received infiltration of 16 mg of dexamethasone, 2% lidocaine with adrenaline and none, respectively. A visual analog scale (VAS, 0-10) was used for the evaluation of post-cesarean pain at two, four, six, eight, twelve, and twenty-four hours. VAS, demographic, and obstetric data were collected for analysis. Additional opioid was recorded for secondary outcome.
Results: A total of 279 participants were recruited and divided into 3 groups. Half of the participants (151/279) were nulliparity. Other demographics were similar. Subjects in the D group had lower moderate to severe pain after 6 hours onwards and less additional opioid requirement compared to the C and L groups significantly. Subjects in the L group had lower moderate to severe pain than the C group at 4 hours after surgery. Postoperative complications were comparable among the groups.
Conclusion: Local dexamethasone infiltration could reduce and prolong post-cesarean pain relief within 24 hours after cesarean delivery.
ПРОЦЕСУАЛЬНА ФОРМА У ФІНАНСОВОМУ ПРАВІ
Authors: Касьяненко Л. М. , Глух М. В.
Published: October 2024

Стаття присвячена характеристиці процесуальної форми публічної фінансової діяльності. Оскільки зaгaльнa хaрaктериcтикa ролі фінaнcового прaвa визнaчaєтьcя знaченням і зaвдaннями публічної фінaнcової діяльноcті, тому caме кaтегорія «публічна фінaнcовa діяльніcть» є однією з бaзиcних у нaуці фінaнcового прaва і нa її підcтaві будуютьcя інші фундaментaльні кaтегорії фінaнcово-прaвової нaуки.
У фінансово-правовій теорії процесуальні явища ще не набули відповідного визнання як певної системи взаємопов’язаних елементів – норм, відносин, процесуальної форми, хоча вони існують і певною мірою виконують свою функцію. Пoшук способів утвердження зaкoннocті прaвoпoрядку нaвoдить нa думку, щo вcя публічна фінaнcoвa діяльніcть, пoв’язaнa із зaдoвoленням різних пoтреб членів cуcпільcтвa, пoвиннa здійcнювaтиcя зa зaвчacнo вcтaнoвленими прaвилaми. Викoриcтaння прoцеcуaльнoї фoрми в публічній фінaнcoвій діяльнocті мaє вaжливe прaктичнe знaчeння, ocкiльки є гaрaнтiєю рeaлiзaцiї мaтeрiaльних фiнaнcoвo-правових нoрм, зaбeзпeчeнням зaкoннocтi у прoцeci утвoрeння, рoзпoдiлу, пeрeрoзпoдiлу, викoриcтaння фiнaнcoвих рecурciв дeржaви й oргaнiв мicцeвoгo caмoврядувaння тa eфeктивнocтi здiйcнeння фiнaнcoвoгo кoнтрoлю. Мaтеріaльнo-прaвoвa прирoдa публічної фінaнcoвoї діяльнocті зумoвлює cпецифічні, влacтиві тільки їм прoцеcуaльні прaвилa, щo відпoвідaють хaрaктеру нoрм фінaнcoвoгo мaтеріaльнoгo прaвa, дoтримaння яких мaє неaбияке знaчення для вcьoгo cуcпільcтвa.
Констатується, що публічна фiнансова дiяльнiсть повинна бути доцiльною, орiєнтованою на здiйснeння законних дeржавних, суспiльних iнтeрeсiв, спрямованою на забeзпeчeння вeрховeнства закону. У статті наголошується на важлиості чіткocті визнaчення термінів у фінансовому законодавстві, вказується на недостатнє відображення процесуальних норм у фінансовому законодавстві.
ДО ПИТАННЯ ЩОДО ВИЗНАЧЕННЯ КОНЦЕПЦІЇ ПОБУДОВИ НАЛЕЖНОЇ ПРОЦЕДУРИ ЗАСТОСУВАННЯ ДОСУДОВОГО ВРЕГУЛЮВАННЯ АДМІНІСТРАТИВНО-ПРАВОВИХ СПОРІВ В УКРАЇНІ
Authors: Кирій О. А.
Published: October 2024

У зв’язку з постійними змінами у системі правосуддя важливим залишається впровадження досудового врегулювання адміністративно-правових спорів як альтернативного методу вирішення конфліктів.
У статті досліджено складові концепції побудови належної процедури застосування досудового врегулювання адміністративно-правових спорів в Україні. Проаналізовано чинники формування концепції побудови належної процедури застосування досудового врегулювання адміністративно-правових спорів в Україні. Сформовано основні складові концепції побудови належної процедури застосування досудового врегулювання адміністративно-правових спорів в Україні.
Вважаємо, що складовими концепції побудови належної процедури застосування досудового врегулювання адміністративно-правових спорів в Україні є такі складові: 1) створення механізму адміністративно-правового регулювання досудового врегулювання адміністративно-правових спорів; 2) визнання основних цінностей досудового врегулювання адміністративно-правових спорів; 3) створення профільного координувального органу щодо проведення досудового врегулювання адміністративно-правових спорів; 4) визначення повноважень щодо ведення реєстру осіб, які уповноважені проводити досудове врегулювання спорів; 5) формування професійної групи осіб, які проводять досудове врегулювання спорів; 6) вибір оптимальної моделі досудового врегулювання адміністративно-правових спорів; 7) удосконалення правового статусу учасників досудового врегулювання адміністративно-правових спорів як суб’єктів влади та їх професійна підготовка у сфері врегулювання спорів; 8) запобігання зловживанням правами під час досудового врегулювання адміністративно-правових спорів та створення інституту відповідальності посередника; 9) розробка механізму забезпечення виконання угоди за результатами процедури досудового врегулювання адміністративно-правових спорів.
ДОСУДОВІ СПОСОБИ ВИРІШЕННЯ ПУБЛІЧНО-ПРАВОВИХ СПОРІВ У СФЕРІ ДІЯЛЬНОСТІ ПРАВООХОРОННИХ ОРГАНІВ
Authors: Мацелик Т. О. , Мацелик М. О.
Published: October 2024

Стаття присвячена досудовим способам вирішення публічно-правових спорів у сфері діяльності правоохоронних органів.
Зʼясовано, що повноваження правоохоронних органів являють собою інструмент досягнення цілей – забезпечення охорони та захисту прав і свобод людини і громадянина, забезпечення державної безпеки, публічної безпеки та порядку, боротьби зі злочинністю, надання допомоги особам, які внаслідок стихійного лиха, військових дій або інших причин її потребують, а також попередження та профілактика правопорушень на принципах верховенства права, належного урядування тощо.
Систематизовано у групи за змістом норми, що визначають повноваження правоохоронних органів.
Акцентовано увагу на спорах, які виникають під час реалізації завдань правоохоронними органами, та способах їх досудового врегулювання.
Визначено, що поняття «публічно правовий спір» розглядається як спір, що виникає у сфері публічного права та стосується прав і обовʼязків субʼєктів у сфері конституційного адміністративного, фінансового, податкового, митного права тощо.
Юрисдикційні повноваження правоохоронних органів спрямовані на створення умов для додержання субʼєктами громадянського суспільства правових приписів та притягнення до юридичної відповідальності винних у порушенні законодавства субʼєктів із відшкодуванням шкоди, нанесеної юридичним та фізичним особам, державі. Також вони використовуються під час розвʼязання спірних правовідносин, що виникають у результаті їхньої діяльності. Встановлено види досудового врегулювання публічно-правових спорів, що виникають у правоохоронній сфері, акцентовано увагу на особливостях процедур їх вирішення, що зумовлюють, як наслідок, потребу в проведенні службових розслідувань.
ВАЖЛИВІСТЬ ПРИНЦИПУ ВЕРХОВЕНСТВА ПРАВА ПІД ЧАС ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ ФІНАНСОВОЇ БЕЗПЕКИ КРАЇНИ
Authors: Сакалюк Д. В.
Published: October 2024

У статті розглянуто і звернено увагу на питання та проблеми дотримання принципу верховенства права в розрізі його впливу на забезпечення фінансової безпеки країни в теперішніх умовах, а саме в умовах воєнного стану.
Досліджено поняття принципу верховенства права як основної ознаки демократії та однієї з основних умов прийняття до Європейського Союзу.
У статті приділено увагу поняттю «фінансова безпека». Наведено тлумачення науковців щодо фінансової безпеки. Вказано склад системи фінансової безпеки, яка охоплює: бюджетну, валютну, грошово-кредитну, боргову безпеки, безпеку страхового ринку та безпеку фондового ринку.
У статті розкривається звʼязок фінансової безпеки країни із принципом верховенства права та надається обґрунтування неможливості забезпечення фінансової безпеки країни без дотримання цього принципу. Досліджується важливість фінансової безпеки для забезпечення державного суверенітету та цілісності країни, а також достойного рівня життя громадян України.
Висвітлено актуальні загрози фінансовій безпеці України в умовах воєнного стану. Розглянуто чинники, що впливають на фінансову безпеку та пропонуються заходи для забезпечення фінансової безпеки країни та її зміцнення.
Визначено загрози фінансовій безпеці держави, зокрема такі: недотримання принципу верховенства права; недосконалість державного управління під час забезпечення фінансової безпеки; неефективність системи контролю за витратами бюджетних коштів; непродумана грошово-кредитна політика держави; неефективність податкової системи; корумпованість державних органів і тиск на бізнес; надмірний дефіцит Державного бюджету; зростання «тіньової» економіки; зростання зовнішньої заборгованості; нераціональне використання іноземних кредитів та фінансової допомоги.
Висновки роботи демонструють, що для належного функціонування фінансової діяльності держави та сприяння євроінтеграції України навіть у теперішніх умовах має бути на належному рівні забезпечена фінансова безпека країни з обовʼязковим дотриманням при цьому основного принципу демократії, а саме, верховенства права.
ДО ПИТАННЯ ВИЗНАЧЕННЯ ПРИНЦИПІВ ІМПЛЕМЕНТАЦІЇ ЄВРОПЕЙСЬКИХ СТАНДАРТІВ ПРАВ ЛЮДИНИ У ПРОЦЕДУРИ ДОСУДОВОГО ВРЕГУЛЮВАННЯ АДМІНІСТРАТИВНО-ПРАВОВИХ СПОРІВ У АДМІНІСТРАТИВНОМУ СУДОЧИНСТВІ
Authors: Рябченко О. П. , Юхтенко Л. Р.
Published: October 2024

У статті розглянуто питання визначення принципів імплементації європейських стандартів прав людини у процедури досудового врегулювання адміністративно- правових спорів у адміністративному судочинстві.
Запропоновано розглядати принципи імплементації європейських стандартів прав людини у процедури досудового врегулювання адміністративно-правових спорів із врахуванням практики Європейського суду з прав людини. Виділено методологічну основу визначення таких принципів, яку становлять загальнотеоретичні підходи сутності категорій «міжнародні стандарти прав людини», «принципи права». Використання такого підходу обумовило врахування також принципів судового адміністративного процесу, серед яких виділено ті, зміст яких має відповідати сутності процедур досудового врегулювання спорів. Водночас встановлено, що принципи досудового врегулювання не повинні суперечити визначеним у КАСУ принципам адміністративного судочинства. Виділено дві групи принципів досудового врегулювання адміністративно- правових спорів: загальні (випливають із принципів адміністративного судочинства відповідно до ч. 3 ст. 2 КАСУ й ті, які відповідають європейським стандартам прав людини) та спеціальні (враховують засади впровадження таких стандартів). До загальних принципів віднесено: верховенство права, законність, рівність учасників процедури перед законом, конфіденційність. Спеціальними виділено такі принципи: доцільності та доречності, індивідуалізації, забезпечення балансу між конкуруючими інтересами приватного та публічного характеру, обґрунтованість застосування європейських стандартів прав людини, сумісності розширеного тлумачення.
ПРИНЦИПИ ЗАХИСТУ СУБ’ЄКТИВНИХ ПРАВ, СВОБОД ТА ЗАКОННИХ ІНТЕРЕСІВ СТОРІН ВИКОНАВЧОГО ПРОВАДЖЕННЯ В ПОРЯДКУ ЦИВІЛЬНОГО СУДОЧИНСТВА
Authors: Рябченко Ю. Ю. , Лантух Я. В.
Published: October 2024

Стаття присвячена розкриттю принципів захисту суб’єктивних прав, свобод та законних інтересів сторін виконавчого провадження у порядку цивільного судочинства, визначенню на цій основі напрямів подальшого дослідження окресленої проблематики. Визначено, що, попри істотну відмінність способів захисту, вони мають багато спільних рис. По-перше, їх завданням є захист прав сторін виконавчого провадження. По-друге, усі вони здійснюються одним і тим самим суб’єктом (судом). По-третє, усі вони здійснюються в порядку цивільного судочинства та безпосередньо пов’язані з виконавчим провадженням. Вказане уможливлює виокремлення системи принципів захисту прав, свобод та законних інтересів сторін виконавчого провадження у порядку цивільного судочинства. Обґрунтовано, що доцільно виділяти загальні та спеціальні принципи захисту прав, свобод та законних інтересів сторін виконавчого провадження у порядку цивільного судочинства. Визначено, що загальні зумовлені принципами цивільного судочинства, виконавчого провадження, а також позиціями міжнародних суб’єктів, насамперед ЄСПЛ щодо здійснення виконавчого провадження. До загальних варто віднести такі принципи: верховенство права; обов’язковість виконання рішень; законність; диспозитивність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; справедливість, неупередженість та об’єктивність; гласність і відкритість. Доведено, що спеціальні принципи зумовлені специфікою діяльності щодо захисту судом прав сторін виконавчого провадження: доступність засобів захисту прав сторін виконавчого провадження; розумність строків; забезпечення права на оскарження актів виконавців; неприпустимість зловживання процесуальними правами. Визначено, що перспективний предмет подальших наукових досліджень становить надання характеристики конкретних спеціальних принципів захисту судом прав сторін виконавчого провадження.
ЕВОЛЮЦІЯ ПРАВОВОГО РЕГУЛЮВАННЯ НАУКОВОГО ВІДКРИТТЯ ЯК ОБʼЄКТА ІНТЕЛЕКТУАЛЬНОЇ ВЛАСНОСТІ
Authors: Миколаєць В. А. , Новицька Н. Б.
Published: October 2024

Стаття присвячена теоретичному дослідженню розвитку нормативного врегулювання суспільних відносин щодо порядку надання правової охорони науковим відкриттям, а також суспільних відносин, пов’язаних з встановленням, експертизою, реєстрацією та використанням наукових відкриттів. Зокрема, увага приділяється поняттю «творчість» та «творча інтелектуальна діяльність» людини, які є тісно пов’язаними з правом інтелектуальної власності; дослідженню наукової думки щодо регулювання відносин наукового відкриття як об’єкта права інтелектуальної власності; дослідженню всього масиву нормативних актів сучасності щодо прямого чи опосередкованого регулювання досліджуваних відносин. Здійснені висновки щодо відсутні комплексних досліджень наукового відкриття як об’єкта права інтелектуальної власності, так само відсутності спеціального законодавства, яке регулює відносини щодо наукового відкриття. Важливим у питанні еволюції правового регулювання наукового відкриття як окремого об’єкта права інтелектуальної власності свого часу став проєкт Закону «Про охорону прав на наукові відкриття» від 14.12.2004 № 6414, який визначав порядок надання правової охорони науковим відкриттям та був спрямований на охорону особистих немайнових і майнових прав авторів наукових відкриттів. Однак чинності він не набув, а на сучасному етапі положення втратили свою актуальність.
Потреба в належному регулюванні окреслених відносин є важливим заходом охорони прав на наукові відкриття, стане гарантією розвитку нових технологій і запобігання правопорушенням у цій сфері. Крім того, обґрунтовано, що світовою є традиція, за якою наукові відкриття мають надзвичайно велику цінність для всього людства та розвитку суспільства. Значення розвитку / вдосконалення та забезпечення охорони і захисту сфери інтелектуальної діяльності сприяє розвитку країни та її позитивному іміджу на світовій арені та у відносинах з іншими державами, привабленню залучення фінансування в найрізноманітніші сфери суспільного життя.
Методологічну основу дослідження склали ряд загальнонаукових та спеціально наукових методів, зокрема: загальнонаукові (метод індукції та дедукції, метод системного аналізу, метод аналогії, діалектичний метод) та спеціальні методи пізнання правових явищ (історико-правовий, порівняльно-правовий, формально-догматичний і логічний методи).
ВІДПОВІДАЛЬНІСТЬ ЗА ДОВЕДЕННЯ ДО БАНКРУТСТВА В НАЦІОНАЛЬНОМУ ЗАКОНОДАВСТВІ
Authors: Никитченко Н. В. , Звєздічев М. О.
Published: October 2024

У статті досліджено норми законодавства України, які передбачають відповідальність за умисні дії, що призводять до стійкої фінансової неплатоспроможності суб’єкта господарювання, вчинення дій на шкоду кредиторам. Проаналізовано історію становлення та розвитку відповідних норм цивільного, господарського та кримінального права, їх ефективність. Наведені приклади правозастосування.
Акцентовано увагу на актуальності вивчення питання юридичної відповідальності за завдання шкоди кредиторам, з огляду на необхідність надання останнім додаткових гарантій захисту прав, що зі свого боку сприятиме підвищенню довіри та зростанню інвестиційної привабливості економіки країни.
Констатовано неефективність наявної норми кримінального права, що передбачає відповідальність за доведення до банкрутства, та проаналізовано причини.
Зроблено висновок про необхідність подальшого розвитку та застосування цивільно- правової відповідальності засновників, керівників та третіх осіб за доведення суб’єкта господарювання до банкрутства у вигляді субсидіарної відповідальності як такої, що показала свою ефективність.
ПЕРСПЕКТИВИ РОЗВИТКУ ТРАНСНАЦІОНАЛЬНИХ КОРПОРАЦІЙ У ПІСЛЯВОЄННИЙ ПЕРІОД
Authors: Минюк О. Ю. , Федан Л. О. , Ніколайчук С. В.
Published: October 2024

У статті розглядаються перспективи розвитку транснаціональних корпорацій в Україні в післявоєнний період. Визначено та проаналізовано чинники, що впливають на розвиток та діяльність ТНК у повоєнний період. Серед цих чинників є економічна ситуація в країні, законодавчі та нормативні акти, а також політичне та соціальне середовище країни. Визначено, які сектори економіки України будуть найсприятливішими для інвестування та чому. Енергетика, аграрний сектор, інформаційні технології, інфраструктура – визначено, що ці сектори можуть бути привабливими для транснаціональних компаній, оскільки вони мають високий потенціал зростання та розвитку в Україні. Зазначено, що діяльність ТНК зосереджена в основному у сферах виробництва, інформаційних технологій та аграрному секторі. Зроблений висновок, що українському уряду необхідно зосередитись на політиці, яка б була спрямована на використання всіх позитивних можливостей від діяльності ТНК, а також на нейтралізацію негативних наслідків їх діяльності. Також проаналізовано перспективні напрями дії в умовах війни та післявоєнного відновлення економіки країни, розроблені українськими лідерами-компаніями у своїх галузях. Відновлення логістичної інфраструктури, залучення інвестицій, повернення ПДВ експортерам, надання дозволу чоловікам їздити в закордонні бізнес-відрядження, залучення коштів країни-агресора через накладання відповідних санкцій – політика уряду України повинна ґрунтуватися на визначенні національних пріоритетів розвитку, а також спрямована на використання всіх позитивних можливостей від діяльності ТНК. Зроблено висновок, що в період транснаціональні компанії стали потенційними інвесторами в економіку нашої держави. Вони зацікавлені в частковій економічній переорієнтації та відкритті нових ринків і логістичних маршрутів.
ОСОБЛИВОСТІ ПРИТЯГНЕННЯ ДО ВІДПОВІДАЛЬНОСТІ ЗА СИМВОЛІКУ ВОЄННОГО ВТОРГНЕННЯ РОСІЙСЬКОГО ОКУПАЦІЙНОГО ЗАГАРБНИЦЬКОГО ТОТАЛІТАРНОГО РЕЖИМУ В УКРАЇНУ
Authors: Топчій В. В.
Published: October 2024

Статтю присвячено дослідженню притягнення до відповідальності за символіку воєнного вторгнення російського окупаційного загарбницького тоталітарного режиму в Україну може мати свої особливості, які варто врахувати. Проаналізовано, що спочатку потрібно чітко визначити, які символи вважатимуться символікою російського окупаційного загарбницького тоталітарного режиму. Це може охоплювати військові емблеми, прапори, знаки, будь-які речі, які асоціюються з агресією росії та ідеологією неонацизму.
Визначено, що законодавство повинно чітко визначати, які дії становлять порушення з використанням такої символіки та що це може бути вміщено до законодавства про відповідальність за пропаганду тоталітарних або ворожих ідеологій російської федерації.
Автором зауважено, що використання символіки, яка асоціюється з агресією та тоталітаризмом, на тимчасово окупованих територіях України та на російській військовій техніці є також явним проявом інформаційної війни. Зазначено, що притягнення до відповідальності за символіку воєнного вторгнення російського окупаційного загарбницького тоталітарного режиму в Україну може допомогти Україні ефективно боротися з пропагандою ворожих ідеологій та символіки, що пов’язана з державою- агресором, зберігаючи водночас баланс між правами та відповідальністю громадян.
Обґрунтовано доцільність віднесення тільняшки (тільника) до символіки воєнного вторгнення російського окупаційного загарбницького тоталітарного режиму в Україну.
Звернено автором також увагу на внесення змін і пропозицій до чинного Кримінального кодексу України та Кодексу України про адміністративні правопорушення. У статті наголошується, що такі законодавчі зміни повинні охоплювати адміністративну та кримінальну відповідальність за пропаганду або публічну підтримку воєнного окупаційного загарбницького режиму росії, а також за використання символіки воєнного вторгнення російського окупаційного загарбницького тоталітарного режиму в Україну, особливо у контексті війни проти України.
КРИМІНОЛОГІЧНЕ ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ ОХОРОНИ КІБЕРПРОСТОРУ ВІД КРИМІНАЛЬНИХ ПРАВОПОРУШЕНЬ У СФЕРІ ЕКСПЛУАТАЦІЇ ЕЛЕКТРОННО-ОБЧИСЛЮВАЛЬНОЇ ТЕХНІКИ
Authors: Харченко Я. П.
Published: October 2024

У цій статті вказується про постійний розвиток сучасних технологій, що зумовлює необхідність постійного оновлення кіберзахисту сфери кіберпростору. Зазначено, що відкрите вторгнення РФ пришвидшило вдосконалення чинного законодавства та гарантій безпеки в сучасному інформаційному ІТ просторі. Сучасний прогрес нікого не залишає осторонь, що й обумовило прояв такого явища, як кіберзлочинність. У всьому світі кримінальні правопорушення у сфері експлуатації електронно-обчислювальної техніки в кіберпросторі з року в рік завдають збитків на десятки мільярдів американських доларів як фізичним особам і приватним компаніям, так і державам загалом.
Звертається увага, що під час війни в зоні ризику перебувають державні органи, великі підприємства, підприємства оборонної та критичної інфраструктури, а також підприємства, які забезпечують населення та оборону всім необхідним в умовах війни. Є ризики й для місцевих жителів, які перебувають у зоні бойових дій. Під час воєнного стану кожному варто звернути увагу на декілька аспектів контролю: для компаній, органів влади та посадовців наявність залученого технічного спеціаліста зі спеціалізованої компанії суттєво підвищить рівень кіберзахисту. Професіонали здатні ускладнити роботу ворогу через запровадження в компанії необхідних механізмів захисту, зокрема організаційних.
Зазначено, що підґрунтя законодавчого забезпечення механізмів для ефективного кіберзахисту в умовах воєнного стану існує. І існує воно ще з початку двохтисячних років, коли Україна ратифікувала міжнародну конвенцію із запобігання кіберзлочинності від 23 листопада 2001 року. Акцентується увага на тому, що завданням кожного під час виявлення кібератаки залишається якнайшвидше активувати цей механізм, щоб у майбутньому подібних кібернападів та втручань і збитків від них ставало дедалі менше. А відсіч таких атак ставала ефективнішою.
ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ ІНФОРМАЦІЙНОЇ БЕЗПЕКИ В ЕЛЕКТРОННОМУ КРИМІНАЛЬНОМУ ПРОВАДЖЕННІ В УКРАЇНІ
Authors: Топчій Н. С.
Published: October 2024

У статті досліджується питання забезпечення інформаційної безпеки під час ведення електронного кримінального провадження в Україні. Наголошено, що Інтернет- простір став платформою для маніпулювання думкою населення та вчинення кримінальних правопорушень. Учасники кримінальної процесуальної діяльності, використовуючи інформаційні технології, зіштовхуються з труднощами у збиранні, вилученні, копіюванні, переміщенні та перевірці електронної інформації, що міститься в процесуальних документах. Особам, які проводять розслідування кримінальних проваджень, потрібно мати високий рівень компетентності в галузі використання інформаційних технологій і мати технічні засоби для збору доказів.
Визначено, що останні роки зазначалися внесенням ряду змін до національного законодавства з метою регулювання та запобігання зловживанням у сфері засекречення інформації. Закон України «Про основи національної безпеки України» зробив значний внесок у правову основу створення системи та органів захисту інформації, визначивши загрози національній безпеці в інформаційній сфері, а саме: обмеження свободи слова та доступу громадян до інформації; розповсюдження культу насильства, жорстокості та порнографії через засоби масової інформації; випадки компʼютерної злочинності й компʼютерного тероризму; розголошення інформації, що становить державну та іншу, визначену законом таємницю, а також конфіденційної інформації, що належить державі або спрямована на задоволення потреб і національних інтересів суспільства й держави; спроби маніпулювання суспільною свідомістю, включаючи поширення недостовірної, неповної або прихованої інформації.
Зроблено висновок, що електронне кримінальне провадження є формою кримінальної процесуальної діяльності, яка ґрунтується на складових алгоритмах автоматизованих кримінальних процедур, що включають Єдиний реєстр досудових розслідувань та інтегровані з ним електронні інформаційні системи.
ЗНАЧЕННЯ ПСИХОЛОГІЧНИХ ЗНАНЬ У ДІЯЛЬНОСТІ ПРОКУРОРА В СУДІ ЗА УЧАСТЮ СУДУ ПРИСЯЖНИХ
Authors: Шовкопляс О. П.
Published: October 2024

У статті розглядаються питання, повʼязані з особливостями психологічної тактики підтримки державного обвинувачення в судах, під час розгляду справ за участю суду присяжних засідателів. Приділено увагу дослідженню психологічних особливостей поведінки в суді державного обвинувача під час спілкування з обвинуваченим, присяжними засідателями, захисником, іншими учасниками процесу. Участь прокурора в судовому засіданні ставить щодо нього високі моральні вимоги. Ці вимоги може виконати прокурор, який володіє високим рівнем правової та загальної культури, знаннями основ психології та риторики, законів логіки, що вміє вести полеміку.
Зазначено, що істотне значення для досягнення взаєморозуміння з учасниками судового процесу має вибір аргументів, послідовність та логіка й тактика їх викладу. Державний обвинувач має прагнути встановлення психологічного контакту з обвинуваченим, потерпілим, адвокатом, свідками та використовувати індивідуальний підхід до кожного з них. Від правильно обраної тактики проведення допитів у ході судового слідства залежить якість підтримки державного обвинувачення. До прийомів, що дають змогу встановити психологічний контакт з допитуваним, можна віднести постановку питань у доступній формі, прояв інтересу до особистості, індивідуальний підхід, ввічливе коректне ставлення до позиції та вміння вислухати, неупередженість.
Зроблено висновок, що державний обвинувач, який професійно та тактично правильно вибудує свою участь у суді присяжних засідателів, зуміє ефективно, в межах закону, впливати на суддів та учасників судового розгляду та довести, що саме його позиція є правильною та об’єктивною, може з упевненістю назвати себе гарантом дотримання конституційних прав громадян у кримінальному провадженні.
Наголошено, що виголошення промови в дебатах – найбільш відповідальний момент у діяльності прокурора. Саме тут прокурор може об’єктивно та компетентно, чітко і ясно, використовуючи різні методи, способи та прийоми ораторської майстерності та знання з психології, а також закони логіки, виявляючи повагу до суду, викласти свою позицію у кримінальному провадженні.
ПОНЯТТЯ, ЗНАЧЕННЯ ТА МІСЦЕ ЗАПОБІЖНИХ ЗАХОДІВ У СИСТЕМІ ЗАХОДІВ ПРОЦЕСУАЛЬНОГО ПРИМУСУ
Authors: Яцюк С. О.
Published: October 2024

У статті досліджуються поняття, значення та місце запобіжних заходів у системі заходів процесуального примусу в кримінальному процесі України. Наголошено, що діяльність органів розслідування, прокуратури і суду не буде ефективною, якщо не охоплюватиме різноманітних засобів впливу на поведінку учасників кримінального провадження. Ці державні органи повинні мати більше можливостей для контролювання поведінки певних осіб та фактичного обмеження їхніх конституційних прав і свобод. Детальне вивчення запобіжних заходів як інструменту примусу показує, що вони мають самостійну мету і значний превентивний характер, але їх застосування супроводжується певними труднощами. У кримінальному провадженні запобіжні заходи забезпечують бажаний перебіг, зміст і умови процесу, попереджаючи неналежні дії підозрюваних або обвинувачених.
Вказано, що правовий режим воєнного стану вимагає спеціального підходу до забезпечення відповідної поведінки осіб, які підозрюються у скоєнні кримінального правопорушення. Для оптимального застосування запобіжних заходів щодо підозрюваних виникає нагальна потреба привести кримінально-правові норми у відповідність до сучасних реалій, з урахуванням перебігу бойових дій і стану територій, що опинилися під окупацією, де можуть перебувати підозрювані. Ці чинники підкреслюють актуальність проблеми в суспільстві та необхідність її детального аналізу й уваги на практиці.
Конкретизовано, що винятковий механізм відміни запобіжного заходу з метою, щоб особа пройшла військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, встановлює, що клопотання підозрюваного або обвинуваченого повинно бути адресовано прокурору, який має право (але не зобовʼязаний) направити звернення до слідчого судді або суду з клопотанням щодо скасування запобіжного заходу. Цей механізм може охоплювати як тримання під вартою (за умови, що описана в частині 1 статті 616 КПК України), так і інші запобіжні заходи (згідно з положеннями частини 4 статті 616 КПК України).
Зроблено висновок, що в умовах воєнного стану законодавством визначено спеціальний порядок призначення, зміни та скасування запобіжних заходів. Відповідно до визначеного законодавцем порядку встановлена можливість заміни запобіжного заходу з застави на особисте зобовʼязання або, для прикладу, з домашнього арешту на особисте зобовʼязання. Особиста порука могла б стати перспективним запобіжним заходом у справах про колаборацію, проте відповідно до чинного законодавства, для таких осіб застосовується тримання під вартою – найсуворіший із наведених вище заходів, який має свої переваги та недоліки, але в певному сенсі є більш ефективним.
ГЕНДЕРНЕ НАСИЛЬСТВО В ШЛЮБІ Й ДЕКРЕТАЛЬНЕ ПРАВО У XII–XIII СТСТ.
Authors: Житнік В. В.
Published: October 2024

Стаття присвячена дослідженню гендерного насильства в шлюбі в середньовічних юридичних памʼятках і розгляду механізмів захисту від нього в церковному праві XII– XIII століть. Констатовано, що шлюб був основою середньовічної суспільної організації та базувався на традиції, закладеній нормами римського права й приписами Старого Заповіту. Зазначено, що 1) в багатьох питаннях подружнього життя жінка залишалася підвладною чоловікові, при тому що у виконанні подружнього обовʼязку чоловіки і жінки були абсолютно рівними; 2) упереджене ставлення до жінок та патріархальні законодавчі норми спричиняли значне обмеження прав жінки в суді. Підкреслено, що з цілого ряду сімейно-шлюбних проблем світське і канонічне право суперечили одне одному, наприклад, у визнанні злочинним залишання жінки, відсилання жінки без її вини. Зазначено, що юрисдикційна компетенція Церкви в шлюбних питаннях поступово розширювалася. Констатовано, що церковні трибунали здійснювали юрисдикцію, зокрема кримінальну, щодо сексуальної поведінки в шлюбі, а також усіх видів позашлюбної сексуальної поведінки. Блуд, перелюб, двоєженство, зґвалтування, кровозмішення, проституція та содомія підлягали церковним покаранням і належали до компетенції церковних судів. Можна вважати доведеним, що в статевих стосунках у середньовічному шлюбі (виконання «подружнього боргу») жінка (дружина) мала рівні права й обовʼязки зі своїм чоловіком. Зроблено висновок, що забезпечення захисту жінок від насильства в шлюбних і позашлюбних відносинах в Західній Європі у XII–XIII століттях повʼязане з розповсюдженням канонічного права.
ТЕСТ ОСНОВНОЇ МЕТИ В КОНТЕКСТІ УГОДИ ПРО АСОЦІАЦІЮ З ЄС ТА ПРАКТИКИ СУДІВ УКРАЇНИ
Authors: Тимченко Л. Д. , Кононенко В. П.
Published: October 2024

У статті зроблено різнобічний аналіз категорії «тест основної мети» в контексті Угоди про асоціацію з ЄС та практики адміністративних судів України з відповідної категорії справ. Цей тест допомагає забезпечити рівноправне та справедливе застосування податкового законодавства й уникнення його незаконного використання для отримання податкових переваг. Досліджено співвідношення цієї категорії від концепції «ділова мета». На підставі вивчення відповідної судової практики сформульовано основні критерії тесту основної мети, згідно з якими для його ефективного застосування необхідно враховувати всі обʼєктивні обставини кожної конкретної операції, зокрема структуру транзакції, поведінку сторін та економічну сутність угод. Стаття має на меті сприяти більш глибокому розумінню та вдосконаленню правових механізмів боротьби з податковими зловживаннями в Україні.
ВПЛИВ ПРАКТИКИ ЄВРОПЕЙСЬКОГО СУДУ З ПРАВ ЛЮДИНИ НА ПРАВОЗАСТОСУВАННЯ В УКРАЇНІ
Authors: Цвіцінський Д. В.
Published: October 2024

Стаття присвячена проблемі впливу практики Європейського суду з прав людини на правозастосовну практику в Україні. Автор аналізує значення міжнародних договорів для національної правової системи в сфері прав людини. Зазначено, що Україна, приєднавшись до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (з протоколами), взяла на себе зобов’язання гарантувати кожному, хто перебуває під юрисдикцією держави, права і свободи, визначені Конвенцією, визнавши обов’язкову юрисдикцію Європейського суду з прав людини.
Наголошено, що збільшення кількості рішень Європейського суду з прав людини, винесених по відношенню до України, актуалізує проблему визначення місця Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (з протоколами), а також рішень Європейського суду з прав людини в системі джерел національного права. Зазначається, що в Україні відношення до судового прецеденту як джерела права є не сталим ні на рівні наукової думки, ні в правозастосовному процесі. Втім застосування прецеденту стає необхідним для реалізації конституційних гарантій забезпечення прав і свобод людини, а також для адекватного виконання судами завдання щодо досягнення справедливого правосуддя.
Зроблено висновок, що застосування європейських стандартів, зокрема рішень ЄСПЛ, залежить від конкретного судді. Поряд з цим положення національного законодавства і судова практика застосування норми права мають певний дисбаланс. Застосування прецеденту стає необхідним для реалізації конституційних гарантій забезпечення прав і свобод людини й громадянина, а також для адекватного виконання судами завдання щодо досягнення одноманітного та справедливого правосуддя. Продовження реформ (конституційної, судової, адміністративної та ін.) у рамках виконання вимог щодо набуття повноцінного членства в Європейському Союзі, практика ЄСПЛ має набути фундаментального значення як для правотворчого, так і для правозастосовного процесу.
МІЖНАРОДНІ СТАНДАРТИ ПРАВА НА ЖИТТЯ ЛЮДИНИ: ПРОБЛЕМИ ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ В УМОВАХ ЗБРОЙНОГО КОНФЛІКТУ
Authors: Чернецька О. В. , Шилінгов В. С.
Published: October 2024

У статті розглянуто міжнародні стандарти права на життя людини, яке має виключне значення та посідає особливе місце не тільки в каталозі прав і свобод людини, а й у системі цінностей європейської цивілізації та її правової традиції. Проаналізовано співвідношення універсальних та регіональних актів в сфері права на життя людини.
Розглянуто взаємодію національного права, міжнародного права прав людини та міжнародного гуманітарного права в умовах збройного конфлікту. Акцентовано увагу на тому, що на сучасному етапі розвитку людства права людини як феномен і механізм їх реалізації й захисту потребують постійного взаємозв’язку та взаємодії національного і міжнародного права.
Підкреслено, що проблема забезпечення та гарантування права на життя людини в умовах збройного конфлікту є одним із ключових завдань держави й міжнародної спільноти, оскільки наслідки Другої світової війни довели людству про наявність нерозривного зв’язку між забезпеченням миру та безпеки людства, з одного боку, і дотриманням основних прав і свобод людини – з іншого.
ПАПСЬКА ЮРИСПРУДЕНЦІЯ ТА СТАНОВЛЕННЯ КАНОНІЧНОГО ПРАВА
Authors: Лощихін О. М. , Підіпригора Ю. Г.
Published: October 2024

Рецензія присвячена розгляду дослідження Девідом д’Авре особливостей і способів розвитку середньовічної папської юриспруденції впродовж 385–1234 рр. від пізньої Античності до створення офіційного збірника папських декреталій «Liber extra» папи Григорія IX, який мав (ставив за мету) замінити всі попередні декретальні зібрання. Констатовано, що Д. д’Авре поставив собі за завдання вивчення «соціального ґрунту» папської декреталістики. Зазначено, що він виділив два етапи сплесків папської юрисдикційної активності: 1) від першої збереженої декреталії папи Сіріція (датованої 385 роком) до декреталій пап Лева I (440–461) та Геласія I (492–496) і появи перших значних та впливових збірників декреталій, починаючи з «Діонісіани» (бл. 500 року); 2) від зібрання попередніх папських декреталій у «Декреті» Граціана (бл. 1140) через епоху декретальних колекцій до «Liber extra» папи Григорія IX (1234). Наголошено, що першому, ранньому, пізньоантичному етапу декреталістики д’Авре приділяє значно більше уваги, його висновки ґрунтуються на глибокому вивченні ранніх декреталій і епохи їх створення; другий етап викладений більш стисло, у чомусь навіть поверхнево. Зазначено, що Д. д’Авре будує свою роботу згідно з традиційним хронологічним викладенням матеріалу, але змушений вдаватись до певних скорочень і узагальнень, щоб вкласти особистісний та інституціональний розвиток однієї з панівних галузей середньовічної науки – канонічного права – в досить обмежений обсяг роботи. Плюсом такого підходу є чітко зазначена авторська позиція з розглянутих питань. Авторські підходи до матеріалу і висновки базуються на використанні методів «інтелектуальної історії» Дж. Г. А. Покока. Зазначено, що причина поширення папських декреталій приблизно 400 р. і знову 1200 р. полягала, на думку Д. д’Авре, в тому, що зміна соціальних умов призвела до повсюдної невизначеності серед складнощів у християнських ритуалах, ієрархіях, статусі духовенства, ставленні до єретиків і доктринальних питаннях. Можна погодитись з думкою автора, що це було «соціальним підґрунтям» для розвитку («сплесків») папської юриспруденції. Зроблено висновок, що Д. д’Авре поєднав ретельне дослідження текстів і рукописів з більш широким соціальним аналізом, привніс нові ідеї та запропонував нові рамки в розробку проблематики папських декреталій.
ІСТОРИКО-ПРАВОВІ ПРИЧИНИ СТАНОВЛЕННЯ СОЦІАЛЬНОЇ ЦІННОСТІ ЖІНКИ В УКРАЇНІ У СЕРЕДНЬОВІЧНУ ДОБУ
Authors: Кудін С. В.
Published: October 2024

Виявлено, що в період середньовічної держави (для України – період Литовсько- Руської держави та Речі Посполитої) відбулася еволюція філософсько-правових концепцій соціальної цінності жінки, зокрема, існує поєднання антропоцентричного, гуманістичного та аксіологічного елементів у розумінні своєї мети та результатів своєї діяльності. Епоха Відродження повʼязана з поширенням гуманістичних ідей у філософській та культурній сферах, які стверджували право людини на щастя, самовираження, розвиток наук, вільних від релігійних обмежень, і в рамках яких сформувалась концепція людини як творця власної долі. Пояснюється, що геологічною основою поширення в Україні антропоцентричних поглядів у ренесансно-гуманістичній формі стала традиція, яка поступово склалася в Західній Європі й поширилася через Польщу. Водночас значний вплив мала філософсько-правова думка Київської Русі. Зокрема, ще з періоду Київської Русі філософсько-правова традиція приділяла увагу проблемам людини, її самопізнання, розуміння своєї сутності, мети життя, проблемам свободи вибору, індивідуального та особистого в людині. Доведено, що впродовж ХV – першої половини ХVII ст., порівняно з періодом Київської Русі, суттєво змінилася конкретно-історична ситуація, що вплинуло на інше розуміння соціальної цінності жінки: сформувалися феодальні відносини; різні утиски, наявність ворожого степу спричинили появу запорозького козацтва; держава була відносно централізованою впродовж усього періоду; поширювалися католицизм і полонізація. Виявлено, що одним із елементів історичної специфіки існування українського суспільства періоду середньовічної держави є постійне поширення на українських землях католицької, а після Берестейської унії 1596 року – греко-католицької релігії. Це був період постійної боротьби православної церкви за збереження своїх прав. Такий перебіг подій наклав відбиток і на появу досить важливого напряму діяльності, насамперед українських дворянок, які залишилися патріотками: захист православної церкви, її підтримка та опіка, матеріальна допомога, популяризація православної релігії та створення нових осередків православ’я, в яких, крім іншого, мали зберігатися й розвиватися українська мова та культура.
ОСНОВНІ ЦІЛІ ПОКАРАННЯ В УКРАЇНСЬКОМУ КРИМІНАЛЬНОМУ ПРАВІ ХVІ–ХVІІ СТСТ.
Authors: Шевченко А. Є.
Published: October 2024

Стаття аналізує зміст, основні характеристики та особливості мети покарання у кримінальному праві України XVI–XVII століть. Встановлено, що у XVI столітті цілями покарання були поповнення державної скарбниці, кара за злочин, спокута гріха, виправлення засудженого, відшкодування матеріальної шкоди потерпілому чи його близьким та запобігання та залякування. Доведено, що причинами, які вплинули на формування цих цілей, були фінансові потреби держави, усвідомлення необхідності відплати за скоєний злочин, вплив релігії та традиційних поглядів в українському суспільстві на обов’язкове відшкодування матеріальної шкоди, необхідність виховання засуджених, необхідність підтримання правопорядку в державі, соціальна нерівність та зміцнення шляхти в економічному та політичному плані, а також рецепція іноземного права. Встановлено, що у другій половині XVII століття цілі покарання залишилися такими ж, як і в попередній період, що свідчить про генетичну спорідненість українського кримінального права в досліджуваний період та стабільний розвиток правових основ, що склалися в українському суспільстві. Водночас відбулися деякі зміни: зросла роль звичаєвого права, не застосування в судовій практиці тих положень Литовського статуту 1588 року, які закріплювали феодальний принцип правового привілею, девальвація та мінімізація залякування як мети покарання. Це було наслідком зміни соціально-економічної та політичної ситуації в Україні після національно-визвольної війни та соціальної революції середини XVII століття (ліквідація кріпацтва, ліквідація великого землевласництва) та значного зменшення впливу іноземного права. На підставі цілей покарання, формалізованих у джерелах права XVI– XVII століть, можна визначити характер системи покарань певного періоду. У період видання I та II редакцій Литовського статуту система покарань базувалася на приватних покараннях, які задовольняли матеріальний інтерес потерпілого; система покарань, що склалася під час видання Литовського статуту 1588 року, базувалася на публічних покараннях з переважанням елементів залякування та ізоляції злочинців; у другій половині XVII століття система покарань мала змішаний характер.