bluuebunny/crossref_metadata_2025 huggingface dataset:
ФОРМУВАННЯ ТВОРЧОЇ ОСОБИСТОСТІ УЧНЯ НА УРОКАХ ФІЗИКИ ЗАСОБАМИ ХУДОЖНЬОЇ ЛІТЕРАТУРИ
Authors: Козловська І. М.  , Білик О. С.  , Кушпіт У.В.
Published: October 2021

Формування творчої особистості – одне з украй важливих і складних завдань новітньої освіти. Тільки тiсно поєднуючи свiдоме й пiдсвiдоме, логiчне й iнтуїтивно-емоцiйне мислення, можливо забезпечити цiлiсне й креативне сприйняття довкілля. Надзвичайно важливий засіб покращення виразності й образності під час викладання фізики – література й мистецтво з їхнім широким впливом на людські почуття, розум і поведінку. Можливість активного послуговування художніми творами у викладанні визначає органічне поєднання емоційного й раціонального сприйняття людиною явищ і процесів довкілля. Наука відрізняється від мистецтва, втім, відмінність ця – лише у способі його відтворення. Мистецтво й художня література показують людське й суспільне буття в таких проявах і стосунках, котрі наука неспроможна охопити власними методами. Та завдяки науці розвиваються продуктивні сили суспільства, створюються матеріальні й духовні блага, розширюється влада людини над природою, окреслюється шлях удосконалення людських взаємин. Між цими двома різними формами суспільної свідомості існують тісні взаємозв’язок, взаємовплив і взаємодоповнення. Передусім емоції від художнiх текстів стимулюють діяльність думки, розвиваючи теоретичне наукове мислення. Під формами застосування художніх творів ідеться про систему методів і прийомів у навчальній методиці, якою послуговується педагог, аби поліпшити ефективність викладання. Будь-яка форма має активізувати пізнавальну діяльність і розвиток творчого потенціалу учнів, навчати їх самостійно логічно мислити, посилювати інтерес до курсу. У загальноосвiтнiй школі, послуговуючись мiжпредметними зв’язками, було розроблено суть i методи впровадження у процес навчання зв’язкiв під умовною назвою «фiзика – мистецтво». Водночас для фахової школи (коледжі, лiцеї та ВПУ) притаманні додаткові перспективи гуманiтаризацiї курсу фізики iнтегративними засобами, пов’язані з визначенням специфіки майбутньої фахової діяльності учнiв. Ідеться зокрема про навчальні заклади, де виробничі сфери на своїх найвищих щаблях виходять на ті чи інші види мистецтва: будiвельнi (архiтектура), деревообробнi (скульптура), швацькi тощо.
ФОРМУВАННЯ ЛЕКСИЧНОЇ КОМПЕТЕНТНОСТІ УЧНІВ 10-11 КЛАСІВ (ПРОФІЛЬНИЙ РІВЕНЬ)
Authors: Рускуліс Л. В.  , Механцева В. М.
Published: October 2021

У статті з’ясовано, що одне з магістральних значень в шкільному курсі мови має вивчення лексичного рівня української мови; наголошено, що формування лексичної компетентності відбувається в системно-інтегративних зв’язках лексики з фонетикою, граматикою, орфографією та стилістикою, бо слово є явищем багатогранним; успішне засвоєння лексичного рівня української мови залежить від урахування специфічних підходів, принципів, закономірностей навчання та добору методів і прийомів навчання; потрактовано поняття «лексична компетентність» у розвідках науковців та визначено її як високий рівень засвоєння лексичного рівня української мови, уміння володіти лексичними засобами відповідно до ситуації мовлення, беззаперечне дотримання лексичних норм, оволодіння словниковим запасом української мови, повага до українського слова, активне використання власне української лексики; простудійовано основні положення програми з української мови для учнів 10-11 класів (профільний рівень), у якій за пріоритетне визначено формування лінгвокультурологічної, соціолінгвістичної компетентностей, що сприятиме формуванню лексичної компетентності сучасного учня шляхом усвідомлення ним мови як національного феномену; схарактеризовано домінантні завдання лінгвістичної (мовної) та соціокультурної змістових ліній; проаналізовано класифікацію лексичних вправ, до яких уналежнено: власне лексичні, що спрямовані на закріплення лексичних понять і формування вмінь тлумачити значення слова; лексико-граматичні вправи сприяють виявленню й установленню зв’язків між лексикою й граматикою, формуванню вмінь розрізняти лексичне й граматичне значення слова; лексико-орфографічні вправи забезпечують засвоєння й повторення особливостей написання слів та їхніх частин; лексико-стилістичні вправи забезпечують вироблення вмінь і навичок правильного відбору і вживання слів у мовленні відповідно до характеру й мети висловлювання; наведено приклади таких вправ і завдань до них, що передбачають аналіз слів-символів, вербалізацію концептів, вибудовування лексико-семантичного поля, обов’язковий інформаційно-комунікаційний супровід їх.
НАУКОВО-МЕТОДИЧНА КОМПЕТЕНТНІСТЬ ТЬЮТОРА ЯК ПРЕДСТАВНИКА СУЧАСНИХ МОДЕЛЕЙ ПЕДАГОГІЧНОЇ ПРОФЕСІЇ В УКРАЇНСЬКОМУ ОСВІТНЬОМУ ПРОСТОРІ
Authors: Толочко С.В.
Published: October 2021

У статті проаналізовано та виокремлено основні підходи до формулювання, визначення й розвитку науково-методичної компетентності за класифікаційними ознаками професіограм викладачів у післядипломній педагогічній освіті, зокрема тьюторів, концептуалізовано принципи, підходи і технології їхньої підготовки зі сформованою компетентністю синергізму становлення і розвитку. Визначено понятійно-категоріальний апарат дослідження: «тьютор», «тьюторант», «тьюторство», «тьюторська діяльність». Сформульовано дефініцію поняття «професійна науково-методична компетентність тьютора», яка нами розглядається як інтегральна характеристика, що включає створення й реалізацію індивідуальної освітньої траєкторії учня/студента, його академічний супровід для здійснення самоосвітньої діяльності, формування системи цінностей і способу життя (здорового, професійно переконаного, соціально-екологічно-відповідального громадянського); володіння якостями та здібностями: упевненістю, мотивацією, позитивним ставленням, креативністю, ентузіазмом і завзятістю; є сукупністю розвинених компетентностей (педагогічної, психологічної, методологічної, методичної, дистанційного, е-, онлайн-навчання, технічної, організаційної, фахової, ведення онлайн-комунікації, індивідуально-особистісної); професійну сформованість спільної діяльності з тьюторантом, оптимально дібраний та укладений науково- і навчально-методичний матеріал; відповідність результативності, неупередженості й дієвості оцінювання компетентності, стимулювання й мотивації самостійної освітньої діяльності.

Розроблено професіограму тьютора в післядипломній педагогічній освіті з характеристикою особливостей професійної підготовки, концептуалізацією системних якостей, знань, умінь, здатностей, сформованості, готовності, відповідальності і відповідності. Актуалізовано науково-методичні інструменти для визначення принципів, підходів, видів тьюторингу в освіті, технік та провідних ролей. Проаналізовано й виокремлено види компетентностей, очікувані результати та можливості реалізації тьюторингу в освіті.
ПІДГОТОВКА МАЙБУТНІХ УЧИТЕЛІВ ДО ВИКОРИСТАННЯ НА УРОКАХ ПОЗАКЛАСНОГО ЧИТАННЯ ТВОРІВ ДЛЯ ДІТЕЙ ВАСИЛЯ СУХОМЛИНСЬКОГО
Authors: Білавич Г.В.
Published: October 2021

Багатоаспектна творча спадщина В. Сухомлинського становить 48 книг, 500 наукових статей, понад 1500 казок та оповідань. Творчий здобуток педагога-гуманіста активно перевидається: тільки на початку ХХІ сторіччя вийшло 65 творів В. Сухомлинського загальним накладом понад 15 млн. примірників. Твори вченого перекладено 59 мовами світу. До його вагомих здобутків належать «Духовний світ школяра», «Сто порад учителеві», «Праця і моральне виховання», «Батьківська педагогіка», «Листи до сина», «Книга про любов», «Павлиська середня школа», «Серце віддаю дітям» (побачила світ 1969 р., видана 32 світовими мовами, має 55 видань) та ін. Провідною в педагогічній спадщині В. Сухомлинського є проблема виховання всебічно розвиненої особистості. Цю ідею учений уперше в історії педагогіки радянської доби обґрунтував у вигляді авторської концепції. Її педагог-новатор успішно реалізував у діяльності Павлиської середньої школи. В. Сухомлинський актуалізує проблему виховання моральних почуттів. У творчій спадщині видатного українського педагога велике місце посідають літературні казки та оповідання, присвячені моральному вихованню особистості. Є велика потреба в глибокому аналізі цих художніх творів для дітей як чинника навчання та морального виховання особистості. Казки та оповідання директора Павлиської школи стоять понад часом, вони присвячені вічній проблемі людства – збереженню духовності. В основі морального виховання педагог називає турботу/піклування/опіку людини про людину, відповідальність людини за людину. В. Сухомлинський виводить поняття «моральність» на високий (духовний) щабель його розуміння, а це дає підстави стверджувати, що моральне виховання дитини вчений підносить на рівень християнської моралі, в основі якої – любов до ближнього та добрі справи людини. Твори для дітей органічно вкраплені в ґрунтовних працях В. Сухомлинського. До прикладу, у книзі «Серце віддаю дітям» (1968, 1969), яка налічує близько 40 художніх текстів, дещо менше – у праці «Народження громадянина» (1970) та ін.У статті виокремлено педагогічні умови підготовки майбутніх учителів до використання на уроках позакласного читання творів для дітей Василя Сухомлинського.
ЕЛЕКТРОННІ ОСВІТНІ РЕСУРСИ ДЛЯ ПРОФЕСІЙНОЇ ПІДГОТОВКИ МАЙБУТНІХ ПЕРЕКЛАДАЧІВ В ІНФОРМАЦІЙНО-ОСВІТНЬОМУ СЕРЕДОВИЩІ УНІВЕРСИТЕТУ
Authors: Долинський Є. В.
Published: October 2021

Потреба у висококваліфікованих перекладачах особливо зростає завдяки міжнародному співробітництву. Це актуалізує потребу в покращенні якості професійної підготовки майбутніх перекладачів. Електронні освітні ресурси є складовою частиною організаційного і методичного забезпечення освітнього процесу, використовуються для забезпечення освітньої діяльності університету і вважаються одним із головних елементів його інформаційно-освітнього середовища. До переліку електронних освітніх ресурсів університету, що підлягають процедурі сертифікації як «Навчально-методична розробка університету», відносять: електронний навчально-методичний комплекс; електронний підручник, посібник; дистанційний курс дисципліни. Електронні освітні ресурси відповідають певним вимогам. Основні види електронних освітніх ресурсів наведені у положенні. Подано структуру електронного навчально-методичного комплексу дисципліни. Електронний навчальний курс має відповідну структуру, схожу зі структурою робочої програми з дисципліни.Сучасна філологічна освіта в цілому і перекладацька, зокрема, переживає період активного оновлення електронних навчальних засобів. Електронні підручники та посібники, загалом, мають низку позитивних особливостей, порівняно з такими, що створені на паперових носіях інформації. Розглянуто критерії визначення якості програмного засобу за кількома напрямами. В умовах розвитку інформаційного суспільства інформатизація освіти неможлива без модернізації змісту навчальних дисциплін, навчальних і педагогічних практик, навчально-дослідницької та науково-дослідної діяльності студентів у професійній галузі. З розвитком соціальних інтернет-мереж студенти і викладачі отримують нові форми і засоби для зберігання й поширення інформації, що полегшує керування навчальною інформацією і процесом засвоєння знань.
МОДЕЛЬ ФОРМУВАННЯ КІНЕЗІОЛОГІЧНОЇ КОМПЕТЕНТНОСТІ СТУДЕНТІВ У ПРОЦЕСІ СПОРТИВНО-ПЕДАГОГІЧНОГО УДОСКОНАЛЕННЯм
Authors: Приймак С. Г.
Published: October 2021

У контексті дослідження кінезіологічна компетентність студента, що відображає інтегративний вплив спортивно-педагогічної діяльності на його особистість, розглядається як визначальний чинник формування такого морфофункціонального стану систем організму, що забезпечує успішність реалізації професійної діяльності. Відповідно до системного підходу, під структуризацією розуміють сполучення окремих елементів системи в підсистеми за певними ознаками. Запропонованою методичною системою розвитку функціональних можливостей майбутніх учителів фізичної культури у процесі спортивно-педагогічного вдосконалення передбачено, що визначальними її елементами є антропологічний, культурологічний, особистісно-діяльнісний, компетентнісний підходи. Мета статті – розробити модель формування кінезіологічної компетентності при підготовці майбутніх учителів фізичної культури відповідно їхнім функціональним можливостям. Методологічною основою дослідження є концептуальні ідеї теорії пізнання, принципи науковості, доступності, цілісності, інтегративності, які пояснюють важливі педагогічні аспекти професійної підготовки майбутнього фахівця з фізичного виховання та спорту. Для отримання найбільш значущих результатів дослідження та їх інтерпретації застосовувались такі методи: теоретичний аналіз і синтез, систематизація, узагальнення інформації, викладеної у наукових джерелах. З метою обґрунтування й розроблення методичної системи розвитку функціональних можливостей майбутніх учителів фізичної культури у процесі спортивно-педагогічного удосконалення розглянуто методологічні й емпіричні основи технологічної моделі, які можуть бути реалізовані на основі системного й діяльнісного підходів.
СТРАТЕГІЇ ФОРМУВАННЯ МЕДІAГРАМОТНОСТІ МАЙБУТНІХ УЧИТЕЛІВ ІНОЗЕМНОЇ МОВИ У ПРОВІДНИХ КРАЇНАХ СВІТУ
Authors: Биндас О. М.
Published: October 2021

У статті окреслюється проблема медіаосвіти суспільства в цілому і наголошується на важливості й актуальності формування медіаграмотності педагогів, зокрема вчителів іноземної мови. Метою даної статті є теоретичне обґрунтування й аналіз зарубіжних стратегій формування медіаграмотності майбутніх учителів іноземної мови, оскільки сучасна національна професійна медіаосвітня підготовка майбутніх учителів іноземної мови в закладах вищої освіти враховує вимоги міжнародних документів, освітніх стандартів і кваліфікацій.У ході роботи описується зарубіжний досвід упровадження різних медіаосвітніх програм у курикулум підготовки вчителів із метою розвитку медіакультури та медіаграмотності, а також стратегії формування медіаграмотності майбутніх учителів іноземної мови у провідних країнах світу: Китаю, США, Великобританії, Швеції й Австрії. Автор доходить висновку, що вивчення зарубіжного досвіду й стратегій формування професійної медіаграмотності майбутніх учителів показує процес пристосування змісту навчання в закладах вищої освіти до вимог медіаінформаційного суспільства, яке постійно розвивається. Важливо зробити акцент на: 1) професійній спеціалізації і підготовці майбутніх учителів іноземних мов у межах освітніх спеціальностей, перелік яких постійно розширюється й доповнюється; 2) розширенні пропозиції навчальних дисциплін у галузі медіаосвіти, медіакультури, ознайомлення здобувачів вищої освіти з інноваційними можливостями нових медіа й комунікаційних технологій для покращення рівня підготовки майбутніх учителів іноземних мов відповідно до вимог і наслідків культурної, освітньої, наукової й цифрової глобалізації.
ЛІНГВІСТИЧНИЙ І ЕКСТРАЛІНГВІСТИЧНИЙ ПІДХОДИ В МЕТОДИЦІ НАВЧАННЯ УКРАЇНСЬКОЇ МОВИ ЗА ПРОФЕСІЙНИМ СПРЯМУВАННЯМ
Authors: Гуменюк І. М.
Published: October 2021

Стаття присвячена вивченню потенціалу лінгвістичного та екстралінгвістичного підходів до навчання дисципліни «Українська мова за професійним спрямуванням» у педагогічних закладах вищої освіти. Завданням дослідження є висвітлення основних шляхів усунення орфоепічних, акцентуаційних, лексичних, синтаксичних і пунктуаційних недоліків професійного мовлення майбутніх учителів початкових класів у межах навчального курсу. На основі аналізу інформаційного простору проблеми встановлено, що перспективи застосування лінгвістичного підходу в контексті української мови за професійним спрямуванням представлені незначною кількістю публікацій. Лексичний аспект професійного мовлення спрямований на формування термінологічної компетентності студентів і частково – на розкриття методики лексичної сполучуваності у фаховій мові та усунення лексичних помилок. Наголошено на актуальності проблем надмірного вживання пасивних дієслівних форм і неправильної побудови прийменникових конструкцій у писемному діловому мовленні, а також можливостях їх вирішення у межах курсу. Окреслено основні аспекти вдосконалення синтаксичного й пунктуаційного оформлення професійного мовлення студентів та невирішені питання у цьому контексті. Лінгвістичний підхід до навчання української мови за професійним спрямуванням охоплює реалізацію прагмалінгвістичних категорій у професійній комунікації, зокрема мікропрагматичних одиниць (рівень мовця), макропрагматичних (рівень реципієнта), мегапрагматичних (соціальний рівень). Акцентовано на відсутності досліджень методики навчання особливостям застосування екстралінгвістичних засобів у професійному спілкуванні. Підтверджено необхідність інтегрованого застосування лінгвістичного підходу до навчання української мови за професійним спрямуванням поряд з іншими концептуальними підходами до мовної освіти.
МЕТОДИЧНИЙ СУПРОВІД САМООСВІТНЬОЇ ПІДГОТОВКИ ПЕДАГОГА ДО ФОРМУВАННЯ КЛЮЧОВИХ КОМПЕТЕНТНОСТЕЙ УЧНІВ У ЗАКЛАДАХ ЗАГАЛЬНОЇ СЕРЕДНЬОЇ ОСВІТИ
Authors: Левченко Ф. Г.
Published: October 2021

Стаття присвячена визначенню й обґрунтуванню методичних рекомендацій щодо здійснення самоосвітньої підготовки вчителів до формування ключових компетентностей учнів у закладах загальної середньої освіти.Представлені у статті результати проведеного дослідження щодо готовності вчителів до формування ключових компететностей учнів, що полягали у пошуку труднощів у здійсненні цієї діяльності та констатації даних щодо сучасного стану цієї готовності, зокрема, незначна кількість вчителів (26 %) готові формувати ключові компетентності учнів. Для вирішення проблеми обрано самоосвітню підготовку як ефективний спосіб підвищення професійної компетентності педагога. Представлено розроблені методичні рекомендації, що сприяють якісному здійсненню самоосвітньої підготовки: виробити індивідуальний стиль; вивчати літературу; займатися самопізнанням; аналізувати освітній процес; здійснювати самоосвітню діяльність та ін.Акцентовано, що впровадження розроблених методичних рекомендацій у самоосвітню практику педагогів ефективно здійснювати шляхом використання науково-методичного забезпечення, яке представлене сукупністю форм і методів (вправи для самопідготовки, тренінги, творчі індивідуальні і групові завдання, практикуми, семінари та ін.), що сприяють підвищенню рівня фахової підготовки вчителя.Визначено найбільш продуктивні форми самоосвітньої підготовки, професійний саморозвиток серед індивідуальних, мережеві педагогічні спільноти серед групових. Зроблено висновок про те, що визначені рекомендації і форми самоосвітньої підготовки сприяють активізації когнітивної, емоційної і змістової діяльності педагогів, а також є основною рушійною силою особистісного і професійного розвитку, що проявляється у формуванні власного стилю професійної діяльності, самовдосконаленні та становленні професіонала.
БІЛІНГВАЛЬНЕ НАВЧАННЯ МАЙБУТНІХ УЧИТЕЛІВ ПРИРОДНИЧИХ НАУК ЯК ВИМОГА СЬОГОДЕННЯ
Authors: Олендр Т. М.  , Степанюк А. В.
Published: October 2021

У статті актуалізується проблема впровадження елементів білінгвального навчання у професійну підготовку майбутніх учителів природничої освітньої галузі. Встановлено, що в Україні є значний історичний досвід запровадження білінгвальної освіти в закладах загальної середньої освіти. Виявлено, що існують проблеми підготовки майбутніх учителів, які могли б забезпечити вивчення природничих предметів школярами на двох мовах.Висвітлено контент вибіркової навчальної дисципліни «Підготовка вчителів природничих наук в університетах США», вивчення якої здійснюється англійською мовою, що є одним із засобів забезпечення «паритетної моделі» білінгвальної освіти майбутніх учителів природничої галузі, та «моделі, що витісняє». Вивчення цієї навчальної дисципліни передбачає двоєдину мету – формування у студентів системи знань про концепцію підготовки вчителів природничого профілю в США (структуру, особливості змісту, форм й методів навчання вчителів природничих наук в умовах неперервної педагогічної освіти) та адаптацію цих знань до освітнього процесу в Україні; формування навичок міжкультурної взаємодії. Специфікою є викладання англійською мовою, залежно від рівня сформованості іншомовної компетентності студентів.Встановлено, що ефективною при вивченні навчальної дисципліни є методика навчання із використанням різної дози допомоги (за Ю. Бабанським) при виконанні пізнавальних завдань. Її використання дозволяє забезпечити кожному студентові оптимальні умови для максимального задоволення його пізнавальних потреб, формування комунікативних умінь. Вона передбачає поступовий перехід від колективних форм роботи до частково самостійних і повністю самостійних, виконання завдань, складність яких поступово зростає.
«ОСВІТНІЙ МОНІТОРИНГ» І «ПЕДАГОГІЧНИЙ КОНТРОЛЬ»: ДЕФІНІТИВНИЙ АНАЛІЗ СПІЛЬНОГО ТА ОСОБЛИВОГО
Authors: Савчук Б. П.  , Єгорова І. В.
Published: October 2021

Зважаючи на рефлексії науково-педагогічного дискурсу, здійснено дефінітивний аналіз термінів «освітній моніторинг» і «педагогічний контроль» і суміжних із ними понять на предмет з’ясування їхніх сутнісних характеристик та адекватного використання в сучасній дидактиці. Запропоновано визначення освітнього моніторингу в «широкому» і «вузькому» значеннях та здійснено його структурно-функційний аналіз. З’ясовано сутність низки пов’язаних із ним понять і термінів - «педагогічний моніторинг», «моніторинг якості освіти» та ін. Синтезовано поширені в педагогічній науці трактування педагогічного контролю як цілеспрямованого, планомірного спостереження та фіксацію вербальних і практичних дій здобувачів освіти задля визначення рівня набутого ними соціального досвіду, опанованого програмного матеріалу у вигляді знань, умінь, компетентностей та формування в них певних особистісних і професійних рис. Здійснено порівняння основних науково-теоретичних компонентів освітнього моніторингу та педагогічного контролю на предмет з’ясування спільного та особливого, відмінного в їх сутності, цілях, завданнях, змісті, основних функціях, рівнях, видах, етапах, вихідних результатах.Синтезовано спільні характеристики і подібні риси освітнього моніторингу та педагогічного контролю, що виразно виявляється в умовах і вимогах щодо їхньої організації: об’єктивність; систематичність і цілеспрямованість; гласність; усебічність, комплексність; предметність, індивідуальність, фаховість і професіоналізм; дотримання морально-етичних норм тощо. Виявлено, що освітній моніторинг та педагогічний контроль мають спільну діяльнісну основу, яка знаходить вияв у суб’єктах їхнього здійснення та об’єктах проведення.
СУЧАСНЕ РОЗУМІННЯ ТЕХНОЛОГІЇ КОРПОРАТИВНОГО НАВЧАННЯ В КОНТЕКСТІ ПІДГОТОВКИ МАЙБУТНІХ МЕНЕДЖЕРІВ З ПЕРСОНАЛУ
Authors: Чжоу Сюйлінь
Published: October 2021

У статті висвітлена проблема професійної підготовки майбутніх менеджерів з персоналу. Визначено сутність понять, які перебувають у межах одного лексико-семантичного поля, а саме: «технологія», «педагогічна технологія», «корпоративне навчання», «технологія корпоративного навчання». Мета статті полягає в їхньому теоретичному обґрунтуванні з позиції сучасної педагогічної науки та оновленому розумінні технології корпоративного навчання в контексті підготовки майбутніх менеджерів з персоналу. Відповідно до ретроспективного погляду на становлення та розвиток корпоративного навчання, з огляду на ступінь інтеграції змісту та технологій навчання працівників зі стратегією розвитку діяльності організації було обґрунтовано доцільність використання технології корпоративного навчання в процесі професійної підготовки майбутніх менеджерів з персоналу. Було обґрунтовано проблематику корпоративної освіти, а також зосереджено увагу на відмінності її від традиційної професійної підготовки та корпоративного навчання майбутніх менеджерів з персоналу. Було розглянуто етапи становлення і розвитку корпоративного навчання в межах інтеграції змісту і технологій навчання працівників відповідно до стратегії підприємств, що надало нам уявлення й розуміння виникнення технології корпоративного навчання.Доведено, що основою для сучасного підприємства все ж таки залишаються людські ресурси, тобто знання, навички, досвід, відносини, тому неможливо змінити фахівця відповідно до вимог бізнесової стратегії. Відтак, процес корпоративного навчання менеджерів з персоналу повинен бути постійним. Встановлено, що технологія корпоративного навчання ґрунтується на ідеях командного підходу до професійної підготовки майбутніх менеджерів з персоналу.
ЗНАЧЕННЯ ТА ПРОБЛЕМИ ВИВЧЕННЯ ЛІНГВОГУМАНІТАРНИХ ДИСЦИПЛІН ПРИ ПІДГОТОВЦІ ІНЖЕНЕРІВ ЗАЛІЗНИЧНОГО ТРАНСПОРТУ НА ПОЧАТКУ ХХІ СТОЛІТТЯ
Authors: Шаргун Т. О.  , Поцелуйко А. Б.
Published: October 2021

Стаття присвячена одній з актуальних тем підготовки майбутніх інженерів залізничного транспорту – вивченню лінгвогуманітарних дисциплін, набуттю професійно спрямованої іншомовної компетентності. Розкривається сутність таких понять, як: стратегія навчання іноземних мов, комунікативна компетентність, особистісно орієнтований (особистісно розвиваючий) підхід в освіті, який передбачає навчально-професійний процес, де суб'єкту надається можливість реалізувати себе як особистість. Основна увага зосереджується на тому, що комунікативні вміння повинні розглядатись як важливий компонент структури професійної компетентності інженера будь-якого профілю, зокрема залізничного. На основі аналізу психолого-педагогічної літератури обґрунтовується значення гуманістичного аспекту освітнього процесу, оскільки жорстке конкурентне середовище потенційно містить у собі загрозу дегуманізації, то надзвичайно важливим є ставити акцент на проблемі особистісного розвитку студента. Висвітлюється значення та роль євроінтеграційного процесу. Загальноєвропейські рекомендації з мовної освіти визначають основні напрями професійної підготовки фахівців на початку ХХІ століття, що передбачає досягнення студентами технічного закладу освіти достатнього рівня іншомовної комунікативної компетенції у професійній сфері спілкування.Встановлено, що завдання формування лінгвогуманітарної культури у студентів передбачає: вивчення загальнотеоретичних основ культурного розвитку особистості студента і підготовку його до виконання ролі суб'єкта діалогу культур, з чого випливає визначення стратегії лінгвістичної освіти з урахуванням соціокультурного контексту вивчення іноземних мов і його ціннісно-орієнтаційного змісту. Особливу роль відіграє відбір культурознавчого матеріалу для заданих навчальних цілей, його дидактичне структурування та наукова розробка технологій реалізації для конкретних дидактичних контекстів (при ґрунтовному аналізі навчальної іншомовної літератури на предмет її придатності або адаптованості в заданих умовах).
МУЗИЧНЕ ВИХОВАННЯ В УЧИТЕЛЬСЬКІХ СЕМІНАРІЯХ ПІВДНЯ УКРАЇНИ ДРУГОЇ ПОЛОВИНИ XIX– ПОЧАТКУ XX СТ. (НА ПРИКЛАДІ ХЕРСОНСЬКОЇ УЧИТЕЛЬСЬКОЇ СЕМІНАРІЇ)
Authors: Петренко Г. О.
Published: October 2021

У статті аналізується проблема музичного виховання майбутніх педагогічних кадрів на Півдні України у другій половині XIX – на початку XX століття, розкриті передумови та історія виникнення учительських семінарій. Зазначено, що основним завданням цих закладів було заповнити нестачу педагогічних кадрів для закладів середньої освіти. Наведено перелік документів, що регламентували їхню діяльність.Проаналізовано ступінь дослідженості проблеми з акцентом на праці вчених, які розробляли питання трасформації та розвитку музичного виховання (І. Авескулова, С.Волкова, Т. Гризоглазова, Т. Грищенко, В. Гуріна, М. Данілюк, А. Желан, Л. Коваль, Г. Падалка, О. Ростовський, Л. Сбітнєва та інші).Звернено увагу на те, як реформи 60-70-х років XIX століття Російської імперії в галузі освіти вплинули на особливості становлення та розвитку освітньої системи Півдня України, зокрема Херсонської губернії (виникнення педагогічних курсів у Херсоні та Єлисаветграді, проведення щорічних з’їздів учителів).Висвітлено особливості життя вихованців учительських семінарій, розпорядок дня у святкові й будні дні, ставлення до викладання музики та співу в закладах такого типу, особливості навчання музики в жіночих семінаріях.Визначено, що музичному вихованню надавалося великого значення. Окрім традиційних майже для всіх закладів освіти співів вивчалася також музика (гра на скрипці), причому зазначалося, що саме цей предмет є надзвичайно важливим для виховання справжніх педагогів. Для демонстрації власних музичних досягнень в учительських семінаріях проводилися звітні відкриті заходи: концерти, музично-літературні вечори та ін. Втім, зазначається, що внаслідок нестачі матеріального забезпечення, зокрема музичних інструментів, вивчення музики не мало поглибленого та системного характеру.Зроблено висновок, що головним завданням учительських семінарій наприкінці XIX століття була підготовка педагогічних кадрів для початкових училищ. Використані у статті архівні данні свідчать про значну увагу в освітніх закладах до питань естетичного розвитку підростаючого покоління та духовного становлення гармонійної особистості, в якому музичне виховання, безперечно, має особливе значення.
Recent Trends in Power Quality Improvement: Review of the Unified Power Quality Conditioner
Authors: Gade Swati , Agrawal Rahul , Munje Ravindra
Published: October 2021

The electrical power sector is currently focusing on power quality (PQ) issues and their mitigation. Industrial automation and the use of power electronic converters for the integration of distributed generation create various PQ problems. This necessitates PQ enhancement, which in turn helps to improve the life span of the equipment as well as the reliability of supply for feeding critical loads within the system. This paper presents a comprehensive review of the Unified Power Quality Conditioner (UPQC) and its widespread application in the distribution system. The UPQC belongs to the family of active power filters. It contributes to the alleviation of voltage and current-related PQ issues along with power factor correction and the integration of renewable energy systems in the distribution network. This paper discusses various topologies, compensation methods, control theories, and the technological developments in recent years. More than 160 research papers have summarized the features of UPQC for further applications. Based on the outcomes of the investigation, the future direction of the UPQC is discussed. This paper is expected to play a major role in guiding research scholars in the application of the UPQC.
Perceived workplace violence reported by nurses enrolled in B.Sc Nursing degree programme at KIU, Sri Lanka
Authors: Ali I , Shaheedha H , Ahmed J , Irufa A , Ibrahim S , Dharmarathna H.H.N.D. , Nisansala M.W.N.
Published: October 2021

Background: Workplace violence (WPV) can be defined as a violent act directed towards workers, including physical assault, threat of assault and verbal abuse and it is widely recognized as having far-reaching consequences for workers’ health and safety. Nurses are the most vulnerable group for WPV. In recent years WPV against nurses has significantly increased, becoming a nationwide phenomenon across the hospital settings. Furthermore, it can impact the quality of patient care and reduce the efficiency and quality of the entire health system. Therefore, this study aimed to determine the perceived workplace violence reported by nurses enrolled in the B.Sc Nursing degree programme at KIU, Sri Lanka.

Methods: A descriptive cross-sectional study was conducted among 306 undergraduate nurses in KIU. A pretested self-administered questionnaire was used to collect data which consisted of demographic information, the prevalence of WPV and factors associated with WPV. Data analysis was done with descriptive statistics and chi-square test using SPSS version 23. Ethical approval was obtained from the Ethics Review Committee of KIU (KIU/ERC/20/05).

Results: The majority of participants were females (97.4%, n=298), aged between 20-30 years (61.4%, n=188) and had working experience of <5 years (63.7%, n=195). The prevalence of workplace violence was 75.5%, n=231. The commonest type of reported violence was verbal violence (87.8%, n=203) followed by emotional violence (65%, n=150), physical violence (15%, n=35), sexual violence (3.8%, n=9) and racial harassment (2.1%, n=5). Medical and Surgical wards (39.6%, n=91) were the most frequent working areas where nurses faced violent behavior. The perpetrators were found to be supervisors (73.1%, n=168), patients’ relatives (53.2%, n=122), and patients (52.3%, n=120). The working unit of the nurses (p< 0.001), designation (p<0.001), number of night duties per month (p=0.019), and ability to access the ward without permission (p=0.042) were significantly associated with WPV among nurses.

Conclusion: The study concluded that the prevalence of WPV was high among nurses while verbal violence from nursing supervisors was the most common WPV. Therefore, it is mandatory to place appropriate measures to prevent the WPV among nurses.
A new ovoviviparous rat snake species of the genus Elaphe (Squamata: Colubridae) from western Sichuan, China
Authors: Wang JiaJun , Wu YaYong , Liu Qin , Shu Guocheng , Guo Peng , Zhu Guangxiang
Published: October 2021

The genus Elaphe is a highly diverse snake group with wide distribution in Eurasia. Here, based on morphological comparisons and molecular data, we describe a new species of this genus from western Sichuan, China. Bayesian inference and maximum-likelihood analyses of two mitochondrial DNA fragments (CO1 and 12S) showed that the new taxon differs from its congeners (CO1-based p-distance ≥ 4.1%). Morphologically and ecologically, the new species can be diagnosed from other species by a combination of the following characters: 1) medium body size, < 780 mm in total length; 2) midbody dorsal scales in 23 rows generally, not keeled; 3) ventrals 169–180 and subcaudal pairs 56–63; 4) first preocular docked with frontal; 5) internasal scales approximately trapezoidal; 6) length of gap between internasals more than 3/5 that between prefrontal; 7) length of tip of snout to frontal slightly larger than length of frontal; 8) ovoviviparous. Currently, the new species is known only from the Sichuan and Shaanxi provinces in China. This new species brings the total number of species in the genus Elaphe to 18.
La Recherche et l’Innovation en France
Authors: Charlet Vincent
Published: October 2021

Ce chapitre analyse les évolutions récentes du système français de recherche et d’innovation à travers trois prismes. Il s’intéresse tout d’abord au ratio DIRD/PIB, indicateur bien connu depuis la stratégie de Lisbonne. Pour pallier l’absence de données pour les années 2010-2011, l’auteur propose trois scénarios de traduction financière des politiques actuelles de recherche et d’innovation. Selon ces scénarios, le ratio observé s’établirait entre 2,3 et 2,7 % en 2011, soit son plus haut niveau depuis 1995. Le chapitre propose ensuite une réflexion sur la traduction budgétaire des priorités de l’État, et montre que les domaines prioritaires, tels qu’ils sont exprimés dans la SNRI, n’ont été que très partiellement traduits en termes budgétaires. Les objectifs affichés par l’État ces dernières années se traduisent ainsi davantage par des changements de règles de financement et de rôles et missions des acteurs (universités, organismes de recherche…) que par des reconfigurations de la structure thématique des financements. Enfin, le chapitre fait un point sur les financements par projets de la recherche publique, qui ont significativement augmenté depuis 2006.
La Recherche et l’Innovation en France
Authors: Charlet Vincent , Nemessany Violette
Published: October 2021

Le crédit impôt recherche est devenu depuis sa réforme en 2008 le principal véhicule du soutien public à la RD privée. Ses modalités et son coût pour l’État en font un objet de débat, et le chapitre explore les modalités selon lesquelles se déroule la controverse : celle-ci, qui s’est développée en France sur une « scène d’expertise », se concentre en apparence sur l’efficacité de l’aide fiscale (sa capacité à atteindre ses objectifs) mais mobilise au fond des arguments ou « justifications » à la fois plus divers et moins mesurables (égalité des contribuables devant l’impôt, enjeu national du maintien de l’industrie, etc.). Ce chapitre montre ainsi comment la question de l’efficacité du CIR a d’abord été posée dans des cercles d’économistes, plutôt fermés et spécialisés. Les résultats de leurs études, toujours indirects pour le moment, tendent à démontrer une certaine efficacité du CIR, au sens de son additivité. Mais le chapitre montre aussi comment la question de l’efficacité du CIR s’est déplacée, sans attendre les apports assez tardifs de la recherche, dans l’espace public. Une controverse a éclos, entretenue par des acteurs aux positions et intérêts hétérogènes. Ce chapitre analyse la variété des justifications employées pour défendre ou dénoncer l’efficacité du CIR et l’usage équivoque de ces justifications. La controverse sociotechnique ne peut plus être réduite à une simple bataille d’idées. Le débat sur le CIR passe par une reformulation des objectifs, des enjeux et des problèmes posés.
La Recherche et l’Innovation en France
Authors: Bitard Pierre , Randet Denis
Published: October 2021

Ce chapitre poursuit le travail lancé par la plate-forme ValoRIS pour élaborer des repères communs aux acteurs publics et privés de la valorisation, considérée sous l’angle de la création commune de valeur ( cf. « Logique de la valorisation : pour une approche interactive », in FutuRIS 2010). La synthèse du travail collectif aboutit à distinguer plusieurs régimes de valorisation, qui dépendent de deux composantes essentielles : le business model adopté par l’entreprise quant à l’usage qu’elle fera des résultats ; la place que tient le travail de recherche dans l’identité du laboratoire public, celui-ci caractérisant son action par un certain nombre de modes d’intervention. Découlent de cette confrontation, les façons de travailler, la propriété et les conditions d’exploitation des résultats, la manière d’apprécier l’action selon les critères d’évaluation dont on dispose. Moins débattue que les deux autres, la question des critères est pourtant essentielle pour apprécier les effets de ce qui a été mis en place, valider les organisations et les méthodes, motiver les acteurs : il faut disposer d’un jeu de critères d’évaluation. La première partie présente la variété des conditions d’utilisation des résultats de recherche partenariale (les opérations d’intérêt direct, les opérations à finalité interne diffuse, le branchement sur des communautés scientifiques et les opérations multiformes ; degrés de maîtrise de la connaissance) ; la deuxième partie présente le point de vue de la recherche publique qui, distinguant entre bénéfices et succès, insiste sur la nécessaire construction d’une identité pour les laboratoires publics ; la troisième, enfin, tire les conséquences en termes de critères d’évaluation de la reconnaissance de la primauté de l’objectif de création commune de valeur : si une harmonisation des critères globaux, à l’échelle internationale, est indispensable, réduire la valorisation à ceux-ci serait dangereux, tant il est vrai qu’il doit plutôt s’agir d’élaborer de véritables bilans, éléments cruciaux du plan stratégique du responsable du laboratoire.
La Recherche et l’Innovation en France
Authors: Bitard Pierre
Published: October 2021

Ce texte, étape intermédiaire du groupe de travail présidé par Philippe Lemoine, s’inscrit dans le prolongement de celui publié dans ce même ouvrage l’an dernier sur l’innovation dans les services et ses politiques. Un point de départ pour poser les bases de réflexion d’une politique industrielle plus large qui intégrerait industrie et services pourrait consister à s’intéresser à une forme courante d’innovation de services : les innovations de business models , ou de modèles d’activité en français. Si cette forme d’innovation est une composante essentielle du dynamisme industriel qui mérite attention, elle demeure une « boîte noire ». Nous tentons ici de l’entrouvrir. Le texte est organisé en trois temps. Les évolutions principales qui affectent la façon dont les entreprises s’organisent pour être profitables sont d’abord décrites ; ensuite, quelques exemples stylisés de modèles d’activité sont présentés ; en conclusion, nous revenons sur les enseignements que ces questions d’organisation économique peuvent faire naître, notamment pour les politiques publiques.
La Recherche et l’Innovation en France
Authors: Potage Jean
Published: October 2021

Dans une entreprise souple, innovante, mondialisée, complexe et socialement responsable, le métier d’acheteur est ainsi à réinventer quant au pilotage de la relation avec les fournisseurs (désigné par l’expression SRM : Supplier Relationship Management) . Durant ces vingt dernières années, les fonctions achats des grands donneurs d’ordres ont en effet acquis leur légitimité et leur maturité par la mise en place d’un SRM de compétitivité essentiellement basé sur la réduction des coûts. Mais, dans le même temps, les entreprises se sont recentrées sur leur cœur de métier, la mondialisation a ouvert les marchés de fournisseurs, et les technologies ont stimulé une innovation soit incrémentale, soit de rupture, exercée dans l’entreprise dite étendue. Ces évolutions ont donc fait naître, ou se développer, d’autres types de relations entre clients et fournisseurs, et de nouvelles attentes ont surgi vis-à-vis d’une fonction achats un peu enfermée dans son image de «  cost killer » . Ce chapitre décrit donc ces nouvelles attentes en termes de SRM, en évoquant notamment un SRM de confiance et un SRM de croissance/co-innovation, dont les exigences « métier » sont bien différentes, voire antinomiques, de celles du SRM de compétitivité pur et dur. Afin de comprendre les évolutions du SRM, les fonctionnements et les exigences qui en découlent, l’auteur propose deux modèles qui permettent, d’une part, de revisiter les rôles et missions de la fonction achats pour chaque type de SRM : de compétitivité, de confiance et de croissance/co-innovation, en reprécisant le rôle de chaque acteur du SRM dans l’entreprise, de la direction générale à la direction achats, en passant par les différents types de prescripteurs ; et d’autre part, de disposer d’un outil de pilotage global de la performance achats dans toutes ses composantes : des achats classiques à la co-innovation avec les fournisseurs. Les nouvelles pratiques achats à acquérir et mettre en place sont rapidement évoquées : elles mettent en évidence l’enjeu considérable – et urgent – que représente une fonction achats appelée à devenir chef d’orchestre des relations avec les fournisseurs sur des registres extrêmement variés.
La Recherche et l’Innovation en France
Authors: Ollivier Anne-Cécile
Published: October 2021

Ce chapitre clarifie les différents concepts liés à l’économie verte et explore les moyens dont disposent les pouvoirs publics pour favoriser la transition vers un tel paradigme. À travers les exemples français et allemand, il met en lumière la complexité de l’action publique dans ce domaine. Les interventions se multiplient, avec des horizons temporels différents, des budgets souvent difficiles à identifier et des niveaux de gouvernance et de coordination divers. Aux côtés des politiques générales à forte composante « verte », on retrouve des programmes plus spécifiques, visant à soutenir les écotechnologies, l’éco-innovation ou encore les éco-entreprises. Pour la plupart des pays, il s’agit aujourd’hui à la fois de répondre à l’impératif de protection de l’environnement, de développer un marché national des éco-activités, mais aussi et surtout de se positionner dans la course au leadership vert mondial qui est désormais lancée.
La Recherche et l’Innovation en France
Authors: Foray Dominique
Published: October 2021

Le concept de spécialisation intelligente a été proposé et développé dans le cadre du groupe d’experts «  Knowledge for Growth  » qui a fonctionné durant les quatre années de la précédente Commission européenne. Alors que très peu de publications ont permis jusqu’à présent d’expliciter et clarifier ce concept, la spécialisation intelligente semble être devenue, en un laps de temps très court, un instrument important de la stratégie de croissance fondée sur l’innovation de la Communauté européenne ainsi que des politiques régionales. Il est rare de voir un concept académique « prendre » si rapidement ; cette rapidité même engendrant une certaine fragilité car nombre d’experts se sont emparés du concept pour établir des recommandations de politique sans toujours bien comprendre ce qui en fait la spécificité et la force. Cet article contribue à combler cette lacune en présentant de façon exhaustive, pour la première fois, une analyse économique de la spécialisation intelligente.
La Recherche et l’Innovation en France
Authors: Lesourne Jacques
Published: October 2021

Comme il est d’usage dans cet ouvrage, Jacques Lesourne livre, en chapitre d’ouverture, sa perception de la dynamique du système français de recherche et d’innovation (SFRI). Mais la situation actuelle n’est pas banale, aussi l’auteur sera-t-il amené à s’aventurer au-delà du SFRI, en précisant finalement les conditions susceptibles d’en optimiser l’efficacité. En premier lieu, Jacques Lesourne tire les leçons de l’expérience collective FutuRIS en rappelant les concepts fondateurs : futur, recherche, innovation et société. À l’aide de ces concepts, il résume l’analyse de la situation actuelle et présente une courte liste de principes d’action, du maintien du financement public de la recherche à l’élaboration d’une stratégie nationale de recherche et d’innovation. En second lieu, l’auteur suggère deux priorités (« ne plus ajouter d’outils ni d’institutions », « s’occuper de faire fonctionner l’existant »), indique des tendances à poursuivre, et souligne quelques points d’attention : maintien de l’équilibre entre les programmes financés sur budget et ceux sélectionnés par appel d’offres, stabilité et efficacité du triptyque Agence nationale pour la recherche-pôles de compétitivité-Oséo. Enfin, pour demain, si l’on veut que les réformes qui touchent la recherche et l’innovation donnent leur plein potentiel de changement, il faut un système éducatif favorisant d’abord l’employabilité, un coût du travail ajusté qui encourage l’emploi et la croissance, une compréhension exacte de la variété des situations des entreprises du pays, et des régimes fiscaux mieux corrélés aux résultats. À défaut d’une mise en œuvre rapide selon cette orientation, bon nombre des effets des changements structurels du SFRI risquent de se voir stérilisés.
La Recherche et l’Innovation en France
Authors: Barré Rémi , Ollivier Anne-Cécile
Published: October 2021

Dans une première partie, la « programmation conjointe » entre acteurs du financement de la recherche (agences de financement, organismes de recherche, entreprises, etc.) est définie comme la mutualisation de leur fonction de programmation : élaboration d’un agenda et de priorités basés sur une vision partagée, examen et choix conjoint des projets ou actions proposés, et financement coordonné ou intégré des projets ou actions choisis. Une typologie des dispositifs de programmation conjointe (DPC) est proposée, en fonction de leur articulation à la fonction d’orientation et de la nature des partenaires concernés. La deuxième partie décrit les instruments européens à partir de cette typologie : objectif, schéma d’ensemble, instances de gouvernance et de gestion et développement actuel. Sont ainsi examinés les initiatives de programmation conjointe (IPC, ou JPI – joint programming initiative ), les initiatives-article 185, les ERA-Net (European Research Area Network), les ERA-Net Plus, les JTI-article 187 (initiatives technologiques conjointes relevant de l’article 187) et les partenariats européens d’innovation (PEI, ou EIP – European innovation partnership ). Dans un troisième temps, les auteurs font l’hypothèse que l’articulation entre la logique des « grands défis » et celle de la programmation conjointe est porteuse d’un nouveau modèle de recherche et d’innovation en Europe. La conclusion précise les conditions d’une telle évolution, pour les fonctions d’orientation et de programmation, à l’échelle européenne et nationale ; elle appelle à un déploiement pragmatique et résolu pour aller au bout des deux logiques – grands défis et programmation conjointe – sans craindre les transformations qu’elles impliquent dans l’organisation et les pratiques actuelles de la recherche et de l’innovation en France.