Всички обичат Байдън - дори европейските консерватори Ако Републиканската партия не се върне към своята трансатлантическа , многостранна итерация след Тръмп , трудно може да се очаква сближаване Четиридесет и осем часа след като Джо Байдън победи в президентските избори в САЩ Европа се окъпа в последващото сияние . Дори Ангела Меркел не устоя да направи изявление на живо по германската телевизия , за да поздрави Байдън и Камала Харис . Носи се слух , че Меркел се е съгласила да изкара още един мандат като канцлер през 2017 г . поради неприязънта си към Доналд Тръмп , чието име очевидно не се спомена в речта и от понеделник , пише онлайн изданието Politico.eu . За много европейски лидери победата на Байдън представлява нещо повече от края на президентството на Тръмп , за който много хора в Европа се молеха – това беше добре дошъл изстрел в ръцете на центристката политика в Европа , докато се бори със собствените си популистки демони . Това е и искрица надежда , че „ добрите момчета ” могат да спечелят . Необузданият ентусиазъм на доминиращата политическа класа на Стария континент към Байдън разкрива друга реалност : в наши дни единствените приятели на Европа във Вашингтон са демократите . Откакто Тръмп дойде на власт , европейските ляво - и десноцентристки партии - от Германия до Франция , от Ирландия до Финландия , не крият особено предпочитанията си към американските демократи . В резултат на това традиционните връзки между републиканците и десноцентристките партии , като германските християндемократи или ирландската Fianna Fáil , се разпаднаха . Тръмп дори не си направи труда да се обади на новия премиер на Ирландия - Майкъл Мартин от Fianna Fáil , за да го поздрави за встъпването в длъжност . По - рано Мартин насърчи Европа да се „ изправи ” срещу американския президент . Напрежението между Меркел и Тръмп е осезаемо от самото начало . На фона на това се увеличиха раздорите и между републиканците и германските християндемократи ( ХДС ) , които отдавна се считаха за другари по оръжие . „ Как можахте да не подкрепите републиканския кандидат ? “ , попита Кери Редингтън , председател на Republicans Overseas Germany , миналата седмица . Въпросът му беше към Норберт Рьотген , председател на комисията по външни работи на германския парламент , от ХДС след дебат по германската телевизия . Рьотген , който се кандидатира за ръководител на ХДС с надеждата да наследи Меркел като канцлер през следващата година , ясно изрази силното си предпочитание към Байдън и че смята , че Тръмп е опасен . Редингтън обеща да докладва за наглостта на германеца пред Републиканския национален комитет в САЩ , заплаха , която предизвика само вдигане на рамене от Рьотген . „ Традиционно връзката на ХДС с републиканците е по - силна “ , коментира Рьотген пред Politico няколко седмици преди тази конфронтация . „ Исторически погледнато , републиканците са били много по - ангажирани с международните отношения през следвоенния период . Връзката достигна връхна точка с Джордж Буш баща по време на Обединението . Това , на което бяхме принудени да станем свидетели наскоро , е враждебното поглъщане на Републиканската партия от Доналд Тръмп “ , посочи още той тогава . Ако Републиканската партия не се върне към своята трансатлантическа , многостранна итерация след Тръмп , трудно може да се очаква сближаване . Не помагат и европейските политици , които се присъединиха към Тръмп на ръба на политиката . Заедно с авторитарните управляващи , като унгарския премиер Виктор Орбан , привържениците на Тръмп включват хора като естонския вътрешен министър Март Хелме и неговия син , министър на финансите Мартин Хелме . По - старият Хелме подаде оставка в понеделник заради коментари , които той направи за " дълбоката държава " , която е отговорна за победата на Байдън . Синът му публично изрази съмнение за фалшификация на изборния резултат , както и че ако Тръмп напусне Белия дом , „ конституцията на САЩ вече няма да бъде в сила “ . Всъщност , на фона на отчуждението между републиканците и техните традиционни европейски съюзници , крайнодесните движения , като Консервативната народна партия на Хелмс ( EKRE ) , заеха своето място . В разгара на отвращението си към Тръмп европейските служители изглежда не са обмисляли много рисковете , свързани с приравняването на Европа към половината от американския политически спектър . Това може да се дължи на факта , че повечето членове на „ трансатлантическата общност “ се накланят вляво от центъра . Попитана наскоро какъв ефект би могло да има явното предпочитание на управляващата политическа класа на Германия към демократите върху положението на Германия във Вашингтон в дългосрочен план , Емили Хабер , германският посланик изглежда е объркана от въпроса . „ Никой германски дипломат никога няма да вземе страна , защото това не е наша работа “ , казва тя . Проблемът е , че това не променя реалността , че шефовете им вземат страна . Излишно е да се казва , че ентусиазмът на Европа към Байдън и демократите няма да бъде загуба за републиканците . Някои европейски политици са нащрек от това , което може да се случи след четири години , ако Тръмп или някой от неговите последователи се върне в Белия дом . Шансовете тези опасения да отшумят са в това Байдън да потвърди американския ангажимент към Европа . Въпреки призивите на Меркел и други европейски лидери ЕС да поеме „ по - голяма отговорност “ за собственото си бъдеще , комфортът да бъде под американския чадър за сигурност вероятно ще предизвика старите инстинкти на Европа да отлага . Това е особено вярно , ако „ отговорността “ се дефинира по отношение на по - солидните военни разходи . Докато Европа преодолява икономическите ефекти от пандемията , пищните бюджети за отбрана стават още по - трудни за оправдание пред и без това скептичния електорат , особено в Германия . Неминуемо ще бъде по - лесно Европа да разчита , както винаги , на американците . Поне докато републиканец не се завърне в Белия дом .