Dato: 2025-02-06

Sammendrag: Øyeren Strandpark AS eier en eiendom i Indre Østfold og trenger adkomstvei for å realisere utbyggingen av nye fritidsboliger på eiendommen. Den aktuelle adkomstveien til tomta er en privat vei, og selskapet fremsatte derfor krav om bruksrett til veien mot at det betales en kompensasjon. Kravet ble fremsatt med hjemmel i jordskifteloven § 3-9. Beboerne som i dag bruker den private veien, hevdet at saken måtte avvises fordi jordskifteloven kapittel 3 ikke gir grunnlag for å kreve bruksrett til vei, såkalt innpåkjøp.

Høyesterett har kommet til at jordskifteloven § 3-9 om å pålegge «felles tiltak» gir hjemmel for å kreve «innpåkjøp». Verken den uttrykkelige hjemmelen for innpåkjøp i vegloven §  53 eller legalitetsprinsippet er til hinder for å avgjøre spørsmålet etter jordskifteloven kapittel 3 så langt vilkårene der er oppfylt. Forholdet mellom Grunnloven § 105, som gir rett til erstatning ved avståelse av eiendom, og påløpte sakskostnader må eventuelt håndteres i forbindelse med jordskifterettens behandling av saken.

Kjennelsen avklarer at jordskifteloven § 3-9 og vegloven § 53 kan brukes som alternative hjemler til innpåkjøp.

K J E N N E L S E
avsagt 6. februar 2025 av Høyesterett i avdeling med
dommer Per Erik Bergsjø
dommer Arne Ringnes
dommer Wenche Elizabeth Arntzen
dommer Erik Thyness
dommer Christian Lund
HR-2025-220-A, (sak nr. 24-096649SIV-HRET)
Anke over Eidsivating lagmannsretts kjennelse 2. mai 2024
A
B
C (advokat Oddvar Myhren Møllerløkken – til
prøve)
mot
Øyeren Strandpark AS (advokat Steffen Asmundsson)

2
S T E M M E G I V N I N G
(1) Dommer Arntzen:
Sakens spørsmål og bakgrunn
(2) Saken gjelder jordskifterettens kompetanse etter jordskifteloven § 3-9. Spørsmålet er om
bestemmelsen kan benyttes for å etablere bruksrett til en allerede eksisterende vei – såkalt
innpåkjøp − eller om slik rett bare kan gis etter vegloven § 53.
(3) Øyeren Strandpark AS eier en eiendom i Indre Østfold kommune. Eiendommen ligger på
Nes ved Øyeren og er regulert til blant annet fritidsbebyggelse med åtte nye fritidsboliger.
Fra tidligere ligger det åtte fritidsboliger innenfor planområdet. For å kunne realisere
utbyggingen av de nye fritidsboligene er Øyeren Strandpark avhengig av delingstillatelse,
som etter plan- og bygningsloven § 27-4 krever dokumentert adkomstvei.
(4) Nesveien er en privat vei som går fra riksvei 22 og ned til de aktuelle fritidstomtene på
Nes. Veien går blant annet over eiendommene til A, B og C. I 1965 overtok kommunen
ansvaret for vedlikehold av veien som kompensasjon for båndlegging av et annet areal ved
Øyeren til friluftsområde. Øyeren Strandpark har ikke rett til å bruke Nesveien.
(5) Øyeren Strandpark fremsatte 5. juni 2023 krav om jordskifte og skjønn for Oslo og Østre
Viken jordskifterett. Selskapet krevde bruksrett til Nesveien, prinsipalt ved jordskifte etter
jordskifteloven kapittel 3, subsidiært ved skjønn etter vegloven § 53. Det ble anført at
bruksretten skulle kompenseres med vederlag i penger, nærmere bestemt en
forholdsmessig andel av veiens opparbeidelseskostnader.
(6) AB og C krevde avvisning av sak om bruksrett etter jordskifteloven § 3-9, som de mente
ikke gir hjemmel for innpåkjøp i en privat vei. De anførte dessuten at vilkårene for
innpåkjøp etter vegloven § 53 ikke er oppfylt.
(7) De øvrige grunneierne har ikke motsatt seg kravet om veirett og er ikke en del av tvisten.
(8) Oslo og Østre Viken jordskifterett tok særskilt stilling til avvisningsspørsmålet i kjennelse
26. januar 2024, som har slik slutning:
«1. Krav om jordskiftesak avvises ikke.
2. Ansvaret for sakskostnader utsettes.»
(9) Jordskifteretten kom til at jordskifteloven § 3-9 gir hjemmel til å pålegge innpåkjøp.
I kjennelsen viser jordskifteretten blant annet til tidligere høyesterettspraksis til støtte for at
§ 3-9 og vegloven § 53 er alternative hjemler så langt de materielle vilkårene er oppfylt.
(10) AB og C anket til Eidsivating lagmannsrett, som i kjennelse 2. mai 2024 forkastet anken.
(11) C og AB har anket til Høyesterett. Anken gjelder lovtolkningen og saksbehandlingen.
(12) Høyesteretts ankeutvalg traff 16. august 2024 beslutning om at ankesaken skulle avgjøres
av Høyesterett i avdeling med fem dommere, jf. domstolloven § 5 første ledd andre
HR-2025-210-A, (sak nr. 24-096649SIV-HRET)

3
punktum. I beslutningen heter det at behandlingen skal følge de regler i tvisteloven som
gjelder for anke over dommer, jf. tvisteloven § 30-9 fjerde ledd.
Partenes syn på saken
(13) De ankende parter – A, B og C – har i korte trekk gjort gjeldende:
(14) Jordskifteloven § 3-9 gir ikke hjemmel til å pålegge bruksrett til eksisterende vei. Krav om
tvangserverv av bruksrett som skal kompenseres med penger, må behandles etter reglene
om ekspropriasjonsskjønn, jf. vegloven § 53. Det er ikke grunnlag for å tolke
§ 3-9 utvidende, noe som ville stride mot Grunnloven § 105 og legalitetsprinsippet.
Uansett er vegloven § 53, som uttrykkelig gjelder innpåkjøp, lex specialis. Subsidiært må
lagmannsrettens kjennelse oppheves fordi kjennelsesgrunnene er mangelfulle. De gir ikke
holdepunkter for at lagmannsretten i tilstrekkelig grad har vurdert forholdet til Grunnloven
§ 105 og legalitetsprinsippet.
(15) De ankende parter har lagt ned slik påstand:
«Prinsipalt
1. Krav om innpåkjøp etter jordskifteloven § 3-9 avvises.
2. C, B og A tilkjennes sakskostnader for jordskifterett, lagmannsrett og
Høyesterett.
Subsidiært
1. Lagmannsrettens kjennelse av 2. mai 2024 oppheves.
2. C, B og A tilkjennes sakskostnader for Høyesterett.»
(16) Ankemotparten – Øyeren Strandpark AS – har i korte trekk gjort gjeldende:
(17) Jordskifteloven § 3-9 gir hjemmel for innpåkjøp i eksisterende vei. Det dreier seg om en
presiserende tolkning som også har støtte i forarbeider og rettspraksis. Verken
Grunnloven § 105 eller legalitetsprinsippet er til hinder for at kravet fremmes som ordinær
jordskiftesak etter denne bestemmelsen. Skjønn etter vegloven § 53 kan ikke som lex
specialis fortrenge § 3-9. Disposisjonsprinsippet innebærer da at rekvirenten står fritt til å
velge rettslig spor. Lagmannsretten har ikke begått saksbehandlingsfeil.
(18) Ankemotparten har lagt ned slik påstand:
«1. Anken forkastes.
2. Øyeren Strandpark AS tilkjennes sakskostnader for Høyesterett.»
HR-2025-210-A, (sak nr. 24-096649SIV-HRET)

4
Mitt syn på saken
Høyesteretts kompetanse og problemstillingen
(19) Saken gjelder anke over lagmannsrettens kjennelse. Høyesterett kan bare prøve
lagmannsrettens saksbehandling og generelle lovtolkning, jf. tvisteloven § 30-6. Når det
gjelder forholdet til Grunnloven og Den europeiske menneskerettskonvensjon, kan
Høyesterett også prøve den konkrete rettsanvendelsen, men ikke lagmannsrettens
bevisbedømmelse.
(20) Spørsmålet i saken er om jordskifteloven § 3-9 isolert sett gir jordskifteretten hjemmel til å
etablere bruksrett til allerede eksisterende vei, og i så fall om vegloven § 53 som lex
specialis stenger for bruk av bestemmelsen.
Rettslige utgangspunkter
(21) Det overordnede formålet med jordskifteloven er «å leggje til rette for effektiv og rasjonell
utnytting av fast eigedom og ressursar til beste for eigarane, rettshavarane og samfunnet»,
jf. § 1-1 første ledd. Loven skal etter andre ledd også bidra til en «rettferdig, forsvarleg,
rask, effektiv og tillitsskapande behandling av sakene».
(22) Jordskifteretten kan endre faste eiendommers rettsforhold, jf. kapittel 3, fastsette grenser
og innholdet i eksisterende rettsforhold, jf. kapittel 4, og holde skjønn og ta avgjørelser
etter andre lover, jf. kapittel 5.
(23) De materielle inngangsvilkårene for å bruke rettsendrende virkemidler i jordskiftelovens
kapittel 3 del II, blant annet § 3-9 om «felles tiltak», fremgår av kapitlets innledende
bestemmelser om tjenlighet: Minst én eiendom eller bruksrett i jordskifteområdet må være
«vanskeleg å bruke på tenleg måte etter tida og tilhøva», jf. § 3-2, og jordskifteløsningen
må skape «meir tenlege eigedomstilhøve i jordskifteområdet», jf. § 3-3. Det siste omtales
gjerne som et krav om netto skiftegevinst. Dette kravet må sees i sammenheng med
§ 3-18 om vern mot tap. Etter denne bestemmelsen kan jordskifteløsningen ikke føre til at
kostnadene og ulempene blir større enn nytten «for nokon eigedom eller bruksrett». Denne
såkalte ikke-tapsgarantien er en materiell begrensning av jordskifterettens kompetanse som
beskytter alle rettigheter innenfor jordskifteområdet.
(24) Etter § 3-20 første ledd kan jordskifteløsningen gå ut på «å byte grunn mot grunn, bruksrett
mot bruksrett, grunn mot bruksrett og bruksrett mot grunn». Som det fremgår av andre
ledd, kan den også gå ut på «å byte grunn eller bruksrettar mot pengar … dersom det ikkje
let seg gjere å leggje ut eigedommane eller bruksrettane etter første ledd». I jordskiftesaker
etter kapittel 3 er altså hovedregelen bytte av naturalia, mens penger er et subsidiært
byttemiddel. I skjønnssaker etter jordskifteloven kapittel 5 stiller dette seg annerledes.
(25) Jordskifteloven § 5-3 lister opp en rekke lover som jordskifteretten kan holde skjønn og ta
andre avgjørelser i medhold av – enten i «samband med sak for jordskifteretten» eller
«som eiga sak» etter § 5-4. Denne opplistingen omfatter i bokstav f vegloven kapittel VII
om private veier, blant annet ekspropriasjonsbestemmelsen i § 53. Ved innføringen av
gjeldende jordskiftelov fikk jordskifteretten eksklusiv kompetanse til å ta avgjørelser og
holde skjønn etter vegloven kapittel VII, jf. vegloven § 60 andre ledd.
HR-2025-210-A, (sak nr. 24-096649SIV-HRET)

5
(26) Det følger uttrykkelig av vegloven § 53 første ledd andre punktum at jordskifteretten kan
«gi rett til å bruke veg som alt ligg der», det vil si innpåkjøp. Vilkåret er at inngrepet «klårt
… vil vere meir til gagn enn skade». Ved ekspropriasjon etter vegloven § 53 har
ekspropriaten krav på full erstatning, jf. Grunnloven § 105. Utmålingen skjer etter
alminnelige ekspropriasjonserstatningsrettslige regler.
(27) Forutsetningen både for jordskifte etter kapittel 3 og for skjønn etter kapittel 5 er altså at
ingen rettighetshavere lider tap.
(28) Saksbehandlingsreglene i jordskiftelovens kapittel 6 gjelder i utgangspunktet også skjønn
og andre avgjørelser «i samband med» sak for jordskifteretten etter § 5-3, jf. § 6-1 første
ledd og § 5-7 første ledd. Skjønn og andre avgjørelser «som eiga sak» etter § 5-4 behandles
etter skjønnsprosesslovens regler, jf. § 6-1 tredje ledd og § 5-7 andre ledd.
(29) Jordskiftelovens regler om sakskostnader er inntatt i kapittel 7. Etter § 7-6 første ledd,
jf. § 7-1, skal jordskifterettens kostnader i saker omhandlet i kapittel 3 og 4 som
hovedregel fordeles mellom partene «etter den nytten dei har av saka». Hver part bærer
egne kostnader til eventuell rettshjelp og annen sakkyndig bistand, jf. § 7-8. Tanken er at
slik bistand ikke skal være nødvendig gitt jordskifterettens rolle, veiledningsplikt og
kompetanse.
(30) For skjønn og andre avgjørelser etter både § 5-3 og § 5-4 kommer skjønnsprosesslovens
regler om sakskostnader til anvendelse, blant annet § 54 om at saksøker skal erstatte
saksøktes nødvendige sakskostnader, jf. jordskifteloven § 7-1 andre ledd og § 5-7 andre
ledd. Dette omfatter også nødvendige kostnader til juridisk og annen sakkyndig bistand.
(31) De ulike sakskostnadsreglene innebærer at saksøkeren ofte vil være best tjent med
jordskifte etter kapittel 3 fremfor skjønn etter kapittel 5. Dersom jordskiftesaken skulle bli
avvist fordi de materielle vilkårene etter § 3-2, § 3-3 eller § 3-18 ikke er oppfylt, kan
imidlertid saksøkeren ilegges alle kostnadene til jordskifteretten etter § 7-1, jf. § 7-7 første
ledd om at disse skal dekkes av den som «valda kostnadene».
Gir jordskifteloven § 3-9 hjemmel for innpåkjøp?
(32) Jordskifteloven § 3-9 første ledd har slik ordlyd:
«Jordskifteretten kan påleggje felles tiltak og påleggje felles investeringar i samband
med bruk av eigedommar eller bruksrettar.»
(33) Formuleringen «påleggje felles tiltak» er generell og vid. Selv om «tiltak» lest i
sammenheng med «investeringar» leder tanken i retning av fysiske endringer, kan jeg ikke
se at ordlyden etablerer noen nødvendig sammenheng mellom disse alternativene. I vanlig
språkbruk brukes «tiltak» om blant annet «aktivitet» eller «virkemiddel», noe som også
omfatter innpåkjøp med de plikter og rettigheter det innebærer. Begrepet «felles» knytter
seg til tiltaket, som må gjelde flere innenfor jordskifteområdet. Det er ikke slik at tiltaket
må være begrenset til å gjelde dem som allerede er rettighetshavere.
HR-2025-210-A, (sak nr. 24-096649SIV-HRET)

6
(34) Krav om innpåkjøp er ikke behandlet uttrykkelig i lovens forarbeider. I
Prop. 101 L (2012–2013) punkt 8.14.3 på side 146 og i de spesielle merknadene til
§ 3-9 på side 427–428 fremgår det imidlertid at bestemmelsen viderefører kompetansen
etter jordskifteloven 1979 § 2 første ledd bokstav e, jf. § 34 a, til å «skipe sams tiltak i
samband med utnytting og bruk av eigedommar». Begrepet «skipe» i
1979-loven er erstattet med «påleggje» i den någjeldende loven for å få frem at
jordskifteretten også kan gi en uvillig part plikt til å bære «felles investeringar».
(35) Avgjørelsen i Rt-1987-595 gjaldt jordskifterettens kompetanse til å gi rett til innpåkjøp
etter den dagjeldende jordskifteloven § 2 første ledd bokstav e. Høyesterett fant at
formuleringen «skipe … sams tiltak» ikke bare omfattet etablering av en skogsbilvei som
ville tjene flere eiendommer, men også «å skaffe flere eiendommer adgang til bruk av en
allerede eksisterende vei». I begrunnelsen heter det blant annet:
«Det synes lite rasjonelt å anse det som et vilkår for jordskifterettens kompetanse etter
jordskiftelovens § 2 bokstav e at det er fremmet krav om fysiske endringer av veien.
Hvorvidt et slikt krav blir fremmet ved siden av kravet om at flere eiendommer skal
gis adgang til å bruke veien, vil kunne være noe tilfeldig, og jordskifteretten må
uansett utformingen av kravet ta standpunkt til om omlegging eller andre fysiske
endringer av veien bør finne sted. De avgjørelser jordskifteretten må treffe og de
hensyn den må ta, vil i atskillig utstrekning være de samme uansett om det er fremmet
krav om fysiske endringer av veien.»
(36) Det var altså ikke et krav om fysiske tiltak etter 1979-loven § 2 første ledd bokstav e.
(37) Høyesterett uttalte videre at den uttrykkelige hjemmelen i vegloven § 53 ikke stengte for
innpåkjøp etter jordskifteloven § 2 første ledd bokstav e. Dette ble begrunnet med at det
«åpenbart» ikke var lovgivers mening at jordskifteretten skulle mangle kompetanse i alle
saker som går inn under vegloven § 53. Denne delen av begrunnelsen står i en noe annen
stilling i dag ettersom jordskifteretten som nevnt har fått eksklusiv kompetanse til å
behandle saker etter vegloven kapittel VII.
(38) Dette bringer meg over til problemstillingen knyttet til jordskifterettens doble kompetanse
og spørsmålet om vegloven § 53 er lex specialis.
(39) Selv om forarbeidene til jordskifteloven ikke eksplisitt omtaler innpåkjøp, står tiltak
knyttet til veier sentralt under omtalen av «felles tiltak» etter § 3-9 første ledd. I
Prop. 101 L (2012–2013) punkt 8.14.3 på side 147 bruker departementet «vegrett» som
eksempel på «bruksrettar» som foreslås innlemmet i bestemmelsen. Videre fremgår det av
spesialmerknadene til § 3-9 på side 428 at felles infrastruktur er et praktisk viktig eksempel
på felles tiltak, og at dette også gjelder endring av tiltak «for eksempel ved oppgradering
av ein veg». Departementet ser derved ut til å videreføre den doble kompetansen som etter
vegloven § 53 også omfatter «bygging, utbetring, vedlikehald og drift av privat veg».
Forarbeidene til vegloven § 60 om jordskifterettens eksklusive kompetanse berører ikke
problemstillingen.
(40) Saken i HR-2023-1053-A gjaldt erverv av grunn til utvidelse av privat adkomstvei. Den
var anlagt som en sak om arealbytte etter jordskifteloven § 3-4. Høyesterett kom til at
rekvirenten måtte kunne velge mellom å kreve jordskifte etter § 3-4 og ekspropriasjon etter
vegloven § 53, jf. jordskifteloven § 5-4.
HR-2025-210-A, (sak nr. 24-096649SIV-HRET)

7
(41) Etter å ha konstatert at verken ordlyden i de to bestemmelsene eller forarbeidene gir
holdepunkter for at ekspropriasjon etter vegloven er eneste mulige fremgangsmåte, utleder
førstvoterende i avsnitt 34 følgende av Rt-1987-595:
«Hensynet til systematikk i lovverket tilsier heller ikke at lover generelt bør forstås
slik at det ikke skal være mulig å velge mellom to eller flere fremgangsmåter for å
oppnå et ønsket resultat».
(42) Dette er senere fulgt opp i blant annet Rt-2015-276 Bori der det i avsnitt 36 heter at det er
et «mer gjennomgående prinsipp, at den som har flere grunnlag for et krav kan velge
hvilket av disse han vil gjøre gjeldende …». Jeg legger følgelig til grunn at det i
utgangspunktet ikke er noe rettssystematisk til hinder for at krav om veirett både kan
hjemles i jordskifteloven § 3-9 første ledd og vegloven § 53.
(43) De ankende parter har imidlertid pekt på at en eventuell jordskifteløsning i saken her, på
samme måte som ved ekspropriasjon, skal gå ut på å betale penger for bruksretten,
jf. jordskifteloven § 3-20 andre ledd. Som jeg allerede har vært inne på, mener
ankemotparten at beløpet skal fastsettes til en forholdsmessig andel av veiens
anleggskostnader, eventuelt også av løpende vedlikeholdsutgifter, etter mønster av
vegloven § 53 tredje ledd.
(44) Jeg kan vanskelig se at vederlag i penger i seg selv innebærer at tiltaket må behandles ved
skjønn etter vegloven § 53. Mens jordskifteloven 1979 inneholdt flere bestemmelser om
pengevederlag, er § 3-20 andre ledd om å «byte grunn eller bruksrettar mot pengar»
generell. Jordskifteloven § 6-23, som gir anvisning på ulike avgjørelsesformer, sondrer i
fjerde ledd mellom bokstav b «verdsetjing av det som skal gå i byte» og bokstav d om
«skjønn og andre avgjerder etter andre lover». Lovens system går derved ikke ut på å
behandle pengevederlag etter § 3-20 andre ledd som skjønn, noe også bestemmelsens
plassering i kapittel 3 er et uttrykk for.
(45) Dersom det skulle vise seg at berørte rettighetshavere påføres et netto tap i strid med
ikke-tapsgarantien i § 3-18, må saken behandles som skjønn etter § 5-3 eller som egen
skjønnssak etter § 5-4. Jeg viser ellers til Øystein Bjerva mfl., Jordskifteloven
kommentarutgave, kommentarer til § 3-18, Juridika, ajourført 13. november 2023, om at
det går en grense for når det under jordskifte er mulig å bruke vederlag i form av penger
eller andre verdier. Problemstillingen er berørt i HR-2023-1053-A avsnitt 46, men jeg har
ikke foranledning til å gå nærmere inn på dette i saken her.
(46) Alle rettskildene jeg nå har gjennomgått, peker i retning av at jordskifteloven § 3-9 og
vegloven § 53 gir alternative hjemler for innpåkjøp i den utstrekning vilkårene i begge
regelsett er oppfylt. Det er da ikke grunnlag for å anse vegloven § 53 som lex specialis til
fortrengsel for jordskifteloven § 3-9. Spørsmålet er likevel om regler av høyere rang er til
hinder for at innpåkjøp hjemles i § 3-9.
Særlig om Grunnloven § 105 og § 113
(47) De ankende parter gjør gjeldende at erverv av bruksrett ved tvang mot pengevederlag i
realiteten er ekspropriasjon som krever full erstatning etter Grunnloven § 105. De har
særlig argumentert ut fra de ulike sakskostnadsreglene, som jeg allerede har redegjort for.
HR-2025-210-A, (sak nr. 24-096649SIV-HRET)

8
(48) Forholdet mellom jordskifte og ekspropriasjon er behandlet i HR-2023-1053-A, der
førstvoterende i avsnitt 46 slutter seg til HR-2019-1152-A avsnitt 74 om at jordskifte i sin
«grunnleggende natur» er en form for ekspropriasjon mot naturalerstatning. Med
henvisning til HR-2020-1910-A avsnitt 45 slår han også fast at «vernet etter Grunnloven
§ 105 ikke er påvirket av hvilken lovgivning som kommer til anvendelse.»
(49) I 2023-avgjørelsen avsnitt 47 følgende behandler førstvoterende betydningen av de ulike
sakskostnadsreglene. Om forholdet til ikke-tapsgarantien heter det i avsnitt 48:
«Utgifter til rettshjelp kan bli betydelige. Ved anvendelsen av ikke-tapsgarantien i
jordskifteloven § 3-18 skal det ifølge Prop.101 L (2012–2013) side 433 tas hensyn til
ʻalle former for kostnader som fell på partane som følgje av jordskiftesaka, medrekna
sakskostnadeneʼ. Imidlertid er det lagt til grunn at dette ikke omfatter utgifter til
prosessfullmektig, tvistebehandling og anke, se Bjerva mfl., Jordskifteloven,
kommentarutgave, Juridika elektronisk utgave à jour per 10. januar 2018,
kommentarer til § 3-18. Som allerede nevnt skiller jordskiftelovens ordlyd mellom
ʻsakskostnaderʼ og ʻkostnader til rettshjelp og til anna sakkunnig hjelpʼ.»
(50) Utgiftene til udekket rettshjelp kan altså bli betydelige, også under et jordskifte etter
kapittel 3. Dette aktualiserer saksøktes interesse i å få saken behandlet som skjønn.
(51) Til dette bemerker førstvoterende i avsnitt 49 at skjønnsprosesslovens regler om saksøkers
ansvar for sakskostnadene har sin bakgrunn i Grunnloven § 105. Han holder det i avsnitt
52 samtidig åpent «hvor langt Grunnloven § 105 egentlig medfører en plikt til å dekke
ekspropriatens sakskostnader.» Konklusjonen er at eventuelle grunnlovsproblemer med
hensyn til sakskostnadene må håndteres under jordskiftet, jf. avsnittene 54 og 55.
Grunnloven § 105 kunne derfor ikke føre til at jordskifte etter kapittel 3 på generelt
grunnlag måtte vike for ekspropriasjon etter vegloven § 53, jf. avsnitt 56.
(52) Jeg ser ingen avgjørende argumenter for at løsningen må bli en annen i saken her. Heller
ikke Den europeiske menneskerettskonvensjon første tilleggsprotokoll artikkel 1, som
verner eiendomsretten, tilfører noe i denne sammenheng.
(53) De ankende parter har endelig anført at legalitetsprinsippet nedfelt i Grunnloven § 113,
som krever at myndighetenes «inngrep overfor den enkelte må ha grunnlag i lov», krenkes
hvis innpåkjøp forankres i jordskifteloven § 3-9.
(54) Jeg tar utgangspunkt i HR-2024-2211-A avsnitt 36 der førstvoterende siterer Rt-2014-1281
avsnitt 48:
«Legalitetsprinsippet får anvendelse generelt der staten gjør inngrep overfor den
enkelte, og krever hjemmel i lov, jf. Grunnloven § 113. Det innebærer at lovens ordlyd
står sentralt ved tolkningen. Men tolkningstvil må løses ut fra hva som er best i
samsvar med en avveining av samtlige rettskildefaktorer og som sikrer tilstrekkelig
klarhet og forutsigbarhet for borgerne.»
(55) Både ordlyden i § 3-9 og de øvrige rettskildefaktorer peker nokså entydig i retning av at
bestemmelsen gir grunnlag for innpåkjøp.
(56) De ankende parter har med henvisning til HR-2023-1053-A avsnitt 57 imidlertid
argumentert med at alternative hjemler gir liten forutberegnelighet, noe som igjen åpner for
vilkårlighet og forskjellsbehandling. Jeg har forståelse for dette, men slutter meg likevel til
HR-2025-210-A, (sak nr. 24-096649SIV-HRET)

9
kjennelsens avsnitt 58 følgende om at den usikkerhet som valgmuligheten gir, ikke i seg
selv utfordrer legalitetsprinsippet. Det må etter mitt syn være opp til lovgiver å vurdere
behovet for å samordne overlappende hjemler i jordskifteloven og særlovgivningen,
eventuelt også med hensyn til sakskostnadsreglene.
(57) Jeg kan altså ikke se at legalitetsprinsippet er til hinder for å bruke § 3-9 som grunnlag for
innpåkjøp.
(58) Min konklusjon er etter dette at innpåkjøp er omfattet av jordskifteloven § 3-9, og at
verken lex specialis eller legalitetsprinsippet er til hinder for å behandle spørsmålet etter
lovens kapittel 3. Forholdet mellom Grunnloven § 105 og påløpte sakskostnader må
eventuelt håndteres under jordskiftet.
(59) Det er etter dette ikke nødvendig å gå inn på anførslene knyttet til lagmannsrettens
kjennelsesgrunner, som uansett behandler forholdet til både legalitetsprinsippet og
Grunnloven § 105.
Konklusjon og sakskostnader
(60) Det foreligger ingen feil ved lagmannsrettens generelle lovtolkning, og anken må da
forkastes.
(61) Ankemotparten har krevd sakskostnader for Høyesterett. Ved anke til Høyesterett gjelder
sakskostnadsreglene i tvisteloven kapittel 20, blant annet § 20-8 andre ledd andre punktum,
jf. HR-2023-1053-A avsnitt 66 med videre henvisning til HR-2019-1152-A avsnitt 90.
(62) Øyeren Strandpark har vunnet saken og har i utgangspunktet krav på sakskostnader,
jf. tvisteloven § 20-2 første ledd. Selv om spørsmålene i saken langt på vei er behandlet i
tidligere høyesterettpraksis, innebar jordskifteloven 2013 en viss systematisk omlegging.
Jordskifteretten har fått eksklusiv kompetanse til å behandle saker etter vegloven kapittel
VII, og lovens bestemmelser er mer generelt utformet, også når det gjelder pengevederlag.
Slik sett har saken reist et praktisk viktig spørsmål som det har vært behov for å avklare.
Jeg er på denne bakgrunn kommet til at tungtveiende grunner taler for at hver av partene
bør dekke egne sakskostnader, jf. § 20-2 tredje ledd.
(63) Jeg stemmer for denne
K J E N N E L S E :
1. Anken forkastes.
2. Sakskostnader tilkjennes ikke.
HR-2025-210-A, (sak nr. 24-096649SIV-HRET)

10
(64) Dommer Lund: Jeg er i hovedsak og i resultatet enig med førstvoterende.
(65) Dommer Thyness: Likeså.
(66) Dommer Ringnes: Likeså.
(67) Dommer Bergsjø: Likeså.
(68) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
K J E N N E L S E :
1. Anken forkastes.
2. Sakskostnader tilkjennes ikke.
HR-2025-210-A, (sak nr. 24-096649SIV-HRET)