Sammendrag: Mitsem, Støle, Matningsdal, Bruzelius, GussgardA ble ved Trondheim tingretts dom av 7. november 2003 dømt til tolv års fengsel for forsettlig drap på sin stedatter. Hun anket over bevisbedømmelsen under skyldspørsmålet. Hovedforhandlingen i Frostating lagmannsrett ble berammet til 19. januar 2004. Forut for og innledningsvis under hovedforhandlingen ble det fremsatt en rekke utsettelsesbegjæringer, begrunnet i tiltaltes depresjon og spisevegring. Begjæringene ble ikke tatt til følge, likevel slik at saken ble utsatt med til sammen én uke. Tiltalte forlot rettssalen idet hun skulle påbegynne sin forklaring, og hovedforhandlingen ble avviklet uten hennes tilstedeværelse. A ble kjent skyldig også i lagmannsretten, og straffen ble fastsatt til fengsel i elleve år.A påanket lagmannsrettens dom til Høyesterett. Anken ble tillatt fremmet for spørsmålet om hun hadde hatt gyldig forfall. Det ble gjort gjeldende at saken skulle ha vært utsatt. Det dreide seg om en svært alvorlig sak, og selv om det ble lagt til grunn at hun ville ha forklart seg i samsvar med sine politiforklaringer - som ble tillatt opplest - var det av stor betydning for henne å få forklart seg muntlig. Anken til Høyesterett førte ikke frem. Høyesterett pekte på at tiltalte har rett og plikt til å være til stede under hovedforhandlingen. Men hvis A var i en slik tilstand at hun ikke kunne møte og ivareta sine interesser, skulle ankesaken ha vært utsatt. Det forholder seg imidlertid annerledes hvis det er en klar sannsynlighetsovervekt for at tiltalte kunne bebreides for at ankesaken måtte avgjøres uten hennes muntlige forklaring, på det grunnlag som for øvrig forelå. Etter en gjennomgang av hendelsesforløpet, fant Høyesterett at selv om tiltalte utvilsomt var både deprimert og avkreftet, var det ikke avgjørende holdepunkter for at hun var ute av stand til å møte. Under enhver omstendighet var det en klar sannsynlighetsovervekt for at hun kunne bebreides for at saken i det alt vesentlige måtte behandles uten at hun var tilstede. Retten hadde utsatt ankeforhandlingen fra 19. til 26. januar 2004, slik at hun fikk anledning til å ta imot behandling for den tilstand hun befant seg i, herunder ta til seg næring. Hennes vegring mot dette fremsto som en viljestyrt obstruksjon og kunne ikke - heller ikke i kombinasjon med at tiltalte var deprimert - føre til at saken måtte utsettes. Høyesterett pekte endelig på betydningen av at straffesaker ikke utsettes uten tvingende grunn. Så vel hensynet til tiltalte selv, til de fornærmede eller etterlatte, og til domstolenes avvikling av straffesakene begrunner dette. I dette tilfellet dreide det seg om en langvarig og omfattende ankeforhandling, initiert av tiltalte selv, og en utsettelse ville berøre en rekke aktører som hadde satt av tid til å møte. Det må kreves at også tiltalte bidrar til at slik sak kan avvikles som planlagt.

NORGES HØYESTERETT
Den 8. september 2004 avsa Høyesterett kjennelse i
HR-2004-01477-A, (sak nr. 2004/525), straffesak, anke,
A (advokat Berit Reiss-Andersen)
mot
Den offentlige påtalemyndighet (statsadvokat Kaia Strandjord)
S T E M M E G I V N I N G :
(1) Dommer Mitsem: Saken gjelder spørsmålet om det var en saksbehandlingsfeil at
hovedforhandlingen i en straffesak ikke ble utsatt som følge av tiltaltes helsemessige
tilstand.
(2) Statsadvokatene i Trøndelag satte 14. juli 2003 A under tiltale ved Trondheim tingrett for
forsettlig drap på sin stedatter. I tiltalebeslutningen var grunnlaget beskrevet slik:
”Tirsdag 5. november 2002 om kvelden i --------- ---- 45 i X, drepte hun sin manns
datter B, f.\00.00.99. Hun stengte for pusteåpningen til barnet, trolig med en eller begge
hender og/eller med en myk gjenstand. B døde av kvelning.”
(3) A erkjente seg ikke skyldig. Ifølge hennes forklaring hadde døden inntruffet ved et uhell
som førte til at hun, i bevisstløs tilstand, ble liggende oppå barnet ved bunnen av en
kjellertrapp.
(4) Ved Trondheim tingretts dom av 7. november 2003 ble tiltalte dømt i samsvar med
tiltalebeslutningen. Dommen hadde for straffekravet slik domsslutning:
”1. A, født 00.00. 1978, dømmes for overtredelse av straffeloven § 233 første ledd
til en straff av fengsel i 12 – tolv – år. Til fradrag i straffen kommer 94 –
nittifire – dager i utholdt varetekt.”
(5) Etter fullstendig anke fra A avsa Frostating lagmannsrett 13. februar 2004 dom med slik
domsslutning for straffekravet:

2
”1. A, født 00.00.1978, dømmes for forbrytelse mot straffeloven § 233 første ledd
til en straff av fengsel i 11 – elleve – år. Til fradrag i straffen går 168 –
etthundreogsekstiåtte – dager for utholdt varetekt.”
(6) A har påanket lagmannsrettens dom til Høyesterett. Anken rettet seg mot
saksbehandlingen, lovanvendelsen under skyldspørsmålet og straffutmålingen. Anken
over saksbehandlingen ble henvist til Høyesterett for spørsmålet om A hadde hatt gyldig
forfall. For øvrig ble anken ikke tillatt fremmet.
(7) Jeg er kommet til at anken ikke kan føre frem.
(8) Jeg finner grunn til innledningsvis å gi en relativt omfattende oversikt over
saksbehandlingen i relasjon til spørsmålet om det forelå gyldig forfall.
(9) Trondheim tingrett avsa sin dom 7. november 2003. Hovedforhandlingen strakk seg over
11 rettsdager i perioden 15. – 30. oktober. Tiltalte var til stede, og hun avga forklaring. I
tillegg hørte retten 41 vitner, hvorav syv sakkyndige, og ni rettsoppnevnte sakkyndige,
herunder to rettspsykiatrisk sakkyndige, professor Kirsten Rasmussen og professor,
overlege Jofrid Alice Nygaard.
(10) De rettspsykiatrisk sakkyndige mente det ikke var grunnlag for å diagnostisere noen
depressiv lidelse hos tiltalte. Jeg viser til deres skriftlige erklæring av 29. mai 2003, der
det om dette heter:
”Observanden beskriver seg selv overfor de sakkyndige som deprimert. Skårene på
MADRS, en symptomskåreskala for depressive symptomer, gir resultater i
overensstemmelse med mild til moderat depresjon. Skårene på SCID,
symptomskåreskala for psykologisk symptomstatus, gir noe utslag på depressive
symptomer, men ingen patologi. Klinisk fremstår hun ikke som deprimert. Hun er
vennlig og smilende, svarer fort og uten latenstid, og det forekommer heller ingen
latenstid når hun arbeider med psykologiske prøver. De sakkyndige finner at det ikke
foreligger nok holdepunkter for å kunne diagnostisere noen depressiv lidelse.”
(11) Etter klassifikasjonen av sykdommer i ICD-10 stilte de sakkyndige diagnosen ”F 60.31
Emosjonelt ustabil personlighetsforstyrrelse, borderline type”. De hadde for øvrig merket
seg at tiltalte var blitt ”synbart tynnere i observasjonstiden”, idet hun hadde angitt ”å ha
gått ned 9 kg siden januar”.
(12) Den rettsmedisinske kommisjon har ikke hatt bemerkninger til de sakkyndiges erklæring.
(13) A ble domfelt i tingretten, og hun anket over bevisbedømmelsen under skyldspørsmålet til
Frostating lagmannsrett. Hovedforhandlingen i lagmannsretten ble berammet til mandag
19. januar 2004. De to rettspsykiatrisk sakkyndige var gjenoppnevnt for lagmannsretten.
(14) Forsvarerne begjærte 12. januar 2004 saken utsatt. Det ble vist til en legeerklæring av 11.
januar 2004 fra allmennlege Per Oddvar Aass, som mente at det ”ikke [ville være]
medisinsk forsvarlig” å gjennomføre en hovedforhandling før tiltalte hadde fått ”kyndig
medisinsk behandling av sin depressive og næringsvegrende tilstand”. I erklæringen ble
det vist til at tiltalte hadde gått betydelig ned i vekt, og til at hun ut fra en MADRS-
vurdering led av en alvorlig, behandlingstrengende depresjon.

3
(15) Erklæringen fra dr. Aass ble forelagt for Den rettsmedisinske kommisjon, som i sin
uttalelse av 20. januar 2004 bemerket:
”[Erklæringen] bygger mye på observandens egne angivelser av depressive symptomer
(MADRS), uten at dette er bekreftet ved objektive opplysninger. Erklæringen bygger
også på opplysninger fra observanden om andre forhold (vekttap, næringsvegring,
provosert oppkast). De objektive funn (blodtrykk, blodsukker, somatisk undersøkelse)
er alle innenfor det normale. Det synes derfor ikke dekning for konklusjonen om at
observanden på somatisk grunnlag ikke kan stille i retten. Den beskrevne alvorlige
depresjon er kun underbygget ved observandens egne MADRS opplysninger.”
(16) Jeg legger til at det av journalen fra Y fengsel, der tiltalte satt i varetekt, og av en samtidig
erklæring fra fengselslegen, fremgikk at hun ble vurdert som slapp, avkreftet og
deprimert, at hun spiste lite og gikk ned i vekt. Hennes spisevegring var, etter eget utsagn,
også en protest mot å måtte være i fengselet. Men hvis hun ble tilbudt noe hun likte,
kunne hun spise omtrent normal mengde.
(17) Lagdommer Randi Grøndalen, rettens formann i ankesaken, besluttet 13. januar 2004 ikke
å utsette saken, idet spørsmålet ”forutsettes avgjort innledningsvis av den samlede rett
mandag 19. ds., basert på situasjonen og de samlede opplysninger som da foreligger –
dersom begjæringen fastholdes”.
(18) Av statsadvokatens uttalelse til utsettelsesspørsmålet fremgikk at påtalemyndigheten
hadde besluttet å overføre tiltalte fra Y kretsfengsel til Z regional sikkerhetsavdeling og
kompetansesenter i X, slik at overlege Bjørn Lervåg ved Z og de rettspsykiatrisk
sakkyndige kunne vurdere hennes evne til å møte i retten. Til dette opplyste forsvarerne at
tiltalte motsatte seg både en overføring til Z og at Lervåg og/eller de sakkyndige vurderte
om hun kunne møte.
(19) Den 14. januar 2004 skar tiltalte seg på oversiden av venstre håndledd og led blodtap. Av
epikrisen fra Æ sentralsykehus fremgår at hun etter denne selvbeskadigelsen virket
deprimert, og at hun var ”mager og ved redusert allmenntilstand”. Utover behandling av
såret, motsatte hun seg enhver behandling, herunder blodoverføring, og hun ville ikke
”innta drikke og mat, ei heller [intravenøs] væske”. Imidlertid begynte hun etter hvert
likevel å spise og ble derved ”i betydelig bedre allmenntilstand”.
(20) Forsvarerne fremsatte ny utsettelsesbegjæring 15. januar 2004, under henvisning til
tiltaltes ”sterkt svekkede fysiske og psykiske helse”. Lagmannsretten fastholdt at
spørsmålet måtte vurderes innledningsvis under ankeforhandlingen.
(21) Tiltalte møtte ikke ved ankeforhandlingens begynnelse mandag 19. januar 2004. Hun var
lovlig stevnet, men forsvarerne hadde på forhånd underrettet lagmannsretten om at hun
ikke ville la seg fremstille fra varetekt. Forsvarerne begjærte saken utsatt i anslagsvis fire
til seks måneder. Det ble igjen vist til tiltaltes helsetilstand, hennes depresjon og
spisevegring.
(22) Tiltalte var nå overført til Z, og retten besluttet å avhøre overlege Lervåg til avklaring av
hennes helsetilstand. Dette måtte imidlertid oppgis, idet forsvarerne opplyste at tiltalte
ikke løste ham fra taushetsplikten, blant annet fordi han tidligere hadde avgitt en
erklæring som hun var uenig i.

4
(23) De rettspsykiatrisk sakkyndige hadde hatt en samtale med tiltalte på Z dagen før. Fra
deres skriftlige erklæring av 19. januar 2004 hitsettes:
”Vurdering:
Det foreligger ingen mistanke om alvorlig sinnslidelse i form av psykose. De
sakkyndige finner heller ikke at observanden har en alvorlig psykisk lidelse med
svekket evne til realistisk vurdering av omverdenen. Observanden uttaler seg
samlet og koherent, uten tegn til vrangforestillinger av noen art, og er orientert for
tid, sted og situasjon. Hun gir uttrykk for klare oppfatninger om hvilken
behandling som vil være den riktige for henne.
Observanden mener selv å ha en alvorlig depresjon. De sakkyndige oppfatter
tilstanden mer i retning av en dystymi, men kan ikke utelukke at hun har en
depresjon. Hun angir imidlertid ikke å ha noen døgnvariasjon av symptomene, noe
som ellers er typisk ved depresjon, og hun angir heller ikke å ha nytte av
behandling med antidepressiva.
Hun har hatt et betydelig vekttap, og spiser angivelig svært lite. De sakkyndige fikk
imidlertid opplyst at hun hadde spist godt da hun fikk pizza lørdag kveld.
De sakkyndige er av den oppfatning at de symptomene observanden nå har
frembudt, i form av depressive symptomer, avvikende spisemønster og selvskading,
best kan forstås ut i fra den diagnosen de sakkyndige kom frem til under den
rettspsykiatriske observasjonen: Emosjonelt ustabil personlighetsforstyrrelse,
Borderline type. Depressive tilstander er en hyppig komorbiditet ved denne
tilstanden, og selvbeskadigende atferd er et av kriteriene ved denne type
personlighetsforstyrrelse.
De sakkyndige finner ikke holdepunkter for at det foreligger en alvorlig psykisk
lidelse eller kognitiv svikt.”
(24) Jeg legger til at også denne erklæringen ble forelagt Den rettsmedisinske kommisjon, som
ikke hadde bemerkninger til de sakkyndiges vurderinger.
(25) Ved rettens kjennelse av samme dag ble utsettelsesbegjæringen ikke tatt til følge, likevel
slik at saken ble utsatt til påfølgende dag kl. 09.00. Fra kjennelsen hitsettes:
”Etter en samlet vurdering er det for lagmannsretten ikke fremkommet opplysninger
som viser at tiltalte har gyldig sykdomsforfall til saken. Lagmannsretten finner ikke
grunn til å gå inn på spørsmålet om det foreligger obstruksjon, utover å konstatere at
tiltalte nok har bidratt langt på vei til å ha satt seg i den allmenntilstand hun nå er i. Det
avgjørende er imidlertid at hennes tilstand i dag ikke kan ses å være av en slik art at
ankeforhandlingen må utsettes…
…Lagmannsrettens avgjørende konklusjon er at det ikke foreligger sykdom hos tiltalte
av et slikt alvor at dette utgjør en gyldig grunn til forfall. Lagmannsretten anser det
fullt forsvarlig å starte hovedforhandling. Tiltaltes helsemessige tilstand og situasjon vil
måtte vurderes fortløpende gjennom saken.
Vilkårene for å utsette saken er etter dette ikke tilstede… Lagmannsretten finner
imidlertid at tiltalte bør få en sjanse til å innrette seg etter denne avgjørelsen om at
ankeforhandlingen ikke utsettes. Hun får i praksis en frist for dette til i morgen tidlig,
slik at saken utsettes til tirsdag 20.01.04 kl 09:00. Dersom tiltalte da ikke møter, må hun
være forberedt på at anken blir avvist.”
(26) Tiltalte møtte tirsdag 20. januar 2004. Hovedforhandlingen ble da igangsatt ved
konstituering av lagretten, opplesing av tiltalebeslutningen og tiltaltes svar på

5
skyldspørsmålet, aktors innledningsforedrag og bemerkninger fra forsvarer. Da tiltalte
deretter ble gitt adgang til å avgi forklaring, meddelte forsvarerne at hun ikke var i stand
til dette.
(27) Det ble på ny begjært utsettelse av saken, for en periode av fem til seks måneder. Retten
avsa deretter kjennelse hvorved saken ble utsatt, men kun med en knapp uke, til mandag
26. januar 2004 kl. 09.30. Fra kjennelsen hitsettes:
”Lagmannsretten ba de tilstedeværende rettspsykiatrisk sakkyndige, professorene
Rasmussen og Nygaard, om å avgi en uttalelse basert på observasjonen av tiltalte denne
formiddagen. Rettspsykiaterne bekreftet at tiltalte er i dårlig forfatning. Dersom hun
fortsatt ikke tar til seg mat og drikke vil det være et tidsspørsmål om når hun psykisk og
fysisk ikke er i stand til å følge forhandlingene, uavhengig av om manglende inntak er
viljesstyrt eller ikke. Behandling avhenger av frivillighet og motivasjon…
I samsvar med den sakkyndige vurdering legger lagmannsretten til grunn at A ikke
berettiger til diagnosen anorexia nervosa, men næringsvegring, og at tilstanden fortsatt i
stor grad er viljesstyrt. Selv med all mulig hjelp og tilbud om tilføring av ernæring vil
hun nekte å ta til seg mat og drikke. A veier nå 47 kg og hun vil med inntak av mat,
eventuell intravenøs hjelp, somatisk komme seg til å delta i saken i løpet av få dager; (2-
3 dager). Medisinsk avdeling ved Øs hospital har slik kompetanse for næringsvegring,
men tiltalte har sagt nei til dette. For øvrig er poliklinisk behandling vanlig når man
ligger ca 15 kg under normalvekt. Det vises til professor Nygaards redegjørelse…
…Hennes bevisste avvisning av tilbudet om rask hjelp for ernæringsmessig å bli
fungerende, underbygger også det viljestyrte, dvs at hun nå har bestemt seg for ikke å ta
i mot næring.
Tiltalte mener også at hun er dypt deprimert. En alvorlig depresjon er imidlertid kun
underbygget av hennes egne opplysninger. Overfor de sakkyndige fremsto hun også i
dag adekvat og fremtidsorientert, og hun svarte også adekvat på de spørsmål som ble
stilt henne av professor Nygaard utenfor retten. Professor Nygaard har fortsatt ikke
funnet noen tegn på psykose eller kognitiv svikt, tiltalte har ingen typisk anorexia, og
tilstanden karakteriseres fortsatt som dystymi, dvs en lettere form for depresjon.
Lagmannsretten legger dette til grunn…
Det synes på det rene at tiltalte ved manglende inntak av mat og drikke har satt seg i en
tilstand som gjør at hun ikke kan forklare seg nå. Lagmannsretten vil legge til rette for
at hun får denne muligheten. Hun kan nå umiddelbart få denne kompetente hjelpen ved
Medisinsk avdeling ved Øs hospital her i X. Dertil beror det på vilje om hun vil ta imot
mat og drikke, slik hun har gjort for få dager siden. Det er opp til henne om hun vil
motta dette tilbudet. I så fall er hun også i stand til å avgi forklaring og følge saken om
hun ønsker det. Det avgjørende er å gi henne mulighet til å bedre situasjonen.
Tidsperspektivet er i så fall noen få dager.”
(28) Den ene av forsvarerne, som også er lege, tilskrev 21. januar 2004 Øs hospital, Medisinsk
avdeling, og henviste henne ”til vurdering og behandling for sin spisevegring og
depresjon”. Denne henvisningen ble besvart samme dag av en overlege ved avdelingen:
”Jeg anbefaler at hun blir vurdert av hennes fastlege evt legevakten om behovet av
somatisk hjelp.
Slik jeg forstår henvisningen har hun behov av psykiatrisk hjelp.
Fastlege/legevakten kan hjelpe henne med evt (innleggelse)/vurdering av psykiater.”

6
(29) Tiltalte, som var løslatt fra varetekt 20. januar 2004, oppsøkte 21. januar allmennlege
Thomas Johansson, som henviste henne til Øs hospital, avdeling Å, en avdeling under det
psykiske helsevern. Fra mottagende leges journalnotat av samme dato hitsettes:
”Pasienten henvender seg til resepsjonen ved sykehuset sammen med sin mann C i dag
21.01.04 ved 17-tiden uten avtale. Pasienten medbringer henvisning fra allmennlege
Thomas Johansson, Kalvskinnet legesenter, datert 21.01.04. I henvisningen blir det bedt
om at pasienten blir tilbudt dagtilbud på Å. Imidlertid blir pasienten henvist til akutt
innleggelse med begrunnelse av at det ønskes en vurdering av om hun kan gjennomføre
en pågående rettssak….
Avklaring av ønske om bistand:
På bakgrunn av opplysninger i henvisning, blir pasienten bedt om å redegjøre for hva
hun ønsker bistand til. Hun forklarer at hun ønsker hjelp til å snakke om alt det
vanskelige som har skjedd henne de siste 1,5 årene, noe hun beskriver har samlet seg
som en klump inni henne…Pasienten blir bedt om å klargjøre hva slags tilbud hun
søker, og det fremkommer da at hun ikke er innstilt på akutt innleggelse, som hun er
henvist til. Imidlertid ønsker hun et dagtilbud med samtaler hos en behandler, mens
hun bor hos venninnen sin her i byen…
Aktuelle somatiske symptomer:
Pas. er tidligere i dag undersøkt somatisk av innleggende lege, som ikke fant grunn til
somatisk behandling for tilstanden. Hun angir at det har vært vanskelig å tenke klart
den siste tiden, og setter dette i sammenheng med redusert matinntak. Hun har spist
(suppe) og drukket siste døgn. Hun tar imot råd om å drikke søt drikke kombinert med
salttilskudd, og fortsette med å innta suppe og mer næring. Selv tror hun dette går bra
så lenge hun bor hos venninnen sin…
Psykiatrisk status presens 21.01.04 kl 18.00:
Pasienten er en 25 år gammel kvinne med vanlig utseende. Hun er våken og klar, og
orientert for tid, sted og situasjon. Hun sitter rolig i stolen under hele samtalen, og
beveger seg normalt. Det er nedsatt ansiktsmimikk, og hun har et trist uttrykk. Hun
snakker i normal tempo, det er ingen latens. Hun forklarer seg greit, og setningene er
sammenhengende. Hun sier hun er sliten, og virker noe medtatt. Hun angir greit
tidsangivelser og gir ordnede svar. Det er ingen tegn til psykose.
Vurdering:
Pasienten er henvist som ø.hj. til innleggelse. Henvisningen begrunnes i at hun trenger
en spesialistvurdering av helsetilstand i forbindelse med pågående rettssak. Pasienten
selv ønsker ikke innleggelse, men uttrykker behov for samtaler og ønsker et
dagpasienttilbud hvor hun kan få hjelp til bearbeiding av vanskelige tanker og
opplevelser siste 1,5 år.
I henvisning og tidligere legeerklæring av 11.01.04, angis det klare tegn til depresjon og
spisevegring. Under samtalen er hun nedstemt, har redusert ansiktsmimikk, angir at
hun kontinuerlig plages av vanskelige tanker og tristhet som har sammenheng med
livshendelser siste 1.5 år i forbindelse med dødsfall, rettssak og fengsling. Hun vurderes
ikke som suicidal.
Tiltak:
Hun tar imot råd angående kosthold, og er innforstått med at hun henvises av
undertegnede til dag/poliklinisk tilbud for samtaler. Hun gjøres oppmerksom på at
vurderingene er gjort i forhold til hennes hjelpebehov som pasient, og at henvisning til
behandling foretas ut fra hennes uttrykte ønske om terapeutiske tiltak.
Henvisning til utredning ang. spesialisterklæring til retten, tas ikke stilling til.
Innleggende lege orienteres om at dette ikke er henvisningsgrunn til øyeblikkelige
hjelpetiltak i psykiatrisk helseinstitusjon.”

7
(30) I overensstemmelse med dette, ble det samme dag søkt om dagtilbud for tiltalte ved ----
Distriktspsykiatriske senter, som kunne tilby den behandling tiltalte hadde uttrykt ønske
om.
(31) Tiltalte møtte til den fortsatte ankeforhandling 26. januar 2004. Forsvarerne fremsatte på
ny en begjæring om utsettelse, nå for minst tre måneder, idet de anførte at hennes tilstand
hadde forverret seg.
(32) I rettens kjennelse av samme dato ble utsettelsesbegjæringen ikke tatt til følge. Retten
viste til at den i sin kjennelse av 20. januar 2004 hadde ”lagt til grunn at tiltaltes
ernæringsvegring er viljesstyrt”, og retten mente det var en ”klar sannsynlighetsovervekt
for at hun kan bebreides for at muligheten til å avgi forklaring og for øvrig delta under
saken eventuelt ikke benyttes”, idet det var ”hennes nekting av å innta tilstrekkelig næring
som har satt henne i den situasjonen hun nå tilsynelatende er i”. Deretter uttalte retten:
”Verken redusert matlyst, dårlig form, redusert allmenntilstand eller depresjon er i seg
selv nok til å få aksept for at man ikke vil eller kan delta i egen ankeforhandling.
Legeerklæringene og forståelsen av beskrivelsen av hennes tilstand ved utskrivelsen fra
Æ sentralsykehus har ingen betydning. Det er hennes nekting av å innta tilstrekkelig
næring som har satt henne i den situasjonen hun nå tilsynelatende er i. I den grad hun
nå er syk, og hennes tilstand er preget av depresjon og spisevegring, er ikke dette,
verken psykisk eller somatisk eller samlet sett, av betydning. Poliklinisk, psykiatrisk
behandling kan ikke lagmannsretten avvente.
Tiltalte har valgt drastiske virkemidler i forsøk på å få utsatt ankeforhandlingen;
virkemidler som kan vekke sympati og bidra til å flytte fokus vekk fra straffesaken.
Lagmannsretten kan ikke bøye av for dette. Retten kan ikke se annerledes på en
sultestreik enn på andre selvpåførte skader eller sykdom i den hensikt å være syk under
hovedforhandlingen.
Det gjelder grunnleggende rettssikkerhetsgarantier for tiltalte i straffesak – som rett til
å være tilstede, avgi forklaring, følge bevisførselen og kommentere denne underveis. Det
går imidlertid en grense. Utsettelsesspørsmål/gyldig forfall avgjøres etter sine strenge
kriterier, og foregriper ikke avgjørelsen av skyldspørsmålet og den uskyldspresumsjon
som fortsatt gjelder. Det er likevel slik at tiltalte ikke kan dirigere saken. Retten har
ikke bare tiltalte å ta hensyn til. Hun er under tiltale for forsettlig drap på sin 3 år
gamle stedatter og tingrettens fellende dom er ikke rettskraftig. Hensynet til avdødes
ettermæle og hennes pårørende, særlig mor og hennes familie, skal hensyntas. Også
samfunnet har krav på å se saken avgjort. Det står nå et stort apparat til disposisjon for
å avgjøre skyldspørsmålet.
Utsettelsesbegjæringen tas ikke til følge. Da tiltalte har vært tilstede så langt under
hovedforhandlingen avvises ikke saken. Ankeforhandlingen kan gjennomføres og
straffesaken avgjøres på det grunnlag som foreligger, med eller uten tiltaltes muntlige
forklaring, og med eller uten hennes tilstedeværelse i fortsettelsen. Lagmannsretten ser
så langt ingen betenkeligheter ved dette. Tiltalte har fortsatt anledning til å komme til
under saken, ta til seg næring, avgi forklaring, og for øvrig følge saken, dersom hun
ønsker det.”
(33) Forsvarerne meddelte deretter at tiltalte – selv om retten var innstilt på å legge forholdene
best mulig til rette for henne – ikke var i stand til å forklare seg. Retten besluttet da, mot
forsvarernes protest, å tillate opplesing av tiltaltes politiforklaringer. Idet statsadvokaten
påbegynte opplesingen, forlot tiltalte rettssalen.
(34) Hovedforhandlingen fortsatte deretter uten tiltalte til stede, og strakk seg over
12 rettsdager, med avhør av 38 vitner, hvorav syv sakkyndige, og ni rettsoppnevnte

8
sakkyndige. Spørsmålet om tiltaltes tilstand, og om hun kunne møte, ble jevnlig reist av
retten. Det ble opplyst at hun var kommet i bedre fysisk form, men fortsatt var i en slik
psykisk tilstand at hun ikke greide å møte.
(35) Det er for Høyesterett gjort gjeldende at retten skulle ha utsatt saken, idet tiltalte hadde
gyldig forfall; hun var syk, og det forelå ikke noen obstruksjon fra hennes side. Det er vist
til at en slik saksbehandlingsfeil er en ubetinget opphevelsesgrunn, jf. straffeprosessloven
§ 343 nr. 6. Det er også vist til kravene til en rettferdig rettergang etter artikkel 6 i EMK,
Den europeiske menneskerettskonvensjon.
(36) Jeg presiserer at det ikke er reist kritikk mot det standpunkt rettens formann tok til de to
utsettelsesbegjæringene som ble fremsatt forut for hovedforhandlingen. Derimot er det
anført at saken skulle ha vært utsatt i samsvar med de begjæringene som ble fremsatt
19. januar, 20. januar, eller iallfall 26. januar 2004. Ved de to første kjennelsene ble
behandlingen utsatt med henholdsvis én og fem dager. Det endelige standpunkt til
utsettelsesspørsmålet ble tatt ved kjennelsen av 26. januar 2004.
(37) Det er ikke gjort gjeldende at saken, slik den ble behandlet i lagmannsretten, ikke ble
”fullstendig opplyst” etter straffeprosessloven § 294. Det har også vært enighet om at
tiltalte i tingretten forklarte seg i samsvar med de oppleste politiforklaringene, og at det
ikke er grunn til å tro at hun ville ha forklart seg annerledes for lagmannsretten. Det er
imidlertid understreket at det dreide seg om en svært alvorlig straffesak, og at det var av
stor betydning for tiltalte å få gitt sin versjon av hendelsesforløpet, slik hun ønsket.
(38) Det selvsagte rettslige utgangspunktet er at tiltalte har rett og plikt til å være til stede
under hovedforhandlingen og inntil dom er avsagt, jf. straffeprosessloven § 280, som
gjelder tilsvarende for ankesaker, jf. § 327. Hvis A var i en slik tilstand at hun ikke kunne
møte og ivareta sine interesser – og i denne sammenheng er det særlig fokusert på
adgangen til å avgi forklaring – skulle ankesaken ha vært utsatt.
(39) Det forholder seg imidlertid annerledes hvis det, slik lagmannsretten la til grunn, forelå
obstruksjon, slik at tiltalte selv må bebreides for at ankesaken måtte avgjøres uten hennes
muntlige forklaring. En slik konklusjon forutsetter imidlertid – slik det også er pekt på i
kjennelsen av 26. januar 2004 – at det er en klar sannsynlighetsovervekt for at tiltalte kan
bebreides, jf. Rt. 2001 side 524.
(40) Før jeg går over til min vurdering av om det forelå et gyldig forfall, nevner jeg at retten
kunne bygge sin vurdering både på sitt inntrykk av tiltalte, slik hun fremsto, og på en
omfattende bevisførsel omkring hennes tilstand, herunder uttalelser fra sakkyndige. Det
skriftlige materialet har foreligget også for Høyesterett og gir i seg selv et godt grunnlag
for å bedømme forfallsspørsmålet.
(41) Etter mitt syn er det noe uklart om tiltaltes spisevegring førte til at hun på tidspunktene
for rettens kjennelser var i en slik tilstand at hun ikke kunne ta del i ankeforhandlingen.
Som påpekt av forsvarerne, hadde hun gått betydelig ned i vekt. Hun har selv anslått
vekttapet til mellom 13 og 18 kilo, fra 60-65 kilo til 47 kilo. Men jeg tilføyer at det
fremgår av erklæringen fra de rettspsykiatrisk sakkyndige av 29. mai 2003 at hun skal ha
gått ned i vekt over en lengre periode, fra november 2002. Dette vekttapet førte til at hun,
ved tidspunktet for ankeforhandlingen, fremsto som avmagret. Men jeg legger til at det

9
ikke ble funnet noe patologisk ved de legeundersøkelser tiltalte gjennomgikk i denne
perioden; de objektive funn var innenfor det normale.
(42) Ved rettsmøtet 20. januar 2004 fremsto tiltalte som medtatt og skjelvende. Hun opplyste
at hun ikke hadde tatt til seg næring de siste tre døgnene, og hun skal ha følt seg så fysisk
svak at hun ikke var i stand til endog den minste fysiske anstrengelse. De rettspsykiatrisk
sakkyndige la til grunn at hvis tiltalte fortsatt nektet å ta til seg væske eller ernæring, ville
det være et tidsspørsmål før hun fysisk og psykisk var ute av stand til å følge
forhandlingene. Denne vurderingen er det ingen grunn til å betvile. Som jeg kommer
tilbake til, later det imidlertid til at hun allerede dagen etter fremsto i bedre forfatning.
(43) Som begrunnelse for utsettelsesbegjæringene, ble det fra forsvarernes side også vist til at
tiltalte led av en dyp depresjon, slik dr. Aass konkluderte med i sin legeerklæring av
11. januar 2004. Men som påpekt av Den rettsmedisinske kommisjon, bygget dette på
tiltaltes egne MADRS-opplysninger. Disse kan ikke i seg selv gi grunnlag for å stille en
slik diagnose.
(44) I samsvar med de rettspsykiatrisk sakkyndige, som hadde et inngående kjennskap til
tiltalte og hennes personlighet, konkluderte retten med at tiltalte var i en tilstand av
dystymi, kronisk senket stemningsleie. Etter mitt syn er det ikke grunnlag for å trekke
noen annen konklusjon. Men jeg legger til at det kunne ha vært ønskelig om retten også
var gitt anledning til å få overlege Lervågs syn på dette spørsmålet. Som tidligere nevnt,
ble han imidlertid ikke løst fra taushetsplikten. Det fremgår av kjennelsen av 19. januar
2004 at tiltalte var misfornøyd med at overlege Lervåg tidligere hadde konkludert med at
hun ikke hadde noen depressiv lidelse.
(45) Tiltaltes livssituasjon var utvilsomt vanskelig, og dette er forståelig hva enten tingrettens
avgjørelse av skyldspørsmålet var riktig eller gal. At hun var deprimert og avkreftet, er
det ikke noen grunn til å betvile. Men så vel overfor de rettspsykiatrisk sakkyndige som
mottagende lege ved Øs hospital, fremsto hun som våken og klar, adekvat og
fremtidsorientert. Jeg kan ikke se at en nedstemthet, forenlig med den situasjonen hun
objektivt sett befant seg i, kunne berettige et krav om utsettelse av hovedforhandlingen.
Som det fremgår av journalen av 21. januar 2004 fra Øs hospital, ble tilstanden heller ikke
vurdert slik at det burde igangsettes noen somatisk behandling. Selv ønsket hun
samtaleterapi for å bearbeide sin vanskelige livssituasjon. Når denne journalen
sammenholdes med de sakkyndiges vurdering dagen før, synes det som om hun må ha
kommet seg adskillig.
(46) Jeg kan etter dette ikke se at det var avgjørende holdepunkter for at tiltalte var ute av
stand til å møte i retten og ivareta sine interesser. Vurderingen er imidlertid beheftet med
noen usikkerhet. Men det er etter mitt syn uansett en klar sannsynlighetsovervekt for at
hun kan bebreides for at straffesaken måtte behandles uten at hun var til stede og fikk
forklart seg. Retten utsatte ankeforhandlingen med til sammen én uke, fra 19. til 26.
januar 2004, og oppfordret henne til å ta til seg næring, eventuelt ta imot den behandling
som kunne tilbys med sikte på å bedre tilstanden, slik at hun kunne ta del i
ankeforhandlingen. Hennes vegring mot å ta til seg næring, om nødvendig intravenøst,
fremstår som en viljesstyrt obstruksjon og kan ikke, heller ikke i kombinasjon med at
tiltalte var deprimert, føre til at saken måtte utsettes.

10
(47) Jeg legger til at det er av vesentlig betydning at berammede saker ikke utsettes uten
tvingende grunn. Så vel hensynet til tiltalte selv, til de fornærmede eller etterlatte, og til
domstolenes avvikling av straffesakene begrunner dette. I dette tilfellet dreide det seg om
en langvarig og omfattende ankeforhandling, initiert av tiltalte selv, og en utsettelse ville
berøre en rekke aktører som hadde satt av tid til å møte. Det er ikke et urimelig
forlangende at også tiltalte bidrar til at slik sak kan avvikles som planlagt.
(48) EMK artikkel 6, kravet om en rettferdig rettergang, kan ikke antas å stille strengere krav
til behandlingen i et tilfelle som dette.
(49) Etter dette kan anken ikke føre frem.
(50) Det er opplyst at domfelte fortsatt sitter i varetekt og at varetektsfradraget utgjorde 189
dager pr. 19. august 2004. Varetektsfradraget er nå på 209 dager.
(51) Jeg stemmer for denne
K J E N N E L S E :
Anken forkastes.
Varetektsfradraget utgjør 209 – tohundreogni – dager.
(52) Dommer Støle: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(53) Dommer Matningsdal: Likeså.
(54) Dommer Bruzelius: Likeså.
(55) Dommer Gussgard: Likeså.
(56) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
K J E N N E L S E :
Anken forkastes.
Varetektsfradraget utgjør 209 – tohundreogni – dager.