Dato: 2022-06-08

Sammendrag: Et nå ti år gammelt barn ble påført pasientskade under fødselen ved Haukeland sykehus i Bergen. Familien flyttet til USA kort tid etter fødselen. Høyesterett har kommet til at erstatningsutmålingen da ikke kan baseres på at skadelidte vil få norske velferdsytelser. Lagmannsrettens dom blir opphevet på grunn av feil rettsanvendelse.

Skadelidte er 100 prosent medisinsk invalid, har et omfattende behov for pleie, omsorg og helsetjenester og vil ha et livsvarig behov for tilsyn døgnet rundt. Lagmannsretten ga erstatning basert på årlige merutgifter på 200 000 kroner som et supplement til de norske velferdsytelsene.

Høyesterett kom til at det var feil å beregne erstatningen som om skadelidte bodde i Norge og mottok ytelser fra det norske velferdssystemet. Riktignok er utgangspunktet i norsk rett at erstatningen skal være et supplement til de offentlige velferdsytelsene. Men skadelidte mottar ingen slike ytelser i USA, og den utbetalte erstatningen vil derfor ikke dekke hennes behov for behandling, pleie og omsorg der. Etter en konkret vurdering kom Høyesterett til at erstatningen i denne saken da må utmåles med utgangspunkt i utgiftsnivået i USA. Høyesterett la blant annet vekt på familiens sterke tilknytning til USA og på at flyttingen dit skjedde uten tanke på de erstatningsrettslige konsekvensene. Familien hadde bodd i USA inntil kort tid før fødselen, og far var amerikansk statsborger.

Dommen redegjør for utmåling av erstatning for medisinske og sosialmedisinske utgifter og tar særlig for seg utmålingen for skadelidte bosatt i utlandet.

D O M
avsagt 8. juni 2022 av Høyesterett i avdeling med
dommer Ragnhild Noer
dommer Knut H. Kallerud
dommer Per Erik Bergsjø
dommer Cecilie Østensen Berglund
dommer Knut Erik Sæther
HR-2022-1132-A, (sak nr. 22-000081SIV-HRET)
Anke over Gulating lagmannsretts dom 4. november 2021
A v/verge (advokat Linda Egeland – til prøve)
(Rettslig medhjelper:
advokat Carl Aasland Jerstad)
mot
Staten v/Pasientskadenemnda (advokat Svein Åge Bergset)

2
S T E M M E G I V N I N G
(1) Dommer Bergsjø:
Sakens spørsmål og bakgrunn
(2) Saken gjelder utmåling av erstatning for medisinske og sosialmedisinske utgifter i en
pasientskadesak. Skadelidte er bosatt i USA, og spørsmålet er hvilke prinsipper utmålingen
skal bygge på i et slikt tilfelle.
(3) A ble født ved Kvinneklinikken, Haukeland sykehus i Bergen 29. august 2012. På grunn av
forsinket forløsning og oksygenmangel ble hun påført en alvorlig hjerneskade under
fødselen. Hennes mor er norsk statsborger, mens faren er amerikansk. A har både norsk og
amerikansk statsborgerskap. Foreldrene møtte hverandre i Texas, USA i 2011 hvor moren
på det tidspunktet arbeidet. De dro til Norge i juli 2012 – altså et par måneder før fødselen
− og flyttet inn i en leilighet som moren eide i Bergen. I tråd med lagmannsrettens
bevisvurdering skal det legges til grunn at foreldrene kom til Norge «med det formål å
bosette seg her». Familien flyttet tilbake til USA i november 2012 og har siden vært bosatt
i Texas.
(4) Norsk pasientskadeerstatning (NPE) fattet 19. desember 2013 vedtak om at A hadde krav
på erstatning etter pasientskadeloven. I NPEs vedtak 28. januar 2016 ble hun tilkjent
erstatning med til sammen 10 052 720 kroner. Beløpet fordeler seg slik på de forskjellige
erstatningspostene:
«Standarderstatning barn kr 3.602.720
Påførte utgifter til pleie og omsorg kr 200.000
Framtidig utgifter til pleie og omsorg kr 4.400.000
Påførte utgifter kr 450.000
Framtidige utgifter kr 350.000
Bil/transport kr 50.000
Boligtilpasning kr 1.000.000»
(5) Den standardiserte barneerstatningen var basert på en varig medisinsk invaliditet på
100 prosent. Pleie- og omsorgsutgiftene ble i vedtaket beregnet med utgangspunkt i et årlig
tap på 150 000 kroner. A fikk ikke medhold i at utmålingen måtte ta utgangspunkt i
utgiftsnivået i USA, og det ble på den bakgrunn ikke gitt erstatning for rent medisinske
utgifter.
(6) Foreldrene klaget på hennes vegne til Pasientskadenemnda, som traff vedtak 22. februar
2018. Nemnda la til grunn fremtidige pleie- og omsorgsutgifter med 160 000 kroner per år
og økte på det grunnlaget erstatningen med knapt 290 000 kroner. Heller ikke i klagesaken
fikk skadelidte medhold i at utmålingen måtte ta utgangspunkt i utgiftsnivået i USA.
(7) Ved stevning 23. august 2018 fremmet A ved vergene krav om ytterligere erstatning for
påførte og fremtidige medisinske og sosialmedisinske utgifter. I tillegg krevde hun dekket
utgifter til spesialtilpasset bil, utgifter til innhenting av en såkalt «Life Care Plan» og
advokatutgifter i forbindelse med klagesaken. Bergen tingrett avsa 15. mai 2020 dom med
slik domsslutning:
HR-2022-1132-A, (sak nr. 22-000081SIV-HRET)

3
«1. A v/verger tilkjennes erstatning fra Staten v/Pasientskadenemnda for
sosialmedisinske utgifter med kroner 200 000 – tohundretusen − årlig, fra og
med 2015. Det gjøres fradrag for allerede utbetalt erstatning for denne
posten. Oppfyllelsesfristen er 2 – to − uker fra forkynt dom.
2. Sakskostnader tilkjennes ikke.»
(8) Dommen innebar en tilleggserstatning på 280 000 kroner for påførte sosialmedisinske
utgifter og 1 114 373 kroner inkludert skatteulempe for fremtidige sosialmedisinske
utgifter. Tingretten la til grunn at A ville mottatt offentlige ytelser som tilsvarte hennes
helsemessige behov dersom familien hadde blitt i Norge. Etter tingrettens syn var de økte
utgiftene som flyttingen til USA medførte, ikke erstatningsrettslig vernet. A fikk derfor
ikke medhold i at utmålingen måtte bygge på utgiftsnivået i USA.
(9) A anket først direkte til Høyesterett, men Høyesteretts ankeutvalg tillot ikke anken. Hun
anket så til Gulating lagmannsrett over bevisvurderingen og rettsanvendelsen. Staten ved
Pasientskadenemnda innga avledet anke. Lagmannsretten avsa 4. november 2021 dom med
slik domsslutning:
«1. Staten v/Pasientskadenemnda dømmes til å betale erstatning for påløpte
utgifter til A v/verger med 165 000 – etthundreogsekstifemtusen – kroner
innen 2 – to – uker fra forkynnelsen av denne dommen. For øvrig forkastes
anken.
2. Avledet anke forkastes.
3. Hver av partene bærer egne sakskostnader både for tingrett og
lagmannsrett.»
(10) Lagmannsretten tok i motsetning til tingretten til følge kravet om erstatning med
90 000 kroner for utgiftene til innhenting av en «Life Care Plan» og 75 000 kroner for
advokatutgifter i forbindelse med klagesaken. Derimot var lagmannsretten enig med
tingretten i at erstatningen for medisinske og sosialmedisinske utgifter måtte fastsettes som
om skadelidte var bosatt i Norge. Lagmannsretten la avgjørende vekt på at skadelidte
kunne blitt i Norge og benyttet de offentlige velferdsytelsene her.
(11) Samlet er det utbetalt noe over 12 millioner kroner i erstatning i saken. Av dette er rundt
6,3 millioner kroner erstatning for påførte og fremtidige sosialmedisinske utgifter.
(12) A ved verge har anket til Høyesterett over bevisbedømmelsen og rettsanvendelsen. Ved
Høyesteretts ankeutvalgs beslutning 27. januar 2022 ble anken over rettsanvendelsen tillatt
fremmet.
Partenes syn på saken
(13) Ankende part – A ved verge – har i korte trekk gjort gjeldende:
(14) Lagmannsretten bygger på feil rettsanvendelse når den legger til grunn at erstatningen skal
utmåles som om skadelidte bodde i Norge. Prinsipalt anføres at hun har krav på full
erstatning for sine påførte og fremtidige utgifter i USA i kraft av de alminnelige
prinsippene om erstatningsutmåling. Det er skadelidtes individuelle tap som skal erstattes,
HR-2022-1132-A, (sak nr. 22-000081SIV-HRET)

4
basert på den faktiske situasjonen på oppgjørstidspunktet. Dette gjelder uavhengig av
bosted og nasjonalitet. Skadelidte mottar ikke norske velferdsytelser, og da kan ikke
erstatningsutmålingen bygge på at hun gjør det. Erstatningen kan ikke begrenses til norsk
nivå ut fra prinsippet om at bare nødvendige og rimelige utgifter skal erstattes, og det er
heller ikke grunnlag for å anvende andre avgrensningskriterier, som adekvans, lemping og
skadelidtes medvirkning.
(15) Bestemmelser i Grunnloven, Den europeiske menneskerettskonvensjon (EMK), FNs
konvensjon om barnets rettigheter (Barnekonvensjonen), FNs konvensjon om sivile og
politiske rettigheter (SP) og FNs konvensjon om rettighetene til mennesker med nedsatt
funksjonsevne (CRPD) utgjør tolkningsmomenter og rettslige skranker. En regel som
forskjellsbehandler skadelidte med grunnlag i nasjonalitet eller funksjonsnedsettelse, vil
være i strid med diskrimineringsforbudene i Grunnloven, likestillings- og
diskrimineringsloven, SP og EØS-avtalen.
(16) Subsidiært må A ha krav på full erstatning fordi det foreligger slike «særegne
omstendigheter» som etter rettspraksis kan gi grunnlag for tilleggserstatning. Det må her
legges avgjørende vekt på at hverken norske omsorgstjenester eller medisinske tjenester er
tilgjengelige for henne. Vurderingen må skje i lys av de rettigheter hun som alvorlig
funksjonshemmet har etter CRPD.
(17) A har lagt ned slik påstand:
«1. Lagmannsrettens dom oppheves.
2. Staten ved Pasientskadenemnda dømmes til å betale sakens omkostninger for
alle instanser.»
(18) Ankemotparten – staten ved Pasientskadenemnda − har i korte trekk gjort gjeldende:
(19) Det hefter ingen feil ved lagmannsrettens rettsanvendelse. A har fått utbetalt full erstatning.
Utmålingen av erstatning for merutgifter skal baseres på de offentlige ytelsene hun ville
mottatt dersom familien hadde blitt boende i Norge, ikke på utgiftsnivået i USA.
Erstatningen skal være et supplement til disse ytelsene.
(20) Utgangspunktet er at A har krav på full og individuell erstatning i tråd med hovedreglene
om erstatningsutmåling. Begrepet «full erstatning» er imidlertid et juridisk begrep, og det
må tas hensyn til lovfestede og ulovfestede avgrensningsregler. De merutgiftene som
følger av flyttingen til USA, går ut over det som er «nødvendig og rimelig», og de kan
derfor ikke kreves erstattet. Det avgjørende er at skadelidte har flyttet frivillig og dermed
ikke har oppfylt sin plikt til å begrense tapet ved å søke om offentlige ytelser. I saken
foreligger det videre ingen «særegne omstendigheter» som kan tilsi en annen løsning enn
den lagmannsretten har kommet til. Lagmannsrettens rettsanvendelse har støtte i reelle
hensyn og en fast og entydig praksis fra Pasientskadenemnda.
(21) Den delen av tapet som skyldes flyttingen til USA, er uansett ikke adekvat. Også reglene
om medvirkning og lemping i skadeserstatningsloven §§ 5-1 og 5-2 må alternativt føre til
at ytterligere erstatningskrav avskjæres.
(22) De bestemmelsene i Grunnloven og ulike konvensjoner som skadelidte har vist til, kan
ikke føre til et annet resultat. I og med at skadelidte bor i USA, er hverken EØS-avtalen
HR-2022-1132-A, (sak nr. 22-000081SIV-HRET)

5
eller EMK relevant i saken. Når det gjelder de øvrige normene, kan de hverken innebære
skranker eller utgjøre tolkningsmomenter av betydning.
(23) Staten ved Pasientskadenemnda har lagt ned slik påstand:
«1. Anken forkastes.
2. Staten v/Pasientskadenemnda tilkjennes sakens omkostninger for tingrett,
lagmannsrett og Høyesterett.»
Mitt syn på saken
Nærmere om problemstillingen og saksforholdet
(24) Saken gjelder som nevnt utmåling av erstatning for merutgifter i en pasientskadesak.
Pasientskadeloven § 18 slår fast at den som krever erstatning etter loven, kan bringe
«saken» inn for domstolene når det foreligger endelig vedtak fra Pasientskadenemnda.
I dette ligger at domstolene har full kompetanse til å prøve selve erstatningskravet,
jf. Rt-2011-1238 avsnitt 21 med videre henvisning til Rt-2006-1217 Angiografi avsnitt 29.
(25) A ble som følge av behandlingssvikt under fødselen påført en alvorlig hjerneskade som har
ført til et omfattende behov for pleie, omsorg, helsetjenester, utstyr mv. Hun er 100 prosent
medisinsk invalid, og det er lagt til grunn at hun vil ha et livsvarig behov for tilsyn døgnet
rundt. I tingrettens beskrivelse av skadeomfang og hjelpebehov, som lagmannsretten har
sluttet seg til, fremgår det videre at hun har redusert kognitiv fungering, problemer med å
klare seg i dagliglivet og utfordringer med læring, språk og kommunikasjon. Da tingretten
avsa sin dom, var A sju år. Hennes fungering var likevel «på spedbarns nivå (det vil si
første leveår) mentalt, og også for det meste motorisk».
(26) Dersom familien hadde blitt boende i Norge etter fødselen, ville en vesentlig del av
utgiftene til behandling, pleie og omsorg blitt dekket av det offentlige velferdssystemet,
jf. blant annet bestemmelsene i folketrygdloven kapittel 5 og 6 og helse- og
omsorgstjenesteloven kapittel 3. De flyttet imidlertid til USA, som ikke har et slikt system.
Foreldrene må derfor dekke utgiftene, enten selv eller gjennom forsikring. Kravet om
tilleggserstatning knytter seg til disse merutgiftene.
(27) Lagmannsretten tok ikke kravet til følge. I begrunnelsen uttaler lagmannsretten blant annet
dette:
«Som nevnt over kan ikke skadelidte i en situasjon – der vedkommende er å anse som
bosatt i Norge og ville hatt tilgang på tilfredsstillende velferdsytelser her – fritt velge å
ta opphold i et annet land, med den konsekvens dette har for erstatningskravets
størrelse. Tvert imot må det etter lagmannsrettens syn med rimelighet kunne forventes
at skadelidte, også i en situasjon som den foreliggende, benytter seg av de offentlige
velferdsytelsene som vedkommende har tilgang til. Dette følger av det norske
grunnprinsippet om at erstatningsreglene er subsidiære og kun er ment å dekke det
tilleggstapet skadelidte blir påført utover offentlige ytelser.»
(28) Spørsmålet er om lagmannsrettens rettsanvendelse er riktig. Jeg redegjør først for de
erstatningsrettslige utgangspunktene
HR-2022-1132-A, (sak nr. 22-000081SIV-HRET)

6
Erstatningsrettslige utgangspunkter
(29) Etter pasientskadeloven § 2 første ledd har pasienter og andre som har lidt tap på grunn av
pasientskade, krav på erstatning når skaden skyldes blant annet svikt ved ytelsen av
helsehjelp, jf. bokstav a. Paragraf 4 første ledd første punktum slår fast at «tapsutmåling,
skadelidtes medvirkning mv.» reguleres av skadeserstatningsloven og «alminnelige
erstatningsrettslige regler». Unntakene i andre punktum er det ikke grunn til å gå inn på
her.
(30) Dette innebærer at erstatningsutmålingen i saken må ta utgangspunkt i
skadeserstatningsloven § 3-1 første ledd, som har denne ordlyden:
«Erstatning for skade på person skal dekke lidt skade, tap i framtidig erverv og utgifter
som personskaden antas å påføre skadelidte i framtiden.»
(31) Uttrykket «lidt skade» omfatter blant annet påførte merutgifter.
(32) Tredje ledd gir regler om fradrag ved erstatningsutmålingen. Etter første punktum skal det
gjøres fradrag «for lønn under sykdom og liknende ytelser, trygdeytelser, ytelser fra
pensjonsordning i arbeidsforhold eller yrke og for forsikringsytelser i den utstrekning den
erstatningsansvarlige har betalt premien» − «skal-fradragsregelen». Andre punktum, som
gjerne betegnes «kan-fradragsregelen», slår fast at det kan tas hensyn til andre ytelser og
støtte som skadelidte får eller kommer til å få som følge av skaden.
(33) De alminnelige reglene om skadelidtes medvirkning og lemping av erstatningen gjelder
også i pasientskadesakene. Etter skadeserstatningsloven § 5-1 kan erstatningen settes ned
eller falle bort hvis skadelidte har medvirket til skaden ved egen skyld. Avgjørelsen beror
på en skjønnsmessig rimelighetsvurdering. Det regnes som medvirkning hvis skadelidte
har unnlatt «etter evne å begrense skaden», jf. § 5-1 nr. 2. Erstatningen kan lempes etter
§ 5-2 hvis retten finner at ansvaret vil virke «urimelig tyngende for den ansvarlige».
(34) Utgangspunktet ved erstatningsutmålingen er at skadelidte skal ha «full erstatning» −
skadelidte skal stilles økonomisk som om skaden ikke hadde skjedd. Dette prinsippet ble
slått fast i Erstatningslovkomiteens innstilling NUT 1971: 5 side 38 og er senere fulgt opp i
forarbeider og rettspraksis. I Rt-1993-1524 uttaler førstvoterende på side 1532 at «kjernen i
erstatningsretten [er] at skadelidte ikke skal komme økonomisk dårligere ut med skaden
enn om denne ikke var inntruffet». Men hun presiserer også at begrepet «full erstatning»
først og fremst er et juridisk og ikke et «eksakt økonomisk begrep». Dette har sammenheng
med at utmålingen må bli skjønnsmessig, samtidig som ansvaret avgrenses på ulike måter.
Avgrensningene kommer jeg straks tilbake til.
(35) Som nevnt skal det ved erstatningsutmålingen gjøres fradrag for offentlige ytelser,
jf. skadeserstatningsloven § 3-1 tredje ledd første punktum. Erstatningen blir dermed et
supplement til de offentlige ytelsene. Dette såkalte supplementsprinsippet får anvendelse
også ved utmåling av merutgiftserstatning. I Rt-2009-425 Hjernesvulst II avsnitt 53 uttaler
førstvoterende i tråd med dette at erstatning for «kostnader til pleie og omsorg skal vere eit
supplement til offentlege ytingar».
HR-2022-1132-A, (sak nr. 22-000081SIV-HRET)

7
(36) Siktemålet er altså at skadelidtes individuelle tap skal dekkes fullt ut når erstatning og
offentlige ytelser ses i sammenheng. Vurderingen av tapets størrelse må ta utgangspunkt i
den faktiske situasjonen på oppgjørstidspunktet, som i dette tilfellet er domstidspunktet.
Påført tap erstattes frem til oppgjørstidspunktet, mens vurderingen av fremtidstapet tar
utgangspunkt i hva som da fremstår som den sannsynlige utviklingen, se for eksempel
Rt-2006-684 Tinnitus avsnitt 30.
(37) Jeg har allerede vært inne på at erstatningsansvaret avgrenses på ulike måter. Erstatningen
kan i medhold av skadeserstatningsloven § 5-1 settes ned eller falle bort hvis skadelidte har
medvirket til skaden, og det kan være aktuelt med lemping etter § 5-2. Videre er det et
sikkert rettslig utgangspunkt at ansvaret begrenses av adekvanslæren. Læren går enkelt
sagt ut på at realskaden og tapet ikke må stå i et for fjernt og avledet forhold til
ansvarshendelsen.
(38) Pasientskadenemnda har påberopt alle disse avgrensningskriteriene til støtte for sitt syn,
men har ikke lagt særlig vekt på dem. I stedet har nemnda først og fremst argumentert ut
fra prinsippet om at det bare er de nødvendige og rimelige merutgiftene som skal erstattes.
Jeg er enig med nemnda i at dette er den riktige tilnærmingen i saken. Lemping er av flere
årsaker uaktuelt. Videre kan jeg vanskelig se at et høyere tap som følge av flytting til et
land skadelidte har så nær tilknytning til som i dette tilfellet, er inadekvat. Etter § 5-1 nr.
2 regnes det som medvirkning hvis skadelidte har latt være å begrense skaden. Men som
jeg straks kommer til, er tapsbegrensningsplikten også inkorporert i begrepet «nødvendig
og rimelig». Paragraf 5-1 rekker dermed etter mitt syn ikke lenger enn den begrensning
som ligger i at det bare er nødvendige og rimelige utgifter som skal erstattes, og jeg sier
derfor ikke mer om de andre avgrensningsgrunnlagene. Jeg går i stedet over til å utdype
hvilke utgifter som kan kreves erstattet, og hvordan erstatningen avgrenses ut fra
begrensningen som ligger i «nødvendig og rimelig».
Særlig om merutgiftserstatningen og avgrensningen av den
(39) I tråd med det jeg allerede har sagt, skal merutgifter forårsaket av en skadevoldende
hendelse i prinsippet erstattes fullt ut. Det er imidlertid utviklet en lære om at det bare er de
nødvendige og rimelige utgiftene som har erstatningsrettslig vern. Dessuten skal
erstatningen altså være et supplement til de offentlige ytelsene. Merutgiftene kan være av
ulik karakter. Denne saken gjelder utgifter til behandling, pleie og omsorg, og jeg holder
meg derfor til disse utgiftskategoriene i den videre drøftelsen.
(40) Jeg tar utgangspunkt i Høyesteretts dom i Rt-1993-1547, som gjaldt erstatning til en mann
som ble påført alvorlig hjerneskade etter en bilulykke. På side 1558−1559 i dommen
drøfter førstvoterende erstatningen for fremtidige merutgifter til omsorgstjenester. Her
uttaler hun først at det er et «alminnelig anerkjent synspunkt» at «et krav på erstatning for
utgifter er begrenset til det som må anses nødvendig og rimelig». Etter en gjennomgang av
forarbeider og bestemmelser i skadeserstatningsloven fortsetter hun slik:
«Helse- og sosiallovgivningen tar sikte på å sikre befolkningen nødvendig og
forsvarlig helsehjelp og å fremme trivsel og gode sosiale forhold. Ut fra prinsippet om
at erstatningen skal være et supplement til offentlige ytelser, mener jeg at det
offentlige tilbud må være utgangspunktet for hva som er rimelige og nødvendige
utgifter som kan kreves dekket gjennom erstatningsretten.»
HR-2022-1132-A, (sak nr. 22-000081SIV-HRET)

8
(41) Førstvoterende fremholder videre at supplementsprinsippet bare kan fravikes hvis det
foreligger «særegne omstendigheter». Det må dessuten være en forutsetning at utgiftene
står «i et rimelig forhold til det som kan oppnås gjennom en annen ordning enn det
offentlige tilbud».
(42) For de utgifter som er tema i denne saken, er det offentlige tilbudet altså utgangspunktet
for hva som kan anses nødvendig og rimelig. Synspunktet er utviklet videre i avgjørelsen
inntatt i Rt-1996-958. Dommen gjaldt erstatning til en jente som ble påført alvorlige skader
under fødselen. På side 966 tar førstvoterende utgangspunkt i den nevnte dommen fra
1993. Deretter uttaler hun:
«Når det gjelder behandlings- og pleieytelser med rent helsemessige siktemål, finner
jeg det vanskelig å ta noe annet utgangspunkt enn at de offentlige ytelsene
representerer det nødvendige og rimelige nivå også erstatningsmessig. Kommer man
over til ytelser med sikte på å gi mer selvstendighet, uavhengighet og trivsel i
hverdagen, mener jeg at det lettere kan bli tale om en noe høyere standard i
erstatningsretten, altså slik at man dekker ytelser utover det som går inn under
offentlige hjelpe- og stønadsordninger. Men fortsatt gjelder begrensningen til
nødvendige og rimelige utgifter, og det må trekkes en grense mot det som omfattes av
ménerstatningen.»
(43) Disse utgangspunktene er fulgt opp i flere avgjørelser. Jeg nøyer meg med å nevne
Rt-2002-1436, som gjaldt krav om erstatning fra en kvinne som ble påkjørt av en lastebil
da hun var elleve år. Hun ble påført varig lammelse fra skuldrene og ned, samtidig som
hun måtte amputere venstre ben. Førstvoterende uttaler følgende på side 1442:
«Det som skal utmåles, er således i første rekke et supplement til de offentlige
ytelsene for å sikre skadelidte mer selvstendighet, uavhengighet og trivsel.»
(44) Jeg konstaterer etter dette at det som et utgangspunkt ikke gis erstatning til ytelser med rent
helsemessig formål, som for eksempel behandlingsutgifter. Her anses de offentlige ytelsene
å representere et nødvendig og rimelig nivå. Men unntak kan tenkes. Jeg viser til
Rt-2003-1358 Psykolog, hvor Høyesterett tok stilling til erstatningskrav fra tre menn som
var misbrukt av en psykolog. Høyesterett ga erstatning for utgifter til behandling som ikke
var refusjonsberettiget, se særlig avsnitt 44. Rettspraksis viser videre at det gis erstatning
som supplement til de offentlige ytelsene for å sikre skadelidte mer selvstendighet,
uavhengighet og trivsel – sosialmedisinske behov. Det er bare de nødvendige og rimelige
utgiftene til dekning av slike behov som erstattes. Endelig forutsettes det at rent sosiale
behov dekkes av ménerstatningen.
(45) I vilkåret om at utgiften må være «nødvendig og rimelig», ligger det innbakt en
tapsbegrensningsplikt − skadelidte må forsøke å begrense skaden og tapet mest mulig.
Dette innebærer blant annet en plikt til å benytte seg av offentlige ytelser der det er mulig.
Jeg viser til avsnitt 44 i den nevnte Psykolog-dommen, hvor førstvoterende formulerer det
slik:
«Skadelidte har en generell plikt til å begrense sitt tap. Det må følge av dette at han, så
langt mulig, benytter offentlige – refusjonsberettigede – helsetilbud.»
(46) De prinsippene jeg nå har gjennomgått, er utviklet i saker hvor skadelidte har bodd i Norge
og dermed har hatt rett til norske velferdsytelser. Dommene har ikke tatt stilling til
HR-2022-1132-A, (sak nr. 22-000081SIV-HRET)

9
erstatningsutmålingen hvor forutsetningen om offentlige ytelser «i bunnen» ikke slår til.
Jeg går over til å vurdere om det er holdepunkter i rettskildene for hvordan utmålingen blir
hvor skadelidte – som i denne saken – ikke mottar norske velferdsytelser.
Generelt om erstatningsutmålingen i saker med tilknytning til utlandet
(47) Partene har trukket frem ulike rettskilder for å belyse hvordan erstatningsutmålingen må bli
når skadelidte bor i utlandet og ikke mottar norske velferdsytelser. Jeg nevner først
avgjørelsen i Rt-2014-892 Kenya. Saken gjaldt utmåling av oppreisningserstatning til
etterlatte etter grovt uaktsomt bildrap. To av de etterlatte bodde i Kenya, og spørsmålet var
om de skulle tilkjennes et lavere erstatningsbeløp enn de andre fordi de bodde i et
lavkostland. Høyesterett kom til at også de etterlatte i Kenya måtte få det normerte
erstatningsbeløpet på 125 000 kroner. Selv om de bodde i utlandet, fikk de altså
oppreisningserstatning på «norsk nivå».
(48) Avgjørelsen gir etter mitt syn ikke noen veiledning i saken her, som gjelder utmåling av
erstatning for økonomisk tap. Oppreisningserstatningen er særegen og begrunnes til dels i
andre hensyn enn de øvrige erstatningspostene. Selv om kompensasjonselementet etter
hvert har fått større plass ved utmålingen, er det fortsatt slik at oppreisning også har «en
ideell funksjon, som uttrykk for sterk samfunnsmessig misbilligelse», se avsnitt 23 i
dommen med videre henvisning til Rt-2011-769 avsnitt 21.
(49) Dommen inntatt i Rt-1997-390 gjaldt utmåling av erstatning til barn for tap av forsørger.
Et dansk ektepar ble utsatt for en alvorlig trafikkulykke i Norge. Mannen omkom, mens
kvinnen ble påført alvorlige skader. Den omkomne etterlot seg fire barn, og to av dem var
forsørget av ektefellene i fellesskap. På ulykkestidspunktet bodde ekteparet i Norge, men
kvinnen flyttet kort tid etter tilbake til Danmark sammen med barna. Hun mottok der ulike
velferdsytelser. Spørsmålet var om og i tilfelle på hvilken måte det skulle gjøres fradrag for
disse ytelsene ved erstatningsutmålingen. Høyesterett kom til at de danske ytelsene måtte
vurderes etter kan-fradragsregelen i skadeserstatningsloven § 3-1 tredje ledd andre
punktum, ikke skal-fradragsregelen i første punktum. Dommen kan ses som utslag av et
prinsipp om at utmålingen må bygge på skadelidtes faktiske situasjon i bostedslandet. Men
den gjaldt et annet spørsmål enn vår sak, og det kan derfor etter mitt syn ikke utledes noen
klare svar fra den.
(50) Skadelidte har trukket frem Borgarting lagmannsretts dom LB-2010-136899, som hevdes å
peke i samme retning som den nevnte 1997-dommen. Lagmannsrettsdommen gjaldt straff
for overtredelse av straffeloven 1902 § 224 om menneskehandel og erstatning til de to
kenyanske kvinnene som var utnyttet. Det ble lagt til grunn at den ene skadelidte ville
flytte tilbake til Kenya, og lagmannsretten utmålte erstatning for behandlingsutgifter ut fra
den faktiske situasjonen der.
(51) Pasientskadenemnda har på sin side vist til Rt-1999-1967, hvor Høyesterett ikke aksepterte
krav om erstatning for utgifter til medisinsk behandling i utlandet. Skadelidte bodde i
Norge og mottok norske velferdsytelser. Høyesterett la i tråd med tidligere avgjørelser til
grunn at det offentlige tilbudet må anses å tilfredsstille kravet til et tilstrekkelig og
forsvarlig nivå. Jeg kan ikke se at dommen gir veiledning for tilfellene hvor skadelidte bor
i utlandet og ikke mottar velferdsytelser i Norge.
HR-2022-1132-A, (sak nr. 22-000081SIV-HRET)

10
(52) I NOU 2011: 16 Standardisert personskadeerstatning fremmet et ekspertutvalg forslag til
regler om standardisert erstatningsutmåling. Utvalget drøfter i punkt 4.10 situasjonen for
skadelidte som ikke har varig opphold i Norge – «besøkende skadelidte». I punkt 4.10.1 på
side 78 heter det:
«Personer som skades under et korttidsopphold i Norge, vil ikke på ordinær måte være
tilknyttet det norske trygdesystemet, jf. tilknytningsvilkårene i folketrygdlovens
kapittel 2 og særlig kravet om å være ‘bosatt i Norge’ jf. folketrygdloven § 2-1. Siden
denne gruppen av skadelidte ikke mottar norske trygdeytelser på vanlig måte, kommer
den i en særstilling i relasjon til utmålingsspørsmålene i denne utredningen. Særlig
hvor utmålingen er standardisert med et innbakt fradrag for trygd, blir det av ulike
grunner nødvendig å tilpasse reglene til den aktuelle gruppen.»
(53) Jeg viser videre til drøftelsen av standardisert inntektstapserstatning for voksne i punkt
5.6.6.2 på side 163. Utvalget legger til grunn at EØS-retten gir lite spillerom for å lage
regler som behandler norske statsborgere og besøkende skadelidte fra EØS-land
forskjellig. Det fremgår at utvalgets målsetting var å utarbeide en ordning som «sikrer den
skadelidte full erstatning uansett hvilket land vedkommende kommer fra og hvilke
inntekter som oppebæres i hjemlandet». Deretter uttaler utvalget:
«Denne overordnede målsettingen krever at erstatningsutmålingen tilpasses
eksisterende ulikheter mellom skadelidte fra ulike nasjoner. På dette punktet har det
særlig betydning hvilken trygdedekning den enkelte skadelidte mottar.»
(54) Utvalget fremhever at besøkende skadelidte som får standardisert erstatning, står i fare for
å få mindre enn full erstatning:
«Dette fordi det standardiserte nivået forutsetter at skadelidte mottar
trygdeutbetalinger på norsk nivå. Dersom trygdedekningen i hjemlandet er lavere enn i
Norge, vil resultatet bli at skadelidte ikke får full erstatning.»
(55) Drøftelsene knytter seg direkte til et forslag om standardiserte utmålingsregler. De gjelder
dessuten for en stor del erstatning for inntektstap, ikke merutgifter. Jeg synes likevel
uttalelsene har interesse også i vår sammenheng. Utvalget synes å bygge på en forutsetning
om at det ved utmåling av erstatning til skadelidte bosatt i utlandet, må tas utgangspunkt i
den faktiske situasjonen der. Får de ikke velferdsytelser som tilsvarer de norske, kan ikke
utmålingen bygge på at de gjør det.
(56) Pasientskadenemnda har hatt en annen tilnærming til disse spørsmålene, også i andre saker
enn vår. Det er fremlagt flere vedtak om erstatning til skadelidte som har flyttet til utlandet,
og som dermed ikke har fått velferdsytelser på samme nivå som i Norge. Utmålingen er
likevel basert på erstatningsnivået i Norge, altså som om de fortsatt bodde her på
oppgjørstidspunktet og mottok norske velferdsytelser. Praksis synes å være konsekvent, og
nemnda har opprettholdt sitt syn over noen år. Selv om det ikke er snakk om mange
vedtak, taler dette i utgangspunktet for å tillegge nemndas praksis rettskildemessig vekt,
jf. Rt-2006-1217 Angiografi avsnitt 38.
(57) På den annen side er ikke praksis på dette området bygget på en mer grunnleggende og
prinsipiell avgjørelse. Dette svekker etter mitt syn vekten av den. I det første vedtaket om
denne problemstillingen – PSN-2009-13 – er begrunnelsen svært knapp. Nemnda viser
bare til at anførselen om at skadelidte får lavere offentlige ytelser i England enn i Norge,
HR-2022-1132-A, (sak nr. 22-000081SIV-HRET)

11
ikke kan få selvstendig betydning, «da det er erstatningsnivået i Norge som må legges til
grunn». Det vises videre til at familien ikke var i en tvangssituasjon da den flyttet, og at
skadelidte «er den som i utgangspunktet må ta konsekvensen av sine valg». Selv om
begrunnelsen til dels er noe mer utbygget i senere vedtak, synes de i stor grad å bygge på
vedtaket fra 2009.
(58) Juridisk teori har i liten grad tatt for seg spørsmålet jeg behandler her. Jeg nevner likevel
drøftelsen til Morten Kjelland i Syse mfl., Pasientskaderett, 2011 side 406−407. Han
kommenterer problemstillingen og fremhever at temaet «reiser en rekke intrikate spørsmål
i skjæringsfeltene mellom erstatningsrett, velferdsrett og internasjonal rett». I tilknytning
til en gjennomgang av Pasientskadenemndas vedtak i PSN-2009-13 uttaler han at han ikke
vil «utelukke» at et valg om å flytte til utlandet kan være «rimelig», for eksempel som
følge av sterk tilknytning til landet. Jeg forstår dette slik at han åpner for at det i slike
tilfeller bør gis erstatning basert på den faktiske situasjonen i det aktuelle landet.
(59) Kildene gir ikke noen klare svar på spørsmålet om hvordan erstatningen skal utmåles hvor
skadelidte bor i utlandet på oppgjørstidspunktet, og dermed ikke mottar norske
trygdeytelser. Jeg synes nok likevel de peker i retning av at den faktiske situasjonen − i
hvert fall i utgangspunktet − må være avgjørende ved utmålingen: Det må vurderes hvilke
offentlige ytelser skadelidte mottar i hjemlandet, og det individuelle tapet må beregnes på
det grunnlaget. Beregningen kan ikke basere seg på norske velferdsytelser som skadelidte
ikke får. Pasientskadenemndas praksis skiller seg ut ved å bygge på en annen rettslig
tilnærming.
(60) Jeg viker imidlertid tilbake for å forsøke å formulere generelle retningslinjer på bakgrunn
av de kildene jeg har gjennomgått. Årsakene til at skadelidte ikke mottar norske
velferdsytelser, kan være forskjellige. Det kan også være ulike grunner til at skadelidte
som bor i Norge og har krav på slike ytelser, likevel flytter utenlands. De reelle hensynene
som partene har fremhevet, blant annet hensynet til å motvirke spekulasjon og sosiale
hensyn, trekker til dels i ulik retning. Og våre internasjonale forpliktelser kan påvirke
bildet, noe standardiseringsutvalget som nevnt har vært inne på i NOU 2011: 16. De
signalene som jeg trekker ut av kildene, danner likevel bakgrunnen når jeg nå går over til
konkret å vurdere lagmannsrettens rettsanvendelse.
Konkret om rettsanvendelsen i saken her
(61) A bor nå i USA og mottar ikke norske velferdsytelser. Det synes å være enighet om at hun
vil bli boende der også i årene som kommer. I utgangspunktet tilsier alminnelige
utmålingsprinsipper at hun tilkjennes full erstatning basert på det som er den faktiske
situasjonen og den sannsynlige utviklingen på oppgjørstidspunktet. Det innebærer i tilfelle
at erstatningen må bygge på utgiftsnivået i USA, ikke på at den skal være et supplement til
de norske velferdsytelsene.
(62) Lagmannsretten har likevel – i tråd med Pasientskadenemndas vedtak – utmålt erstatning
basert på de velferdsytelsene A ville hatt krav på hvis hun hadde blitt i Norge med
familien. I vurderingen har lagmannsretten lagt vekt på at familien flyttet frivillig, og at
skadelidte i en slik situasjon må bære de økonomiske konsekvensene selv. Spørsmålet er
om dette er uttrykk for korrekt rettsanvendelse.
HR-2022-1132-A, (sak nr. 22-000081SIV-HRET)

12
(63) Jeg mener som nevnt at vurderingstemaet må være om kravet om tilleggserstatning skal
avskjæres fordi utgiftene går ut over det nødvendige og rimelige. I dette ligger det også en
vurdering av om skadelidte har oppfylt sin plikt til å begrense tapet så mye som mulig.
(64) A er påført en svært alvorlig skade med store konsekvenser for hennes og familiens
livssituasjon. Forsømmelsen beskrives som «grov» i en anmodning om administrativ
reaksjon overfor overlegen fra Fylkesmannen i Hordaland til Statens helsetilsyn.
Helsetilsynet konstaterte uaktsomhet, og uaktsomhet ble også erkjent i en forliksavtale
mellom skadelidte og Helse Bergen HF om oppreisningserstatning.
(65) Jeg legger videre betydelig vekt på familiens tilknytning til USA, en tilknytning som var til
stede allerede på skadetidspunktet. As foreldre kom til Norge bare kort tid før fødselen
etter at de begge hadde bodd i USA. Som nevnt er både A og hennes far amerikanske
statsborgere. Tilknytningen til USA har blitt enda sterkere etter at skaden inntraff:
Familien flyttet til USA bare et par måneder etter fødselen, og A har nå bodd der i snart ti
år. Flyttingen skjedde lenge før det var avklart om det var grunnlag for erstatning, og
åpenbart uten noen tanke på de erstatningsrettslige konsekvensene.
(66) Riktignok er utgangspunktet at skadelidte – som en del av tapsbegrensningsplikten – selv
må bære de økonomiske konsekvensene av ikke å utnytte det offentlige tjenestetilbudet.
Men som jeg har påpekt, er dette et prinsipp som er utviklet for de typiske tilfellene hvor
skadelidte bor i Norge. Jeg kan ikke se at prinsippet rekker så langt at skadelidte selv må
bære de økonomiske konsekvensene av flytting til utlandet, når tilknytningen til et annet
land er så sterk som i denne saken. Det å flytte er for mange en naturlig del av livet, og i
saken her er det ikke vanskelig å forstå det valget som familien tok.
(67) Det er enighet om at den utbetalte erstatningen ikke dekker As behov i USA. Sterke
menneskelige hensyn tilsier da at erstatningen utmåles med utgangspunkt i utgiftsnivået
der.
(68) Etter dette er jeg kommet til at begrensningen som ligger i at bare nødvendige og rimelige
utgifter erstattes, ikke kan begrunne det resultatet lagmannsretten har kommet til. Dommen
bygger på feil rettsanvendelse og må oppheves.
(69) Ved den nye erstatningsutmålingen må lagmannsretten ta utgangspunkt i utgiftsnivået i
USA. Forutsetningen skal ikke være at erstatningen for merutgifter til behandling, pleie og
omsorg bare skal være et supplement til de offentlige ytelsene i Norge. Begrepet
«nødvendig og rimelig» rommer imidlertid også en behovsstandard. Denne begrensningen
må ligge til grunn også ved den nye behandlingen i lagmannsretten.
Konklusjon og sakskostnader
(70) Lagmannsrettens dom bygger på feil rettsanvendelse og må oppheves.
(71) Ankende part har vunnet saken og skal tilkjennes sakskostnader, jf. tvisteloven
§ 20-2 første ledd og HR-2020-636-U avsnitt 14−16. Lagmannsretten skal behandle
erstatningsutmålingen på nytt, og kostnadsavgjørelsen for underinstansene avhenger da av
deler av saken som ikke er avgjort, jf. tvisteloven § 20-8 tredje ledd. Sakskostnader
tilkjennes derfor bare for Høyesterett.
HR-2022-1132-A, (sak nr. 22-000081SIV-HRET)

13
(72) Det er søkt om fri sakførsel «for det tilfelle at sakskostnader for Høyesterett ikke blir
tilkjent eller ikke blir tilkjent fullt ut». Innvilgelsen må på den bakgrunn forstås slik at den
er betinget av at sakskostnader ikke tilkjennes. Erstatning for sakskostnader må dermed
tilkjennes den ankende part og utmåles på vanlig måte.
(73) For Høyesterett er det krevd salær med 1 118 000 kroner eksklusiv merverdiavgift, fordelt
med 682 000 kroner for advokat Egeland og 436 000 kroner for advokat Jerstad.
Timesatsen er for begge 2 000 kroner. Salær til to advokatfullmektiger og merverdiavgift
kommer i tillegg, slik at kravet samlet beløper seg til 1 445 000 kroner.
(74) Etter tvisteloven § 20-5 første ledd første punktum skal full erstatning for sakskostnader
dekke «alle partens nødvendige kostnader ved saken». Ved vurderingen av om kostnadene
har vært nødvendige, legges det etter andre punktum vekt på om det «ut fra betydningen av
saken har vært rimelig å pådra dem». Dette innebærer at det skal foretas en
proporsjonalitetsvurdering, jf. blant annet HR-2020-611-A avsnitt 67. Pasientskadenemnda
hadde ikke innvendinger mot kravet, men det må uansett prøves, jf. § 20-5 femte ledd.
(75) Jeg har forståelse for at det har vært nødvendig å legge ned mye arbeid i denne saken. Den
har reist kompliserte og prinsipielle rettslige problemstillinger, og saken har utvilsomt stor
betydning for ankende part. I min vurdering legger jeg også vekt på den relativt nøkterne
timesatsen. På den annen side har advokatene bistått skadelidte også for de tidligere
instansene, noe som må ha lettet forberedelsene i betydelig grad, jf. HR-2020-1515-U
avsnitt 25 med videre henvisning. Jeg reiser videre spørsmål om det har vært nødvendig å
legge så mye arbeid i konvensjonsspørsmålene. Det er også nærliggende å tenke seg at
bruken av to advokater kan ha bidratt til høyere kostnader, jf. avsnitt 26 i den nevnte
kjennelsen fra Høyesteretts ankeutvalg. Samlet sett er jeg kommet til at kravet går ut over
det nødvendige. Salæret for Høyesterett fastsettes til 900 000 kroner inkludert
merverdiavgift.
(76) I tillegg tilkjennes erstatning for de utgifter som er krevd for Høyesterett med
15 757 kroner. Rettsgebyr med 32 373 kroner kommer også i tillegg. Utgiftene beløper seg
med dette til 48 130 kroner og de samlede sakskostnadene til 948 130 kroner.
(77) Jeg stemmer for denne
D O M :
1. Lagmannsrettens dom oppheves.
2. I sakskostnader for Høyesterett betaler staten ved Pasientskadenemnda til A ved
verge 948 130 – nihundreogførtiåttetusenetthundreogtretti – kroner innen 2 – to –
uker fra forkynnelsen av dommen.
3. Sakskostnadsavgjørelsen for tingretten og lagmannsretten utsettes til den
avgjørelsen som avslutter saken.
HR-2022-1132-A, (sak nr. 22-000081SIV-HRET)

14
(78) Dommer Sæther: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(79) Dommer Østensen Berglund: Likeså.
(80) Dommer Kallerud: Likeså.
(81) Dommer Noer: Likeså.
(82) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
1. Lagmannsrettens dom oppheves.
2. I sakskostnader for Høyesterett betaler staten ved Pasientskadenemnda til A ved
verge 948 130 – nihundreogførtiåttetusenetthundreogtretti – kroner innen 2 – to –
uker fra forkynnelsen av dommen.
3. Sakskostnadsavgjørelsen for tingretten og lagmannsretten utsettes til den
avgjørelsen som avslutter saken.
HR-2022-1132-A, (sak nr. 22-000081SIV-HRET)