Dato: 2022-05-05

Sammendrag: En iransk asylsøker, som kom til Norge i 2009, ble døpt i den lokale menigheten der han hadde bosatt seg. Han søkte en rekke ganger om asyl begrunnet i at han som kristen konvertitt, hadde en velbegrunnet frykt for forfølgelse i hjemlandet. Utlendingsnemnda (UNE) avslo en rekke ganger nye søknader om asyl.

Lagmannsretten mente – i motsetning til UNE – at asylsøkeren ville utøve sin religion på en slik måte at han ville bli utsatt for forfølgelse ved retur til hjemlandet.

Høyesterett viser til at lagmannsretten ikke hadde vurdert betydningen av at asylsøkerens forklaring var tilpasset underveis, og kom til at lagmannsrettens konkrete rettsanvendelse bygget på et uriktig beviskrav. Lagmannsrettens dom blir derfor opphevet og saken må behandles på nytt.

Avgjørelsen slår fast at domstolene fullt ut kan prøve om UNEs vedtak er gyldig, inkludert den fremtidsrettede risikovurderingen om forfølgelse på grunn av religion. Avgjørelsen gir også veiledning for hvilket beviskrav som skal legges til grunn ved vurderingen.

D O M
avsagt 5. mai 2022 av Høyesterett i avdeling med
dommer Wilhelm Matheson
dommer Kristin Normann
dommer Ragnhild Noer
dommer Kine Steinsvik
dommer Knut Erik Sæther
HR-2022-925-A, (sak nr. 21-149678SIV-HRET)
Anke over Borgarting lagmannsretts dom 2. september 2021
Staten v/Utlendingsnemnda (Regjeringsadvokaten
v/advokat Henrik Vaaler – til prøve)
mot
A (advokat John Christian Elden)
Norsk organisasjon for asylsøkere (NOAS) (advokat Bettina Banoun)
(partshjelper)

2
S T E M M E G I V N I N G
(1) Dommer Normann:
Sakens spørsmål og bakgrunn
(2) Saken gjelder gyldigheten av Utlendingsnemndas beslutning 16. august 2019 om ikke å
omgjøre vedtak om avslag på søknad om asyl. Den reiser særlig spørsmål om hvilket
beviskrav som skal legges til grunn ved bedømmelsen av om en asylsøker har en
velbegrunnet frykt for forfølgelse ved retur til sitt hjemland.
(3) Partene er enige om følgende faktum:
(4) A er en etnisk perser fra Iran som ankom Norge 6. mars 2009. A søkte 8. mars om 2009
om asyl og avga asylintervju 28. mars. Han forklarte at han hadde konvertert til
kristendommen og derfor var forfulgt av iranske myndigheter.
(5) I vedtak 27. mai 2010 avslo Utlendingsdirektoratet (UDI) asylsøknaden. Vedtaket ble
påklaget 5. juli 2010 samtidig med begjæring om utsatt iverksettelse. Det fremgikk av
klagen at det ikke var mulig for A å bli døpt i Iran, men at han hadde engasjert seg i den
lokale menigheten i Sund utenfor Bergen der han nå bodde. Han var aktivt medlem i det
kristne fellesskapet der og ble døpt i desember 2009.
(6) UDI fant ikke grunn til å omgjøre vedtaket, men samtykket i utsatt iverksettelse og
oversendte 13. august 2010 saken til Utlendingsnemnda (UNE).
(7) UNE mottok etter dette flere ganger tilleggsdokumentasjon. Ved vedtak 19. desember
2012 fikk A likevel endelig avslag på asylsøknadene. Hans forklaring om at han var
forfulgt av iranske myndigheter ble ikke lagt til grunn. UNE tok ikke stilling til om
konverteringen var reell, fordi nemnda mente at det uansett ikke var tilstrekkelige
holdepunkter for at A risikerte forfølgelse i Iran på grunn av sin tilknytning til
kristendommen.
(8) På vegne av A begjærte Kristent Interkulturelt Arbeid 18. februar 2013 omgjøring.
Organisasjonen anførte at vedtaket var truffet på sviktende grunnlag. UNE fattet
14. november 2013 beslutning der begjæringen ikke ble tatt til følge.
(9) A fremsatte ved stevning 2. februar 2014 påstand om at UNEs vedtak 19. desember 2012
og beslutning 14. november 2013 var ugyldige. Oslo tingrett avsa 10. juli 2014 dom der
UNE ble frifunnet. Tingretten mente at As forklaring om at han hadde konvertert til
kristendommen i Iran ikke var «noenlunde sannsynlig». Retten la til grunn at A hadde
konvertert til kristendommen i Norge, men at hans utøvelse av kristen tro ikke ville
medføre en velbegrunnet frykt for forfølgelse ved retur. Dommen er rettskraftig.
(10) UNE mottok deretter flere e-poster, blant annet fra B, diakon i Det
evangelisk-lutherske kirkesamfunn. Disse ble behandlet som en ny begjæring om
omgjøring av avslaget på asyl. Nemnda besluttet 20. september 2016 å ikke omgjøre
tidligere vedtak og beslutninger. Etter UNEs oppfatning hadde det ikke fremkommet nye
opplysninger som tilsa at A hadde et beskyttelsesbehov.
HR-2022-925-A, (sak nr. 21-149678SIV-HRET)

3
(11) Også etter den siste beslutningen mottok UNE ytterligere informasjon. A sendte flere
e-poster med blant annet avisartikler der han var intervjuet om sin situasjon.
(12) UNE fattet beslutning 30. august 2017 der omgjøringsbegjæringen ikke ble tatt til følge.
Nemnda mente at det ikke hadde fremkommet opplysninger som ga grunn til å tro at A ved
retur til Iran «vil ha en slik ledende, utadrettet eller misjonerende profil som tilsier en
velbegrunnet frykt for forfølgelse på grunn av konverteringen». Etter UNEs oppfatning var
det ikke noe i avisartiklene eller måten A fremsto på som gjorde at han utmerket seg på en
spesiell måte.
(13) NOAS begjærte 8. mai 2018 omgjøring av UNEs vedtak og beslutninger. Det ble samtidig
anmodet om utsatt iverksetting.
(14) Etter ytterligere korrespondanse med NOAS, ble A innkalt til nemndsmøte med personlig
fremmøte 19. desember 2018.
(15) Ved beslutning 28. januar 2019 avslo UNE omgjøringsbegjæringen. En samlet nemnd kom
til «at det fremstår som et kristent fellesskap er viktig» for A, og at han vil oppsøke andre
kristne og delta i et kristent fellesskap på samme måte som flertallet av kristne konvertitter
i Iran.
(16) Nemnda delte seg imidlertid i et flertall og et mindretall hva gjelder spørsmålet om
hvordan A vil utøve sin tro ved retur til Iran. Flertallet mente at A verken ville påta seg en
ledende rolle i en hjemmekirke eller drive åpen evangeliserende virksomhet.
(17) Nemndas mindretall mente at et kristent fellesskap er viktig for A, og at han derfor vil
oppsøke et slikt eller en hjemmekirke i Iran. Mindretallet kom videre til at «rett lære [vil]
være så viktig for klageren at han vil begynne å undervise i husmenigheten i Iran. Han vil
da oppfattes å ha en ledende posisjon».
(18) Nemdas flertall og mindretall hadde også ulikt syn på risikoen ved retur. Flertallets
begrunnelse var at det ikke var reell fare for at A ville bli forfulgt av iranske myndigheter
på grunn av sin kristne tro, og at vilkårene i utlendingsloven § 28 første ledd bokstav a
eller b ikke er oppfylt. Mindretallet kom på sin side til at A hadde en velbegrunnet frykt for
forfølgelse ved retur til hjemlandet.
(19) A sendte også denne gangen ytterligere opplysninger til UNE i etterkant, og 12. juli 2019
sendte hans advokat prosessvarsel og anmodning om omgjøring. I beslutning 16. august
2019 kom UNE til at det ikke var grunn til å omgjøre tidligere vedtak og beslutninger. Det
er gyldigheten av denne beslutningen som er gjenstand for rettslig prøving.
(20) Hovedforhandling ble avholdt i Oslo tingrett 5., 6. og 7. mars 2020. Tingretten avsa 3. april
dom med slik domsslutning:
«1. Utlendingsnemndas beslutning av 16. august 2019 er ugyldig.
2. Staten v/Utlendingsnemnda dømmes til å betale As sakskostnader med
259 908 kroner med tillegg av rettens gebyr.»
(21) Staten v/Utlendingsnemnda anket dommen til Borgarting lagmannsrett som 2. september
2021 avsa dom med slik domsslutning:
HR-2022-925-A, (sak nr. 21-149678SIV-HRET)

4
«1. Anken forkastes.
2. I sakskostnader for lagmannsretten betaler staten ved Utlendingsnemnda
304 945 – trehundreogfiretusennihundreogførtifem – kroner til A innen to
uker fra dommen blir forkynt.»
(22) Staten har anket til Høyesterett. Anken gjelder «lagmannsrettens rettanvendelse og
bevisbedømmelse ved den fremtidsrettede vurderingen av hvordan ankemotparten vil
opptre ved retur til Iran, som utføres som ledd i vurderingen av om han har en
‘velbegrunnet frykt for forfølgelse’, jf. utlendingsloven § 28 (1) bokstav a».
(23) Ankeutvalget besluttet 24. januar 2022 å tillate Norsk organisasjon for asylsøkere (NOAS)
å opptre som parthjelper til fordel for ankemotparten.
Partenes syn på saken
(24) Den ankende part – staten v/Utlendingsnemnda – har i korte trekk gjort gjeldende:
(25) Prinsipalt gjøres gjeldende at domstolene bare kan prøve forsvarligheten av UNEs
vurdering av om asylsøkeren har en velbegrunnet frykt for forfølgelse ved retur til
hjemlandet, jf. utlendingsloven § 28 første ledd bokstav a. Lagmannsretten har anvendt feil
norm ved den fremtidsrettede vurderingen.
(26) Domstolene har i utgangspunktet full prøvingsrett, men ved prøvingen av en prognose eller
en fremtidsrettet vurdering kan det ikke opereres med beviskrav som bygger på en premiss
om at en faktisk påstand er sann eller uriktig. Prøvingen må begrenses til om prognosen på
vedtakstidspunktet var forsvarlig.
(27) Subsidiært anføres at dersom risikovurderingen etter utlendingsloven § 28 første ledd
bokstav a er underlagt ordinær domstolskontroll, er beviskravet sannsynlighetsovervekt.
Reelle hensyn tilsier da at det anvendes en norm basert på at det er klare holdepunkter for
at asylsøkeren ved retur vil opptre på en slik måte at han vil bli utsatt for forfølgelse. At det
er vanskelig å vurdere hva som vil skje i fremtiden, er ikke særpreget i asylsaker og kan
ikke begrunne anvendelsen av et avdempet beviskrav.
(28) Den fremtidsrettede vurderingen må ta utgangspunkt i det man vet om asylsøkerens kristne
aktivitet frem til vedtakstidspunktet.
(29) Lagmannsrettens vurdering av risikoen ved retur bygger dessuten på et for langt
tidsperspektiv. Riktig tidshorisont er «rimelig forutsigbar fremtid».
(30) Lagmannsretten har tillagt As forklaring for stor vekt. En forutsetning for at det avdempete
beviskravet skal kunne legges til grunn må være at asylsøkerens forklaring generelt er
troverdig. As generelle troverdighet er svekket, og forklaringen har liten støtte i det han
tidligere har gjort. Han har etter hvert avslag fra utlendingsmyndighetene tilpasset sin
aktivitet og sine forklaringer.
(31) Lagmannsrettens dom bygger på uriktig vurdering både av faktum og risikoen knyttet til
As retur til Iran. Kristne konvertitter i Iran risikerer ikke forfølgelse på generelt grunnlag.
Risikoen knytter seg primært til organisatorene og de som driver misjonsvirksomhet. As
HR-2022-925-A, (sak nr. 21-149678SIV-HRET)

5
religiøse aktivitet i Norge har bestått i å praktisere troen privat og å delta i kristne
fellesskap. Det er ikke tilstrekkelige holdepunkter for at A ved retur vil utøve ledende,
utadrettet eller misjonerende virksomhet.
(32) A har heller ikke rett til beskyttelse etter utlendingsloven § 28 første ledd bokstav b.
(33) Staten v/Utlendingsnemnda har nedlagt slik påstand:
«1. Staten v/Utlendingsnemnda frifinnes.
2. Subsidiært: Lagmannsrettens dom oppheves.
3. Staten v/Utlendingsnemnda tilkjennes sakskostnader for tingretten og
lagmannsretten.»
(34) Ankemotparten – A – har i korte trekk gjort gjeldende:
(35) Risikovurderingen etter utlendingsloven § 28 første ledd bokstav a er underlagt ordinær
domstolskontroll. Hvordan en person vil agere i fremtiden, er en vurdering som
domstolene foretar som en bevisvurdering på en rekke områder. Vurderingen etter
§ 28 første ledd bokstav a skiller seg ikke fra disse. Det dreier seg om et fullt ut lovbundet
vedtak, og i rettspraksis er det lagt til grunn at vedtak etter § 28 første ledd bokstav a er
underlagt full prøving.
(36) Utlendingsloven § 28 er en rettighetsbestemmelse. Staten plikter etter Grunnloven § 92 å
respektere og sikre menneskerettighetene. Domstolene har full kompetanse til å prøve den
konkrete subsumsjonen når det er spørsmål om forholdet til menneskerettslige
forpliktelser. Flyktningkonvensjonen artikkel 1 A er en slik bestemmelse. Også dette tilsier
at prøving etter utlendingsloven § 28 første ledd bokstav a er underlagt full
domstolskontroll.
(37) Utgangspunktet om full prøvingsrett endres ikke av at beskyttelsesgrunnlaget er oppstått i
Norge (sur place). Det avdempede beviskravet kommer til anvendelse ved den
fremtidsrettede vurderingen. Staten har bevisbyrden for at det er trygt å returnere.
(38) Lagmannsretten har korrekt lagt til grunn at A risikerer forfølgelse ved retur. Det er ingen
grunn til å fravike lagmannsrettens bevisvurdering som bygger på umiddelbar bevisførsel.
Betydningen av As forklaring kan ikke begrenses til hva som er gjengitt av hans forklaring
for UNE. Han forklarte seg også for lagmannsretten, og hans forklaring der kaster lys over
forholdene på vedtakstidspunktet.
(39) Tvistepunktet knytter seg til hvilken rolle han vil få i en hjemmekirke. Myndighetenes
aktiviteter rettet mot konvertitter og hjemmekirker i Iran er ikke statisk. Det er vanskelig å
opprettholde et skarpt skille mellom medlemmenes opptreden og roller i hjemmekirkene,
og det er ikke noe mønster i den iranske statens reaksjoner. Samstemte vitner har forklart at
A ikke er tilbakeholden i sin religionsutøvelse.
(40) Dersom staten får medhold, er det ikke grunnlag for realitetsavgjørelse i Høyesterett.
Helhetsbilde er ikke tilstrekkelig belyst.
(41) A har nedlagt slik påstand:
HR-2022-925-A, (sak nr. 21-149678SIV-HRET)

6
«1. Anken forkastes.
2. A tilkjennes saksomkostninger for Høyesterett.»
(42) Parthjelperen – Norsk organisasjon for asylsøkere (NOAS) – har i korte trekk anført:
(43) NOAS har i hovedsak sluttet seg til ankemotpartens anførsler og utdypet enkelte av dem.
Det er særlig vist til at domstolene ikke bare har en prøvingsrett, men også en
prøvingsplikt, jf. Grunnloven §§ 89 og 92. Prøvingen begrenses ikke fordi vedtaket bygger
på en prognose. Forholdet til Den europeiske menneskerettskonvensjon (EMK) og praksis
fra Den europeiske menneskerettsdomstolen (EMD) tilsier full prøving. Tilsvarende er lagt
til grunn i norsk høyesterettspraksis.
(44) Norsk organisasjon for asylsøkere har nedlagt slik påstand:
«1. Anken forkastes.
2. NOAS tilkjennes sakskostnader for Norges Høyesterett.»
Mitt syn på saken
Innledning og rettslige utgangspunkter
(45) Tvistespørsmålet ved gyldighetsprøvingen er om A skal anerkjennes som flyktning og
derfor har krav på asyl etter utlendingsloven § 28 første ledd bokstav a, jf. annet ledd som
har slik ordlyd:
«En utlending som er i riket eller på norsk grense, skal etter søknad anerkjennes som
flyktning dersom utlendingen
a. har en velbegrunnet frykt for forfølgelse på grunn av etnisitet, avstamning,
hudfarge, religion, nasjonalitet, medlemskap i en spesiell sosial gruppe eller
på grunn av politisk oppfatning, og er ute av stand til, eller på grunn av slik
frykt er uvillig til, å påberope seg sitt hjemlands beskyttelse, jf.
flyktningkonvensjonen 28. juli 1951 artikkel 1 A og protokoll 31. januar
1967, …
…
En utlending som anerkjennes som flyktning etter første ledd, har rett til
oppholdstillatelse (asyl).»
(46) Avgjørende for om UNEs beslutning 16. august 2019 er ugyldig, er om A etter en
fremtidsrettet vurdering har en «velbegrunnet frykt» for forfølgelse ved retur til Iran. Det
påberopte asylgrunnlaget er særlig knyttet til hvordan han vil utøve sin tro ved retur til
hjemlandet.
(47) Søkeren skal som hovedregel anerkjennes som flyktning «også når beskyttelsesbehovet har
oppstått etter at søkeren forlot hjemlandet, og skyldes søkerens egne handlinger»,
jf. utlendingsloven § 28 fjerde ledd. Ved vurderingen av om det skal gjøres unntak fra
hovedregelen, skal det legges vekt på om det «fremstår som mest sannsynlig at det
hovedsakelige formålet med handlingene har vært å oppnå oppholdstillatelse».
HR-2022-925-A, (sak nr. 21-149678SIV-HRET)

7
(48) Utlendingsloven § 29 inneholder en definisjon av forfølgelsesbegrepet, mens § 30 første
ledd bokstav a angir hva som er forfølgelseskriteriene der religion er asylgrunnlag. Det
omfatter blant annet forfølgelse på grunn av religiøse livssyn, deltakelse i formell
gudsdyrkelse enten det skjer privat eller offentlig og frihet til å skifte religion.
(49) Utlendingsloven § 28 første ledd bokstav a inkorporerer flyktningkonvensjonen artikkel
1 A i norsk rett. Bestemmelsen følger opp utlendingsloven § 3, som sier at utlendingsloven
skal «anvendes i samsvar med internasjonale regler som Norge er bundet av når disse har
til formål å styrke individets stilling».
(50) Staten har stor frihet til å regulerer hvem som skal ha flyktningstatus i Norge.
Flyktningkonvensjonen gir ikke selv enkeltpersoner krav på flyktningstatus, men
utlendingsloven § 28 første ledd bokstav a gir rett til anerkjennelse som flyktning dersom
vedkommende oppfyller konvensjonens krav, jf. HR-2017-569-A avsnitt 38 med videre
henvisning til plenumsdommen i Rt-2015-1388 avsnitt 122.
(51) Jeg kan ikke se at flyktningkonvensjonen artikkel 1 A gir asylsøkeren et sterkere vern enn
utlendingsloven § 28 første ledd bokstav a, jf. annet ledd. Flyktningkonvensjonen legger
heller ikke noen føringer for beviskravet i asylsaker, jf. HR-2021-1209-A avsnitt 70.
(52) Utgangspunktet for prøvingen av sakens spørsmål – de nærmere rammene for
domstolskontrollen og fastlegging av beviskrav – er derfor de internrettslige kildene.
Nærmere om de rettslige rammene for bevisvurderingene i asylsaker
(53) Når det skal avgjøres om det er en tilstrekkelig forfølgelsesfare til at asylsøkeren har krav
på beskyttelse, må det tas stilling til både bevismessige spørsmål og risikospørsmål. Disse
to vurderingene blandes ofte sammen, men prinsipielt dreier det seg om to forskjelligartede
spørsmål, jf. NOU 2004: 20 side 117. Om sondringen mellom beviskrav og risikokrav
heter det der:
«Beviskravet gjelder sannsynliggjøringen av sakens faktum, i praksis knyttet opp mot
søkerens egen forklaring om hvem han eller hun er, hva han eller hun har vært utsatt
for og om forholdene generelt i hjemlandet, holdt opp mot andre opplysninger som
måtte foreligge i saken. Risikokravet gjelder hvor stor grad av sannsynlighet som –
med utgangspunkt i det fastlagte faktum – skal kreves for at risikoen faktisk vil
materialisere seg i overgrep mot søkeren dersom han eller hun returneres til
hjemlandet. Beviskrav og risikokrav vil i praksis ofte bli vurdert i sammenheng.»
(54) I forarbeidene fremgår at det sentrale spørsmålet i risikovurderingen som oftest gjelder
«om det ut fra en objektivisert bedømmelse foreligger en tilstrekkelig fare for at den
anførte risiko faktisk vil materialisere seg i overgrep ved retur». En fjerntliggende mulighet
for forfølgelse er ikke tilstrekkelig. Det er søkere med reell grunn til å frykte forfølgelse
som skal sikres rett til beskyttelse, jf. NOU 2004: 20 på side 118.
(55) Ved bevisvurderingen skal rimelig tvil komme asylsøkeren til gode, og det må etter
omstendighetene opereres med en lavere terskel enn sannsynlighetsovervekt. I Ot.prp. nr.
75 (2006–2007) er det fremhevet at «[a]nførslene må fremstå som «noenlunde
sannsynlige», og staten har bevisbyrden for at det er trygt å returnere jf. særmerknadene til
§ 28 på side 414.
HR-2022-925-A, (sak nr. 21-149678SIV-HRET)

8
(56) I Rt-2011-1481, som gjaldt vedtak om avslag på asyl og vern mot retur av et ektepar til
Iran, tok Høyesterett stilling til hvilket beviskrav som skal legges til grunn ved vurderingen
knyttet til retur til hjemlandet. I avsnitt 45 og 46 heter det om dette:
«(45) Ved vurderingen av om det foreligger en reell fare for forfølgelse, skal
asylforklaringen legges til grunn så langt den fremstår som noenlunde
sannsynlig, og søkeren selv har medvirket til å opplyse saken så langt det er
rimelig og mulig. Asylsøkerens generelle troverdighet er et relevant moment
som skal tas i betraktning. Det kreves ikke sannsynlighetsovervekt for at
forklaringen er riktig. I den forbindelse må konsekvensene av en eventuell
uriktig avgjørelse i asylsøkerens disfavør vurderes. Jo alvorligere
konsekvensene fortoner seg, jo mindre skal det til for å gi vedkommende
beskyttelse.
(46) Konkret utleder jeg av dette at eventuelle selvmotsigelser, uklarheter og
utelatelser i forklaringen, som ikke kan begrunnes på tilfredsstillende måte,
kan få betydning for bevisvurderingen. Forklaringer som gradvis tilpasses,
eller suppleres av nye forhold som tidligere ikke har vært nevnt, vil lett bidra
til å svekke den generelle troverdigheten. Dette vil særlig være tilfellet der
forklaringen endres etter at det grunnlaget som først ble påberopt, viser seg
ikke å føre frem.»
(57) Det fremgår her at selv om det ved bevisvurderingen skal tas utgangspunkt i asylsøkerens
forklaring, står troverdigheten av denne helt sentralt. I den forbindelse må konsekvensene
av en uriktig avgjørelse i asylsøkerens disfavør tas i betraktning.
(58) Disse synspunktene er videreført i senere avgjørelser og ble ytterligere nyansert i
HR-2021-1209-A. En samlet Høyesterett tok der som utgangspunkt at den alminnelige
prosessuelle regel om at det mest sannsynlige faktum gjelder, også kommer til anvendelse i
utlendingsretten, men at det i asylsaker i enkelte sammenhenger må opereres med et lavere
beviskrav, jf. avsnitt 63 med videre henvisning til HR-2019-2344-A avsnitt 36. Det er ikke
et vilkår for å anvende det lavere beviskravet at utlendingen generelt fremstår som
troverdig, men den generelle troverdigheten er et moment av betydning, jf. avsnitt 68.
(59) Hovedbegrunnelsen for det avdempete beviskravet – at det er vanskelig å fremskaffe bevis
for forholdene i hjemlandet – gjør seg ikke nødvendigvis gjeldende i saker der det
relevante faktum knytter seg til situasjonen i Norge, jf. HR-2021-1209-A avsnitt 70.
Hvorvidt utlendingsmyndighetene da kan falle tilbake på det alminnelige
overvektsprinsippet, må bero på en konkret vurdering.
(60) I avsnitt 72 heter det videre:
«Kravet om at asylsøkerens forklaring skal være noenlunde sannsynlig, gir åpenbart
ikke en eksakt og entydig anvisning på hva som kreves. Kravet må imidlertid ses på
bakgrunn av hovedbegrunnelsen for det avdempede beviskravet, nemlig dels at det
kan være vanskelig for søkeren å belegge forklaringen med bevis, dels konsekvensene
av en uriktig avgjørelse. En forutsetning for at også det avdempede beviskravet skal
være oppfylt, vil normalt være at asylsøkerens forklaring er troverdig i seg selv – og
dessuten at den ikke er beheftet med motsigelser eller er bygget ut eller innskrenket
etter hvert på en påfallende måte. Der forklaringen i utgangspunktet er svekket av
slike forhold, vil betydningen av om det er det ene eller det andre beviskravet som
legges til grunn, formodentlig være nokså begrenset.»
HR-2022-925-A, (sak nr. 21-149678SIV-HRET)

9
(61) Jeg forstår den siste setningen i avsnitt 72 slik at motsigelser og påfallende tilpasninger er
forhold som i alminnelighet vil kunne være til hinder for å bygge på forklaringen, uansett
hvilket beviskrav som legges til grunn.
(62) Førstvoterende understreker at både utlendingsmyndighetene og domstolene må foreta en
helhetlig og fri bevisbedømmelse, jf. avsnitt 77:
«Både utlendingsmyndighetene og domstolene må foreta bevisbedømmelsen på
grunnlag av en helhetlig og fri vurdering av de bevisene som foreligger. Vurderingen
må ta utgangspunkt i asylsøkerens egen forklaring. Det må vurderes om den etter sitt
innhold er noenlunde sannsynlig. I denne forbindelse må forklaringen holdes opp mot
komparentopplysninger i saken. Dersom forklaringen strider mot slike opplysninger,
reduserer det sannsynligheten. Det samme gjelder dersom den ikke er konsistent,
inneholder motsigelser eller bygges ut etter hvert på en slik måte at den gir inntrykk av
å være strategisk motivert. Jeg viser her til Rt-2011-1481 avsnitt 46 …»
Oppsummert om de rettslige utgangspunktene for beviskravet i asylsaker
(63) Ved risikovurderingen etter § 28 første ledd bokstav a, jf. annet ledd skal faktum på
vedtakstidspunktet i utgangspunktet legges til grunn. Det er likevel anledning til å se hen
til senere omstendigheter som kaster lys over forholdene på vedtakstidspunktet.
(64) Det gjelder ikke uten videre et avdempet beviskrav der faktum knytter seg til situasjonen i
Norge. Dette beror på en konkret vurdering.
(65) Bevisbedømmelsen skal ta utgangspunkt i asylsøkerens forklaringer, men kan ikke uten
videre bygge på disse. Forklaringene skal bare legges til grunn såfremt de er «noenlunde
sannsynlige».
(66) Det skal foretas en samlet og fri bevisbedømmelse av alle de bevisene som foreligger. Ved
vurderingen av om det foreligger reell fare for forfølgelse, skal asylforklaringen legges til
grunn så langt den fremstår som noenlunde sannsynlig. Forutsetningen for at dette
beviskravet skal være oppfylt, er at asylsøkerens forklaring er troverdig og ikke utbygges
eller innskrenkes etter hvert på en påfallende måte. Der forklaringen er svekket av slike
forhold, vil betydningen av om det er det ene eller det andre beviskravet som anvendes
være nokså begrenset.
Rammen for domstolsprøvingen av den fremtidsrettede vurderingen
(67) Læren om at domstolene bare prøver om forvaltingens prognoser er forsvarlige, er utviklet
i tilknytning til vedtak truffet under utøving av fritt skjønn. Vår sak gjelder prøvingen av et
fullt ut lovbundet vedtak. Dette taler i seg selv for at domstolene skal kunne foreta full
prøving, også av den fremtidsrettede vurderingen.
(68) I plenumsdommen i Rt-2015-1388 avsnitt 226 er det lagt til grunn at domstolene har full
kompetanse til å prøve om vilkårene for å få flyktningstatus i utlendingsloven § 28 første
ledd bokstav a og b er oppfylt. Bestemmelsen gjennomfører dessuten folkerettslige
forpliktelser som Norge er bundet av, jf. blant annet Rt-2015-1388 avsnitt 118
HR-2022-925-A, (sak nr. 21-149678SIV-HRET)

10
og HR-2021-1975-S Fosen avsnitt 71. Det er sikker rett at domstolene kan prøve
subsumsjonen når det gjelder folkerettslige forpliktelser. Domstolene kan ut fra dette fullt
ut prøve alle sidene av forfølgelsesvilkåret i § 28 første ledd bokstav a.
(69) Staten anfører subsidiært at domstolene ved bevisvurderingen av hvordan asylsøkeren
kommer til å opptre ved en retur ikke skal anvende det alminnelige beviskravet om hva
som er «noenlunde sannsynlig», men i stedet vurdere hva som er sannsynlig.
(70) En slik tilnærming vil lede til ulike beviskrav ved vurderingen av hvordan asylsøkeren
kommer til å opptre ved retur, og ved vurderingen av hvordan returstaten på sin side
kommer til å agere. Etter mitt syn er det ikke grunnlag for å nærme seg bevisspørsmålet på
denne måten. De to sidene ved den fremtidsrettede vurderingen henger sammen, og de kan
ikke løsrives fra hverandre ved å anvende ulike beviskrav. Hvordan returstaten kommer til
å opptre vil blant annet bero på hvordan asylsøkeren innretter seg. Asylsøkerens atferd vil
igjen kunne avhenge av hvordan returstaten forholder seg. Det må foretas en helhetlig
bevisvurdering som ikke åpner for å anvende ulike beviskrav for asylsøkerens og
returstatens forventede opptreden. Etter min oppfatning følger en slik forståelse også av
lovens forarbeider.
Oppsummering
(71) UNEs vurdering av hva asylsøkeren vil foreta seg ved retur er underlagt full
domstolsprøving og ikke begrenset til en forsvarlighetsvurdering.
(72) Beviskravet er som ved vurderingen etter utlendingsloven § 28 for øvrig, hvorvidt det er
«noenlunde sannsynlig» at vedkommende vil opptre slik at han utsetter seg for en risiko for
forfølgelse. Som for de andre elementene i risikovurderingen, må den ta utgangspunkt i
asylsøkerens forklaring. Troverdigheten av forklaringen må imidlertid – her som ellers –
holdes opp mot det som finnes av øvrige opplysninger i saken.
Subsumsjonen
(73) Staten har som tidligere nevnt anket over lagmannsrettens rettsanvendelse og
bevisbedømmelse «ved den fremtidsrettede vurderingen av hvordan [A] vil opptre ved
retur til Iran». Jeg oppfatter det slik at anken etter dette også retter seg mot den konkrete
rettsanvendelsen under bevisbedømmelsen. Den forklaringen A ga for lagmannsretten
anføres å være tillagt for stor vekt, blant annet ved at de normer som gjelder for
betydningen av påfallende endringer i asylforklaringen, ikke er hensyntatt. Staten må etter
mitt syn forstås slik at den mener en nødvendig forutsetning for å anvende et avdempet
beviskrav da ikke er til stede.
(74) Jeg nevner at det her vil være en glidende overgang mellom konkret rettsanvendelse og
bevisbedømmelse. Noen nærmere grensedragning på dette punktet er imidlertid ikke av
betydning for avgjørelsen ettersom begge deler er omfattet av anken.
(75) Lagmannsretten tar som rettslig utgangspunkt at det skal foretas en konkret vurdering av
hvilket beviskrav som skal legges til grunn. Retten mener at beviskravet ved bedømmelsen
HR-2022-925-A, (sak nr. 21-149678SIV-HRET)

11
av As trosliv i Norge er alminnelig sannsynlighetsovervekt, mens beviskravet for hvordan
han vil opptre i Iran ved retur er «noenlunde sannsynlig».
(76) Lagmannsretten legger videre til grunn at asylsøkerens generelle troverdighet ikke er et
eget vilkår for at det avdempede beviskravet skal få anvendelse, men at manglende eller
svekket troverdighet vil være et relevant moment ved bevisvurderingen.
(77) Dette er riktige rettslige utgangspunkter.
(78) Både UNE og lagmannsretten bygger sine avgjørelser på at risikoen for forfølgelse ved
eventuell retur til Iran primært gjelder personer som har en ledende rolle i en hjemmekirke
eller på annen måte driver utadrettet misjonerende virksomhet, men har ulikt syn på
hvordan A vil opptre ved retur til hjemlandet. En helt sentral del av risikovurderingen
gjelder derfor spørsmålet om hvilken rolle han vil innta ved utøvelsen av sin religion i Iran.
(79) I UNEs beslutning 28. januar 2019, som ble nektet omgjort ved nemndas beslutning
16. august samme år, kom flertallet til at A ikke hadde hatt noen ledende rolle i menigheten
og ikke hadde drevet selvstendig evangelisering eller utadrettet misjonerende aktivitet i
Norge. Om As forklaring heter det:
«Den nye evangeliserende aktiviteten som klageren har deltatt på i regi av medlemmer
i menigheten, beskrives som noe helt nytt for klageren, Nemndas flertall mener
klagerens redegjørelse for nemnda om aktiviteten i evangeliseringseringsteamet: at
han i ‘prøvde å dele lyset’ og ‘forteller om at han har fått et nytt liv i Jesus’ fremstod
som generell og tillært. Om sin konkrete aktivitet i teamet forklarte klageren at han
gikk fram og spurte folk på stedet om å få snakke med dem. På spørsmål fra nemnda
om han gjennom teamet hadde fått med seg noen til kirken, forklarte klageren at han
ennå ikke hadde hatt mulighet til å ta med seg noen i kirken, men at de kan ha dratt til
andre kirker, og at han ‘ønsket å gjøre sitt ytterste for å misjonere’. Klageren ble
oppfordret flere ganger til å forklare konkret om hva han gjorde for å vise at han var
kristen i dagliglivet. Han forklarte da at han gjorde dette ved å hjelpe andre og vise
kjærlighet. Etter flertallets vurdering evnet ikke klageren å forklare hva som gjorde at
han nå, etter ni år, følte et behov for å gå i gang å misjonere som del av et
misjoneringsteam. Han har heller ikke hatt noen fremtredende rolle i
evangeliseringsteamet.
… Etter flertallets vurdering er deltakelsen i evangeliseringsteamet, som er ytre tegn
på at han misjonerer, mest sannsynlig rettet inn for å få oppholdstillatelse, mer enn et
uttrykk for klagerens kristne overbevisning. Flertallet viser i denne sammenheng til at
forhistorien viser at han har forklart seg strategisk for med sikte på å få asyl og at han i
senere tid har eksponert seg i media med et spesielt fokus på at han er konvertitt og
risikerer forfølgelse i Iran. Flertallet har merket seg klagerens forklaring til nemnda
om at han gikk ut med sin historie i media for å motivere andre muslimer til å
konvertere, men mener at det er like sannsynlig at han søkte oppmerksomhet om sin
asylsak. Nemndas flertall har også sett hen til at evangeliseringsteamet hvor klageren
deltok hovedsakelig består av personer fra den persiske bibelgruppen, hvor flere av
medlemmene etter nemndas kjennskap har eller har hatt en uavklart oppholdsstatus i
Norge.
At klageren etter det opplyste innehar et visst kunnskapsnivå hva gjelder
kristendommen som religion, er etter flertallets mening ikke egnet til å bygge opp
under at klageren ved en retur vil havne i en slik fremtredende eller ledende stilling –
det være seg i en hjemmekirke eller i konvertittmiljøet for øvrig – som vil gjøre ham
HR-2022-925-A, (sak nr. 21-149678SIV-HRET)

12
særskilt utsatt for forfølgelse. Det vises til at han beskrives av vitnene som en
beskjeden og forsiktig person og også selv beskriver seg som beskjeden. Han sa også
selv at han ikke har ikke ønsket å bli en lærer.»
(80) Nemndas flertall festet altså ikke lit til As forklaring, som etter deres oppfatning fremsto
som strategisk innrettet på å få asyl. Flertallet mente at han gradvis har tilpasset sin
religionsutøvelse til å bli mer utadrettet, men «at en utadrettet evangelisering ikke utgjør en
reell del av klagerens hverdag, slik klageren fremsto for nemnda og ut fra sakens
opplysninger for øvrig». Konklusjonen var at A ved retur til Iran «hverken vil påta seg en
ledende rolle i en husmenighet eller drive åpen evangeliserende virksomhet».
(81) Mindretallet kom på sin side til at rett lære er så viktig for A at han ved retur til Iran vil
begynne å undervise i en husmenighet, og at han dermed vil oppfattes å ha en ledende
posisjon.
(82) For lagmannsretten forklarte A seg slik:
«A forklarte i lagmannsretten at dersom han blir returnert til Iran, vil han ta kontakt
med en hjemmekirke og bli med der. Han mente at det vil være nokså lett å få kontakt,
siden han kjenner både språket og kulturen. Dessuten kjenner han mange personer i
Iran, også konvertitter. Noen av disse er med i en hjemmekirke og vil ta ham med. Det
kan også være aktuelt for ham å danne en hjemmekirke sammen med landsmenn
hjemme hos seg selv. Han la stor vekt på at når han har fått troens gave, kan han ikke
skjule den, men må dele den med andre. Etter å ha fått bibelopplæring i Norge i mange
år er hans kunnskapsnivå slik at han kan undervise sine landsmenn i en hjemmekirke.
Konvertitter i Iran kan ikke så mye om kristendommen. Han må uansett søke kristne
fellesskap. For ham er det ikke et alternativ å lese bibelen alene og å be alene. Han vil
ikke skrive under på en erklæring om å avstå fra å delta på kristne møter hvis det
skulle bli krevd av politiet i Iran.»
(83) Lagmannsretten bedømte dette slik:
«Lagmannsretten er enig med staten i at As opprinnelige asylforklaring neppe kan
være riktig. Retten er imidlertid ikke enig i at dette i seg selv gir grunnlag for å
konstatere at A har liten generell troverdighet eller for å trekke i sterk tvil hans
forklaring om sin kristne aktivitet i Norge og motivene for denne. Etter bevisførselen
legger lagmannsretten til grunn med det beviskrav som er angitt i punkt 2 overfor
[noenlunde sannsynlig], at As forklaring er riktig, og at aktiviteten ikke er strategisk
begrunnet. Retten legger herunder vekt på at aktiviteten har pågått i lang tid og på
komparentopplysninger, som retten kommer tilbake til.»
(84) Sammenholdes As forklaring for lagmannsretten med hans forklaring for UNE, fremgår
det at han for lagmannsretten – i motsetning til hva han forklarte for UNE – ga uttrykk for
at han ved retur til Iran vil få en mer fremtredende rolle. Lagmannsretten mente likevel at
det var «noenlunde sannsynlig» at hans forklaring for retten var riktig, og at den ikke var
strategisk begrunnet.
(85) Som jeg tidligere har redegjort for, skal vurderingen etter utlendingsloven § 28 første ledd
bokstav a ta utgangspunkt i asylsøkerens forklaring. Denne forklaringen vil følgelig være
helt sentral også i den fremtidsrettede risikovurderingen. I tråd med de rettslige
utgangspunktene vil As generelle troverdighet være et relevant moment som skal tas i
betraktning ved den vurderingen. Den generelle troverdigheten svekkes ved forklaringer
HR-2022-925-A, (sak nr. 21-149678SIV-HRET)

13
som gradvis tilpasses. En forutsetning for at det avdempete beviskravet skal være oppfylt
er, som tidligere redegjort for, at forklaringen er troverdig i seg selv, og ikke bygget ut
eller innskrenket etter hvert på en påfallende måte, jf. HR-2021-1209-A avsnitt 72.
(86) Jeg kan ikke se at lagmannsretten i den vurderingen som ligger til grunn for at den mener
As forklaring er riktig ut fra et avdempet beviskrav, på noe punkt har vurdert betydningen
av at han under oppholdet i Norge har endret sine forklaringer og aktiviteter flere ganger
og gjerne etter at UNEs avgjørelser ikke har gått hans vei. Lagmannsrettens vurdering av
om As forklaringer er troverdige i seg selv, begrenser seg til betydningen av den
opprinnelige asylforklaringen, som heller ikke lagmannsretten fant kunne være riktig.
(87) Lagmannsrettens påpekning av at aktiviteten har pågått i lang tid, endrer ikke dette. Det
samme gjelder den vekten som er lagt på komparentopplysningene. Jeg kan vanskelig se at
ikke også verdien av slike opplysninger må korrigeres for påfallende endringer som
asylsøkeren foretar over tid. Jeg viser her til HR-2021-1209 avsnitt 84, hvor det nettopp er
trukket frem som en svakhet ved komparentopplysninger fra personer med religionsfaglig
kompetanse at disse som regel bare vil være kjent med sakens faktum gjennom de
opplysninger de har fått fra asylsøkeren eller representanter for denne. De vil derfor
normalt ikke ha det brede bildet som utlendingsmyndighetene har.
(88) Lagmannsrettens rettsanvendelse under bevisbedømmelsen er etter dette uriktig.
(89) Jeg tilføyer for ordens skyld at lagmannsrettens innledende merknad til bevisvurderingen
om at «resultatet [ville] blitt det samme om man hadde lagt alminnelig
sannsynlighetsovervekt til grunn» ikke bringer saken i noen annen stilling. Som tidligere
nevnt, forstår jeg førstvoterendes uttalelse i HR-2021-1209 avsnitt 72 som at motsigelser
og påfallende tilpasninger er forhold som i alminnelighet vil være til hinder for å kunne
bygge på asylsøkerens forklaring, uansett hvilket beviskrav som legges til grunn.
Oppsummering og konklusjon
(90) Jeg ser det etter dette slik at det ikke er samsvar mellom de generelle rettslige
utgangspunktene lagmannsretten innledningsvis la til grunn for bevisbedømmelsen og den
konkrete rettsanvendelsen under subsumsjonen. Lagmannsrettens vurderingen av As
forklaring om hvordan han vil opptre ved retur til hjemlandet, bygger etter dette på uriktig
rettsanvendelse.
(91) Tvistespørsmålet har særlig vært hvordan A vil utøve sin tro ved retur, og saken har vært
avgjort på dette grunnlaget. Andre forhold som kan være relevante ved risikovurderingen
har vært lite fremme. Høyesterett har da ikke et tilstrekkelig bredt grunnlag til å treffe
realitetsavgjørelse.
(92) Min konklusjon er etter dette at lagmannsrettens dom må oppheves.
(93) Staten har fått medhold i sin subsidiære påstand. Det er ikke krevd sakskostnader for
Høyesterett, men staten har krevd seg tilkjent sakskostnader for tingretten og
lagmannsretten. Når lagmannsrettens dom nå oppheves, må sakskostnadene avgjøres ved
den nye behandlingen for lagmannsretten, jf. tvisteloven § 20-8 tredje ledd.
HR-2022-925-A, (sak nr. 21-149678SIV-HRET)

14
(94) Jeg stemmer for denne
D O M :
1. Lagmannsrettens dom oppheves.
2. Sakskostnadene for de tidligere instansene må avgjøres under den nye behandlingen
for lagmannsretten, jf. tvisteloven § 20-8 tredje ledd.
(95) Dommer Noer: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(96) Dommer Sæther: Likeså.
(97) Dommer Steinsvik: Likeså.
(98) Dommer Matheson: Likeså.
(99) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
1. Lagmannsrettens dom oppheves.
2. Sakskostnadene for de tidligere instansene må avgjøres under den nye behandlingen
for lagmannsretten, jf. tvisteloven § 20-8 tredje ledd.
HR-2022-925-A, (sak nr. 21-149678SIV-HRET)