Dato: 2025-12-18

Sammendrag: Høyesterett har i to dommer tatt stilling til om skadeverk begått i forbindelse med demonstrasjoner mot regjeringens oljepolitikk kan føre til straffrihet. Høyesterett kom i begge sakene til at det må reageres med fengselsstraff.

I sakene var det spørsmål om handlingene var om skadeverket skulle anses som grovt, om handlingene var vernet av Grunnloven eller internasjonale konvensjoner, og hvilken straff som eventuelt skulle idømmes. En av sakene gjaldt også erstatningsansvaret.

I den ene saken hadde to klimaaktivister tilknyttet Stopp Oljeletinga tilgriset Monolitten og seks andre statuer i Vigelandsanlegget med oransje maling. Høyesterett kom til at skadeverket var grovt, jf. straffeloven § 352. Verken Grunnloven, EMK eller Århuskonvensjonen kunne lede til straffrihet eller utelukke fengselsstraff. Fengselsstraffen ble fastsatt til henholdsvis 50 og 45 dager.

Den andre saken gjaldt to andre personer med tilknytning til Stopp Oljeletinga som hadde sprøytet maling på fasaden til Klima- og miljødepartementet (KLD). Også her har Høyesterett kommet til at skadeverket var grovt. Handlingene medførte betydelige skader. Fengselsstraffen ble fastsatt til henholdsvis 33 og 30 dager.

I begge sakene forkastet Høyesterett ankene over lovanvendelsen under skyldspørsmålet. Allmennpreventive hensyn tilsier at det i slike saker ikke er grunnlag for å idømme samfunnsstraff. I saken som gjaldt skadeverk på Klima- og miljødepartementets fasade, ble erstatningsbeløpet fastsatt i lagmannsrettens dom ikke endret.

Begge dommene gir veiledning om grensedragningen mellom skadeverk og grovt skadeverk, og om rekkevidden av vernet etter Grunnloven § 100, § 101, EMK artikkel 10 og artikkel 11 og Århuskonvensjonen ved demonstrasjoner der deltakerne forsettlig begår skadeverk for å skape oppmerksomhet om sitt syn.

D O M
avsagt 18. desember 2025 av Høyesterett i avdeling med
dommer Aage Thor Falkanger
dommer Espen Bergh
dommer Cecilie Østensen Berglund
dommer Borgar Høgetveit Berg
dommer Knut Erik Sæther
HR-2025-2521-A, (sak nr. 25-130178STR-HRET)
Anke over Borgarting lagmannsretts dom 15. mai 2025
A (advokat Brynjulf Risnes)
B (advokat Trygve Staff)
mot
Påtalemyndigheten (statsadvokat Geir Evanger)

2
S T E M M E G I V N I N G
(1) Dommer Sæther:
Sakens spørsmål og bakgrunn
(2) Saken gjelder tilgrising av Monolitten og seks andre statuer i Frognerparken med maling
som ledd i en demonstrasjon mot oljeutvinning. Spørsmålene er om handlingene er å anse
som grovt skadeverk, om de nyter vern etter Grunnloven og internasjonale konvensjoner,
og hvilken straff som eventuelt skal idømmes.
(3) A ble sammen med B 22. desember 2023 tiltalt for kulturminnekriminalitet, jf. straffeloven
§ 242 første ledd, jf. § 15 (post I), grovt skadeverk, jf. straffeloven § 352 første ledd,
jf. § 351 første ledd (post II) og for ikke å ha rettet seg etter politiets pålegg, jf. politiloven
§ 30 nr. 1, jf. § 5 (post III a). A ble tiltalt for ytterligere én overtredelse av politiloven (post
III b). Jeg viser her til postene i tiltalebeslutningen slik den lyder etter at den ble endret før
behandlingen i tingretten. Før endringen var det grove skadeverket en subsidiær post I.
(4) Grunnlaget for post I om kulturminnekriminalitet og post II om grovt skadeverk er
følgende:
«Fredag 18. november 2022 ca. kl. 11.30 i Vigelandsanlegget i Frognerparken i Oslo
helte de i fellesskap oransje maling på det fredede kulturminnet Monolitten og seks
andre skulpturer på Monolittplatået. De malte med pensel på sokkelen på Monolitten
noe som etterlot spor av maling som ikke har latt seg fjerne, eller medvirket til dette.»
(5) For post III a og b om brudd på politiets pålegg er grunnlaget dette:
«a)
Gjelder begge
Til tid og på sted som beskrevet under post I ble de værende på stedet, til tross for at
de ble bortvist fra området i 24 timer.
b)
Gjelder nr. 1 A
Tirsdag 31. oktober 2023 ca. kl. 08.30 i Kjølberggata i Oslo gikk hun i veibanen til
tross for at hun var gitt pålegg av politiet om å fjerne seg.»
(6) Ved Oslo tingretts dom 12. mai 2024 ble de tiltalte frifunnet for post I om
kulturminnekriminalitet. De ble dømt etter post II om grovt skadeverk og etter post III a
om brudd på pålegg etter politiloven. A ble også dømt etter post III b. Straffen ble for
begge satt til fengsel i 100 dager. Videre ble de dømt til å erstatte Oslo kommunes
rengjøringskostnader med 10 000 kroner og til å betale 3 700 kroner til en tekniker som
fikk ødelagt jakken under rengjøringsarbeidet.
(7) A og B anket dommen og krevde ny behandling av de sivile kravene. Påtalemyndigheten
anket ikke over frifinnelsen for tiltalen post I. Borgarting lagmannsrett avsa 15. mai 2025
dom med slik domsslutning:
«1. A, født 00.00.1998, dømmes for overtredelse av straffeloven § 352 første
ledd, jf. § 351 første ledd og politiloven § 30 nr. 1, jf. § 5 (to tilfeller), alt
sammenholdt med straffeloven § 79 bokstav a, til en straff av fengsel i
HR-2025-2521-A, (sak nr. 25-130178STR-HRET)

3
40 – førti – dager. Straffen er en fellesstraff med Oslo tingretts dom av
19. februar 2023 og Salten og Lofoten tingretts dom av 7. februar 2023,
jf. straffeloven § 82.
2. B, født 00.00.1998, dømmes for overtredelse av straffeloven § 352 første
ledd, jf. § 351 første ledd og politiloven § 30 nr. 1, jf. § 5 (ett tilfelle), alt
sammenholdt med straffeloven § 79 bokstav a, til en straff av fengsel i
36 – trettiseks – dager.
3. A og B dømmes som solidarisk ansvarlige til å betale erstatning til Oslo
Kommune/kulturetaten med 10 000 – titusen – kroner innen 2 – to – uker fra
dommens forkynnelse.
4. A og B dømmes som solidarisk ansvarlige til å betale erstatning til C med
3 700 – tretusensyvhundre – kroner innen 2 – to – uker fra dommens
forkynnelse.»
(8) Flertallet i lagmannsretten la til grunn at skadeverket er grovt. Én meddommer kom til at
skadeverket kun rammes av straffeloven § 351, én annen kom til at det er mindre
skadeverk etter § 353. Det var også dissens om straffutmålingen, idet et mindretall på tre
meddommere ville idømme bøter.
(9) A og B har anket til Høyesterett. Ankene gjelder lovanvendelsen under skyldspørsmålet og
straffutmålingen for domfellelsen etter tiltalen post II og III a, og for A også post III b. Det
er anført at skadeverket ikke er grovt, og at handlingene er vernet av Grunnloven § 100 og
§ 101, Den europeiske menneskerettskonvensjon (EMK) artikkel 10 og artikkel 11 samt
Århuskonvensjonen artikkel 3 nr. 8. A og B har lagt ned påstand om frifinnelse, subsidiært
om at straffen nedsettes.
(10) Påtalemyndigheten har ikke anket over lagmannsrettens dom, men har tatt forbehold om at
det kan være aktuelt å legge ned påstand om strengere straff. For Høyesterett er det anført
at lagmannsrettens lovanvendelse er riktig, men at straffen er for mild. Påstanden er at
straffen for A og B settes til fengsel i 60 dager, subsidiært at ankene forkastes.
(11) Ved beslutning 30. september 2025, HR-2025-1911-U, tillot Høyesteretts ankeutvalg
ankene fremmet for lovanvendelsen under skyldspørsmålet for tiltalen post II og III a, samt
straffutmålingen. For øvrig ble ankene ikke tillatt fremmet.
Mitt syn på saken:
Sakens bakgrunn
(12) Om saksforholdet heter det i lagmannsrettens dom:
«Fredag 18. november 2022 ca. kl. 11:30 helte A og B fire bøtter av medium størrelse
med oransje vannbasert maling ut over monolittplatået i Frognerparken. Sokkelen på
Monolitten ble tilgriset og det fløt maling fra monolittsokkelen og utover steinhellene.
Også seks statuer i monolittrappa ble tilgriset og det fløt maling fra disse og ned på
statuesokkelene og trappene.
HR-2025-2521-A, (sak nr. 25-130178STR-HRET)

4
Aksjonen fant sted siste dag for en internasjonal klimakonferanse i Egypt. Tallet 53
ble malt på monolittsokkelen for å henvise til Regjeringens 53
oljeutvinningskonsesjoner det året. A og B hadde på seg t-skjorter hvor det var skrevet
ʻStopp oljeletingaʼ. Klimaaktivistgruppa Stopp oljeletinga rapporterte om hendelsen i
sosiale media. Aksjonen tiltrakk seg raskt oppmerksomhet fra forbipasserende og fra
presse.
Politiet ankom. A og B ønsket ikke å avgi politiforklaring på stedet. A og B ble
bortvist fra stedet i 24 timer, men de ble sittende igjen på monolittplatået. Politiet
fjernet A og B ved å bære dem inn i politibilen. Politiet tok dem med seg til
politistasjonen hvor de ikke ønsket å avlegge en forklaring. A og B ble deretter
dimittert.
Tre ansatte ved Vigelandsmuseet ankom straks og igangsatte vask. I løpet av
ettermiddagen 18. november ble det meste av malingen fjernet. I første rekke med
hjelp av kluter, svamper og børster. Deretter med hjelp av vann som fire ansatte fra
bedriften Stopp tagging spylte fra tre vanntankbiler.»
(13) Jeg kommer tilbake til omfanget av tilgrisingen og arbeidet med å fjerne malingen.
Lagmannsrettens lovanvendelse under skyldspørsmålet – domfellelsen for grovt
skadeverk
Rettslige utgangspunkter
(14) Skadeverk er regulert i straffeloven kapittel 28. Den alminnelige bestemmelsen om
forsettlig skadeverk er § 351, der første ledd lyder slik:
«Med bot eller fengsel inntil 1 år straffes den som skader, ødelegger, gjør ubrukelig
eller forspiller en gjenstand som helt eller delvis tilhører en annen.»
(15) Alternativene «skader» og «ødelegger» forutsetter at gjenstanden blir fysisk påvirket, mens
«gjør ubrukelig» har selvstendig betydning når det ikke skjer noen fysisk skade eller
ødeleggelse. Det er ikke et vilkår for straff at skaden er varig. Skadeverk etter
§ 351 avgrenses nedad mot mindre skadeverk etter straffeloven § 353, som lyder slik:
«Mindre skadeverk straffes med bot. Ved avgjørelsen av om skadeverket er mindre,
skal det særlig legges vekt på dets art og objekt, skadeomfanget og hvilke følger det
har hatt eller lovbryteren burde ha skjønt at det kunne ha fått.
For mindre skadeverk straffes også den som tilsmusser en gjenstand som tilhører en
annen.»
(16) Oppad avgrenses skadeverk etter § 351 mot grovt skadeverk etter § 352. Første ledd har
denne ordlyden:
«Grovt skadeverk straffes med bot eller fengsel inntil 6 år. Ved avgjørelsen av om
skadeverket er grovt skal det særlig legges vekt på
a. skadeverkets art og objekt, for eksempel om det er rettet mot gjenstander til
alminnelig nytte eller pryd, eller som har historisk, nasjonal eller religiøs
verdi,
b. om skaden er av et stort omfang,
HR-2025-2521-A, (sak nr. 25-130178STR-HRET)

5
c. om det var motivert av fornærmedes hudfarge, nasjonale eller etniske
opprinnelse, religion, livssyn, homofile orientering eller nedsatte
funksjonsevne, og
d. om det er begått ved flere anledninger, av flere i fellesskap eller har et
systematisk eller organisert preg.»
(17) Ifølge forarbeidene beror det på en konkret helhetsvurdering om skadeverket er grovt,
jf. særmerknadene i Ot.prp. nr. 22 (2008–2009) punkt 16.9. Momentene som er nevnt i
første ledd andre punktum skal alltid tas i betraktning, jf. uttrykket «skal det særlig».
Oppregningen er ikke uttømmende. Magnus Matningsdal legger i Straffeloven.
Lovkommentar, Juridika, ajourført 1. april 2025, til grunn i kommentaren til § 352 at
dersom ett av momentene foreligger, vil skadeverket normalt være grovt.
(18) I saken her er bokstav a sentral. Skadeverkets «art» sikter ifølge proposisjonen samme sted
til hvordan skadeverket er forøvet – blant annet med tanke på maktanvendelsens styrke og
om skadeverket er av særlig farlig karakter. Også gjerningspersonens motivasjon kan ha
betydning. Med skadeverkets «objekt» menes gjenstanden skadeverket retter seg mot.
Ifølge proposisjonen er det sentralt om gjenstanden har en «viktig funksjon, betydning eller
verdi» for eieren, eller for «den krets av personer som har nytte av den». Som eksempel
fremhever loven gjenstander som er til «alminnelig nytte eller pryd» eller som – for en
større krets, legges det til i proposisjonen – har «historisk, nasjonal eller religiøs verdi».
Det er ikke avgjørende om gjenstanden er i privat eller offentlig eie, jf. Oth.prp. nr. 24
(1898–1899) side 38.
(19) Om skadeverkets «omfang», jf. § 352 første ledd bokstav b, siktes det ifølge Ot.prp. nr. 22
(2008–2009) punkt 16.9 til «en skjønnsmessig vurdering av fortrinnsvis det økonomiske
omfang, men også det fysiske omfang kan få betydning».
(20) Straffeloven § 352 første ledd bokstav c er ikke aktuell i saken her.
(21) I § 352 første ledd bokstav d fremhever lovgiveren blant annet om skadeverket er begått av
flere i fellesskap eller har et «systematisk eller organisert» preg. Ifølge proposisjonen skal
det siste forstås på samme måte som i straffeloven § 158 første ledd om grov motarbeiding
av rettsvesenet. I forarbeidene til straffeloven 1902 § 132 a fjerde ledd, som ble videreført i
straffeloven § 158 første ledd, går det frem at «systematisk eller organisert preg» særlig
retter seg mot organiserte kriminelle miljøer, jf. Ot.prp. nr. 40 (1999–2000) punkt 7.4.1 og
7.4.3.
(22) Forsvarerne har argumentert for at det ikke er adgang til å legge vekt på skadepotensialet i
tillegg til momentene i bokstav a til d, fordi det vil være i strid med kravet om klar
lovhjemmel.
(23) Jeg er ikke enig i dette. Det går frem av lovens ordlyd at det skal foretas en samlet
vurdering, og at oppregningen i bokstav a til d ikke er uttømmende. Lovkravet kan – selv
om det utvilsomt har blitt skjerpet i Høyesteretts praksis de siste 15 årene – ikke forstås så
strengt at lovgiveren må utpensle i loven ethvert forhold som kan trekkes inn i
grovhetsvurderingen. Også skadepotensialet kan trekkes inn i vurderingen, selv om det
ikke er fremhevet i loven på samme måte som momentene i bokstav a til d.
(24) Grensedragningen mellom skadeverk etter straffeloven § 351 og grovt skadeverk etter
§ 352 første ledd kan oppsummeres slik:
HR-2025-2521-A, (sak nr. 25-130178STR-HRET)

6
(25) Om skadeverket er grovt eller ikke beror på en helhetsvurdering. Momentene i straffeloven
§ 352 første ledd bokstav a til d står sentralt og skal vektlegges, men er ikke uttømmende.
Det kan for eksempel også ses hen til skadepotensialet. Dersom ett av momentene
foreligger, vil skadeverket normalt bli regnet som grovt.
Den konkrete vurderingen av om skadeverket er grovt
(26) Skadeverket bestod altså i at de tiltalte helte fire bøtter uttynnet oransje maling på
Monolitten og seks andre statuer. Det rant maling ned på steinhellene på platået og på
sirkeltrappene. Om rengjøringsarbeidet uttaler lagmannsretten:
«D [skulpturkonservator ved Vigelandsmuseet] forklarte videre at hun den aktuelle
dagen fikk vite at noen hadde helt maling over Monolitten, og at hun kom til stedet i
løpet av noen minutter. Hun så da at noen hadde helt store mengder med maling over
Monolitten og malt tallet ʻ53ʼ på sokkelen. D ringte umiddelbart firmaet Stopp
Tagging som museet har en avtale med og ba dem komme. Firmaet kom etter kort tid
med tre tankbiler med vann og fire personer inkludert daglig leder E. D, tekniker C og
en ytterligere konservator fra museet deltok også i rengjøringen med vann og kluter.
Firmaet startet umiddelbart rengjøring ved å spyle med varmt vann fra tankbilene. D
forklarte at det var viktig å foreta en skånsom rengjøring med vann slik at man ikke
ødela skulpturene, og at bruk av kjemikalier til dette formålet ble avsluttet for mange
år siden. D forklarte videre at malingen i det alt vesentlige er fjernet, men at det
fortsatt finnes små spor av maling på skulpturene om man ser etter det.
Malingsflekkene forstyrrer imidlertid ikke helhetsinntrykket av Monolitten og
skulpturene i dag, og man har ut fra en konservatorfaglig vurdering valgt ikke å fjerne
de siste restene.
E forklarte at han ble oppringt av D om at noen hadde helt maling på Monolitten. Han
ba da alle ansatte avslutte det de gjorde, de dro på lageret for å fylle vann på bilene og
dro til parken med ca. 2 000 liter vann. Da de kom frem, var D og en kollega ‘F’ der
allerede. Planen var å påføre varmt vann fortest mulig. De iverksatte arbeidet. E
forklarte videre at arbeidet pågikk fra ca. kl. 12:25 til ca. kl. 15:00. På spørsmål om
hva som ville skjedd hvis de hadde kommet senere og malingen hadde begynt å tørke,
forklarte E at det fort ville tatt ti ganger så lang tid å foreta rengjøringen. Når det
gjelder de tiltaltes forklaring om at de brukte vannbasert maling for at det lettere
kunne rengjøres etterpå, forklarte E at oljebasert maling ʻforsvant for 20 år sidenʼ.»
(27) Det var altså en omfattende, umiddelbar innsats som førte til at skaden ikke ble enda mer
alvorlig. Jeg forstår uttalelsen til E slik at vannbasert maling i praksis har tatt over for
oljebasert maling, og at valget av malingtype i liten grad ufarliggjorde handlingene.
(28) Etter mitt syn er skadeverket åpenbart for alvorlig til at det kan anses som et mindre
skadeverk etter straffeloven § 353. Spørsmålet er om skadeverket rammes av straffeloven
§ 351, eller om det må bedømmes som grovt etter § 352 første ledd.
(29) Skadeverkets objekt, jf. § 352 første ledd andre punktum bokstav a, taler med tyngde for at
skadeverket er grovt. Vigelandsanlegget eies av Oslo kommune og er en av Norges mest
besøkte kunstattraksjoner. Det tiltrekker seg turister fra hele verden. Anlegget, som ligger i
Frognerparken sentralt i Oslo og er døgnåpent for allmennheten, ble i 2009 fredet av
Riksantikvaren som kulturminne fra nyere tid. Fredningsvedtaket omtaler Monolitten slik:
HR-2025-2521-A, (sak nr. 25-130178STR-HRET)

7
«På Vigelandsparkens høyeste punkt står den drøyt 17 meter høye Monolitten, en
søyle bestående av 121 figurer, hugget ut av én eneste granittblokk – derav navnet. De
første mindre skissene til en gigantisk menneskesøyle skriver seg fra 1919. Vigeland
modellerte søylen i full størrelse i leire på sitt nye atelier på Frogner i 1924-25,
hvoretter den ble støpt i gips. Høsten 1926 ble en flere hundre tonns granittblokk
fraktet sjøveis opp Oslofjorden fra et steinbrudd ved Halden. Blokken ankom sitt
bestemmelsessted i parken i begynnelsen av 1927, og ble reist i stående stilling
sommeren 1928. ... Det tok tre steinhuggere 14 år å få arbeidet ferdig. … I 1947
begynte monteringen av de 36 figurgruppene i granitt på den monumentale
sirkeltrappen som fører opp til Monolitten. Om enn i en helt annen stil enn
fontenetrærne, er motivet også her slektens gang og menneskets følelsesmessige
relasjoner til hverandre.»
(30) Vigelandsanlegget med Monolitten og de øvrige kunstverkene er til alminnelig nytte og
pryd og har stor historisk og nasjonal verdi. Skulpturparken er en del av Norges kulturarv
og i kjernen av de objekter som lovgiveren sikter til i § 352 første ledd andre punktum
bokstav a.
(31) Som nevnt rommer skadeverkets art også gjerningspersonens motivasjon for skadeverket.
Jeg er ikke enig med forsvarerne i at det må legges stor vekt på at formålet med
skadeverket var å få oppmerksomhet om klimaspørsmålet – enn så viktig dette er. Derimot
må det tas i betraktning at A og B gjorde noen undersøkelser av hvordan malingen festet
seg på stein. Varige skader var ikke tilsiktet.
(32) Når skadeverkets art og objekt ses samlet, trekker bokstav a klart i retning av at
skadeverket er grovt.
(33) Skadeverkets omfang, jf. § 352 første ledd bokstav b, er det ikke vist til i tiltalen.
Kostnadene ved å fjerne malingen er oppgitt til 10 000 kroner. Dette er langt under det
veiledende nivået for når det økonomiske omfanget i seg selv tilsier at skadeverket er
grovt. Jeg viser til det som sies om dette i HR-2025-2523-A avsnitt 36 og 37, som ble
behandlet sammen med saken her. Det fysiske omfanget er derimot av en viss størrelse,
slik det går frem av lagmannsrettens bevisvurdering. Skadens samlede omfang må trekkes
inn i helhetsvurderingen, men er her av begrenset betydning.
(34) Aktor har også vist til § 352 første ledd bokstav d. Skadeverket er begått av flere i
fellesskap. Dette taler for at skadeverket er grovt. Det har også et samordnet preg, men
samordningen ligger fjernt fra den organiserte kriminaliteten som lovgiveren primært har
ønsket å ramme.
(35) Skadepotensialet – i betydningen hvilken skade som kunne ha oppstått dersom arbeidet
med å fjerne malingen ikke hadde blitt satt i gang så snarrådig og effektivt – var stort. Selv
om dette er av underordnet betydning i forhold til momentene i bokstav a til d, legger jeg
noe vekt på det.
(36) Etter en samlet vurdering har jeg kommet til at skadeverket klart må anses som grovt. Jeg
legger avgjørende vekt på at skadeverket rettet seg mot fredede kunstverk, beliggende i en
åpen park av stor betydning som rekreasjonsområde for allmennheten. Skadens samlede
omfang, at det er begått av flere og skadepotensialet trekker i samme retning.
HR-2025-2521-A, (sak nr. 25-130178STR-HRET)

8
(37) Det er ikke bestridt at skadeverket var forsettlig, og at forsettet omfatter forholdene som
gjør det grovt. Så langt finner jeg ikke feil ved lagmannsrettens lovanvendelse under
skyldspørsmålet for tiltalen post II om grovt skadeverk.
Lagmannsrettens lovanvendelse under skyldspørsmålet – domfellelsen etter tiltalen post
III a
(38) Lagmannsretten vurderte anken over tiltalen post III a slik:
«Den samlede lagmannsrett bemerker om tiltalen post III a, overtredelsen av
politiloven § 30 nr. 1, jf. § 5, at begge de tiltalte har forklart at de ble bortvist av
politiet, men ikke etterkom pålegget. Dette medførte at begge ble båret bort av politiet
og plassert i tjenestebilen. De tiltalte var begge klar over at de ble bortvist av politiet,
og valgte bevisst å ikke etterkomme pålegget. Lagmannsretten legger til grunn at dette
objektivt sett er overtredelse av politiloven § 30 nr. 1, jf. § 5, og at de tiltalte handlet
forsettlig.»
(39) Etter at A og B ble innbrakt til arresten, ble de informert om at de ville bli anmeldt.
Lagmannsretten opplyser at de oppga navn, men ikke var villige til å forklare seg og ble
satt fri etter kort tid. Heller ikke her finner jeg feil ved lagmannsrettens lovanvendelse
under skyldspørsmålet.
Er handlingene vernet av Grunnloven eller folkerettslige konvensjoner?
De aktuelle bestemmelsene i Grunnloven og EMK og forholdet mellom dem
(40) Dersom demonstrasjonen der skadeverket inngår er vernet av Grunnloven eller
folkerettslige konvensjoner, vil det kunne få betydning for om det kan reageres med straff
og hvor streng den kan være. Forsvarerne har særlig vist til Grunnloven § 100 og EMK
artikkel 10, som verner om ytringsfriheten, og til Grunnloven § 101 og EMK artikkel 11,
som verner om forsamlings- og demonstrasjonsfriheten.
(41) Grunnloven § 100 første til tredje ledd lyder slik:
«Ytringsfrihet bør finne sted.
Ingen kan holdes rettslig ansvarlig for å ha meddelt eller mottatt opplysninger, ideer
og budskap med mindre det lar seg forsvare holdt opp imot ytringsfrihetens
begrunnelse i sannhetssøken, demokrati og individets frie meningsdannelse. Det
rettslige ansvar bør være foreskrevet i lov.
Frimodige ytringer om statsstyret og hvilken som helst annen gjenstand er tillatt for
enhver. Det kan bare settes klart definerte grenser for denne rett der særlig
tungtveiende hensyn gjør det forsvarlig holdt opp imot ytringsfrihetens begrunnelser.»
(42) Grunnloven § 101 andre ledd lyder slik:
«Alle kan møtes i fredelige forsamlinger og demonstrasjoner.»
(43) EMK artikkel 10 har overskriften «Ytringsfrihet» og lyder slik i norsk oversettelse:
HR-2025-2521-A, (sak nr. 25-130178STR-HRET)

9
«1. Enhver har rett til ytringsfrihet. Denne rett skal omfatte frihet til å ha
meninger og til å motta og meddele opplysninger og ideer uten inngrep av
offentlig myndighet og uten hensyn til grenser. Denne artikkel skal ikke
hindre stater fra å kreve lisensiering av kringkasting, fjernsyn eller
kinoforetak.
2. Fordi utøvelsen av disse friheter medfører plikter og ansvar, kan den bli
undergitt slike formregler, vilkår, innskrenkninger eller straffer som er
foreskrevet ved lov og som er nødvendige i et demokratisk samfunn av
hensyn til den nasjonale sikkerhet, territoriale integritet eller offentlige
trygghet, for å forebygge uorden eller kriminalitet, for å beskytte helse eller
moral, for å verne andres omdømme eller rettigheter, for å forebygge at
fortrolige opplysninger blir røpet, eller for å bevare domstolenes autoritet og
upartiskhet.»
(44) EMK artikkel 11 har overskriften «Forsamlings- og foreningsfrihet» og har på norsk
følgende ordlyd:
«1. Enhver har rett til fritt å delta i fredelige forsamlinger og til frihet til forening
med andre, herunder rett til å danne og slutte seg til fagforeninger for å verne
sine interesser.
2. Utøvelsen av disse rettigheter skal ikke bli undergitt andre innskrenkninger
enn de som er foreskrevet ved lov og er nødvendige i et demokratisk
samfunn av hensyn til den nasjonale sikkerhet eller offentlige trygghet, for å
forebygge uorden eller kriminalitet, for å beskytte helse eller moral eller for
å beskytte andres rettigheter og friheter. Denne artikkel skal ikke hindre at
lovlige innskrenkninger blir pålagt utøvelsen av disse rettigheter for
medlemmene av de væpnede styrker, av politiet og av statsforvaltningen.»
(45) Om forholdet mellom Grunnloven § 101 og EMK artikkel 11 viser jeg til HR-2016-2554-P
Holship avsnitt 81. Høyesterett slo her fast at det ved fastleggelsen av retten til
organisasjonsfrihet etter Grunnloven § 101 er naturlig å ta utgangspunkt i EMK artikkel
11, jf. også HR-2022-981-A XR-1 avsnitt 19. Det er ikke holdepunkter for at vernet etter
Grunnloven § 101 favner videre enn etter EMK artikkel 11.
(46) Forholdet mellom Grunnloven § 100 og EMK artikkel 10 er mer komplekst, ettersom
§ 100 i enkelte spørsmål kan gi et sterkere vern. Ordlyden i Grunnloven § 100 avviker fra
ordlyden i EMK artikkel 10, jf. HR-2024-986-A Snapchat avsnitt 32. Da § 100 ble endret i
2004, var dette et bevisst valg for at «Grunnloven i større eller mindre grad skal være
autonom i forhold til EMK art. 10», jf. St. meld. nr. 42 (1999–2000) punkt 7.1.3. Denne
tilnærmingen ble videreført ved grunnlovsrevisjonen i 2015, jf.
Menneskerettighetsutvalgets rapport til Stortingets presidentskap 19. desember 2011 punkt
28.6. Eventuelle forskjeller i vernenivå mellom Grunnloven § 100 og EMK artikkel 10 må
avgjøres konkret ut fra spørsmålet saken gjelder, jf. HR-2025-1188-A lesehistorikk avsnitt
33. For spørsmålet i saken her finner jeg ikke holdepunkter for at Grunnloven § 100 gir
sterkere vern enn EMK artikkel 10.
(47) Det gjenstår å ta stilling til forholdet mellom EMK artikkel 10 og EMK artikkel 11.
Artikkel 10 og artikkel 11 er til dels overlappende, jf. XR-1-dommen avsnitt 20, der det er
HR-2025-2521-A, (sak nr. 25-130178STR-HRET)

10
vist til Jon Fridrik Kjølbro, Den Europæiske Menneskerettighedskonvention – for
praktikere. I siste utgave av Kjølbros bok (6. utgave, 2023) heter det i punkt 19.1:
«Artikel 11 beskytter to centrale og grundlæggende rettigheder: forsamlingsfrihed og
foreningsfrihed. Disse rettigheder er tæt knyttet til andre rettigheder i konventionen,
herunder artikel 9 (religionsfrihed) og artikel 10 (ytringsfrihed).
Selv om artikel 11 om forenings- og forsamlingsfrihed har et selvstændigt indhold og
anvendelsesområde, skal bestemmelsen ses i lyset af artikel 10 om ret til ytringsfrihed.
Beskyttelsen af meninger og friheden til at udtrykke sådanne er således et af
formålene med forsamlings- og foreningsfriheden.
...
Visse handlinger kan både karakteriseres som ytringer og deltagelse i forsamlinger.
Som eksempel kan nævnes deltagelse i en fredelig demonstration for derigennem at
give udtryk for bestemte meninger. En sådan handling kan både opfattes som
udnyttelse af retten til ytringsfrihed og som deltagelse i en fredelig forsamling. En
fredelig forsamling kan således give udtryk for en ytring i form af ord, handlinger eller
ved ikke at sige noget. I sådanne tilfælde er artikel 10 en lex generalis og artikel 11 en
lex specialis, og en klage vil derfor alene blive vurderet i forhold til artikel 11, der
imidlertid vil blive fortolket og anvendt i lyset af artikel 10. I visse tilfælde vil
formålet med en flerhed af personers protest navnlig være at give udtryk for en
holdning, og i sådanne tilfælde kan det være mere relevant at vurdere klagen i forhold
til artikel 10, der vil blive fortolket i lyset af artikel 11.»
(48) Dette er etter hva jeg kan se godt forankret i Den europeiske menneskerettsdomstolens
(EMDs) praksis. I XR-1-dommen avsnitt 21 er sammenhengen mellom EMK artikkel
10 og artikkel 11 oppsummert slik:
«EMK artikkel 11 skal såleis tolkast i lys av artikkel 10, sidan vern av ytringsfridomen
er eit av føremåla med forsamlings- og foreiningsfridomen. I visse tilfelle vil det
kunne vera grunnlag for ei anna tilnærming, der ein vurderer ein klage etter artikkel
10, tolka i lys av artikkel 11. Når det gjeld fredelege demonstrasjonar, vil artikkel
11 likevel jamt over fungere som ein spesialregel.»
(49) Jeg tar derfor utgangspunkt i artikkel 11 og Grunnloven § 101. A og B ytret seg sammen,
og ikke alene, jf. EMDs dom 12. juni 2014 Primov m.fl. mot Russland avsnitt 91. Det var
videre en del av aksjonen å bli sittende sammen på Monolittplatået til politiet kom, og å
nekte å flytte seg slik at de måtte bæres vekk og tas med til politistasjonen.
Ordensforstyrrelsen etter at skadeverket var gjennomført, knytter saksforholdet til artikkel
11. Sammenhengen med ytringsfriheten er imidlertid så nær at artikkel 11 må tolkes og
anvendes i lys av artikkel 10, slik det følger av EMDs praksis.
(50) Ytringsfriheten og forsamlingsfriheten er også vernet av FN-konvensjonen om sivile og
politiske rettigheter (SP) artikkel 19 og 21. Jeg er enig med partene i at det ikke er
holdepunkter for at disse bestemmelsene gir et sterkere vern enn Grunnloven og EMK.
Vernet etter Grunnloven § 101 og EMK artikkel 11 nr. 1 – vilkåret om en «fredelig»
forsamling
(51) Etter ordlyden i Grunnloven § 101 og EMK artikkel 11 nr. 1 gjelder retten til
forsamlingsfrihet «fredelige» forsamlinger – i artikkel 11 «peaceful assembly».
HR-2025-2521-A, (sak nr. 25-130178STR-HRET)

11
Bestemmelsene verner ikke deltakelse i voldelige forsamlinger eller demonstrasjoner. Det
samme gjelder vernet etter SP artikkel 21. Forsamlinger eller demonstrasjoner der
deltakerne begår ikke-voldelige lovbrudd, er derimot i utgangspunktet beskyttet,
jf. HR-2023-604-A XR-2 avsnitt 29:
«EMDs praksis klargjør videre at også forsamlinger eller demonstrasjoner der
deltakerne begår ikke-voldelige lovbrudd i utgangspunktet er beskyttet. Inngrep i
aksjoner der bruk av sivil ulydighet inngår må derfor oppfylle vilkårene i artikkel 11
nr. 2. Jeg viser til EMDs storkammerdom 15. oktober 2015 Kudrevičius mfl. mot
Litauen avsnitt 97 som gjaldt en trafikkblokade med store forstyrrelser og EMDs dom
1. september 2022 Makarashvili mot Georgia avsnitt 84 som gjaldt demonstranter som
sperret inngangen til parlamentet i Tbilisi. I begge avgjørelsene uttaler EMD
imidlertid at bevisste ordensforstyrrelser og alvorlige forstyrrelser av andres lovlige
aktiviteter, ikke ligger i kjernen av vernet i artikkel 11 (‘not at the core of that freedom
as protected by Article 11’). Dette må forstås slik at myndighetenes inngrep mot slike
demonstrasjoner lettere anses forholdsmessige.»
(52) EMK artikkel 11 verner med andre ord enhver forsamling, med mindre organisatoren og
deltakerne har voldelige intensjoner, oppfordrer til vold eller på annet vis avviser
fundamentene som et demokratisk samfunn bygger på – «have such [violent] intentions,
incite violence or otherwise reject the foundations of a democratic society», jf. EMDs
storkammerdom 15. oktober 2015 Kudrevičius m.fl. mot Litauen avsnitt 92. Dette reiser
spørsmål om en forsamling der alle – her begge – deltakerne forsettlig begår det som etter
norsk rett er grovt skadeverk, kan anses som «fredelig», eller om det er en voldelig aksjon
som ikke vernes av Grunnloven § 101 og EMK artikkel 11.
(53) Begrepet «peaceful assembly» er autonomt for EMK og derfor uavhengig av nasjonal
lovgivning. Ordlyden trekker i retning av at en forsamling der deltakerne forsettlig begår
grovt skadeverk, ikke omfattes av vernet, iallfall når skadeverket som i saken her var
planlagt og stod sentralt i demonstrasjonen. Skadeverket var ikke en utilsiktet konsekvens
eller noe som lå utenfor deltakernes kontroll. Jeg merker meg også uttalelsene til EMD i
Kudrevičius-dommen avsnitt 97 om at bevisste ordensforstyrrelser og alvorlige
forstyrrelser av andres aktiviteter «is not at the core of that freedom as protected by Article
11». Grovt skadeverk griper enda sterkere inn i andres rettigheter og er enda lenger unna
kjernen i den fredelige forsamlingsfriheten.
(54) Samlet sett heller jeg til at deltakelsen i demonstrasjonen i saken her ikke er vernet av
EMK artikkel 11 nr. 1 og Grunnloven § 101 andre ledd. Dette synes å være i samsvar med
FNs menneskerettighetskomités generelle kommentar til SP artikkel 21 avsnitt 15, der det
heter:
«The right of peaceful assembly may, by definition, not be exercised using violence.
‘Violence’ in the context of article 21 typically entails the use by participants of
physical force against others that is likely to result in injury or death, or serious
damage to property.»
(55) At ytringene ble satt frem som ledd i en ikke-fredelig demonstrasjon, betyr imidlertid ikke
at de er uten vern etter EMK. EMDs praksis viser at ytringer som settes frem under
ikke-fredelige demonstrasjoner, gjerne vurderes etter artikkel 10, tolket og anvendt i lys av
artikkel 11, jf. EMDs dom 23. september 1998 Steel m.fl. mot Storbritannia. Spørsmålet
etter artikkel 10 nr. 1 er ikke om ytringene er satt frem på en fredelig måte, men om de er
HR-2025-2521-A, (sak nr. 25-130178STR-HRET)

12
ytringer i artikkel 10s forstand, se for eksempel EMDs dom 21. oktober 2014 Murat Vural
mot Tyrkia avsnitt 51 og 52. I avsnitt 52 ble det presisert at alle uttrykksformer omfattes av
artikkel 10. Den saken gjaldt en person som ble idømt fengsel i mer enn 13 år og mistet
stemmeretten for å ha sølt maling på en statue av Atatürk, som grunnla den tyrkiske
republikken etter første verdenskrig. EMD la til grunn at en slik form for ytring var
omfattet av EMK artikkel 10 nr. 1.
(56) Ytringsbegrepet skal altså forstås meget vidt. Dette gjenspeiler at retten til å uttrykke seg er
sentral for å oppnå en levende og opplyst meningsutveksling og meningsdannelse, som er
nødvendig for et velfungerende demokrati. De avveiningene som må foretas for å fastsette
hvor langt vernet rekker, må skje som ledd i en forholdsmessighetsvurdering. Jeg legger
derfor til grunn at artikkel 10 nr. 1 får anvendelse på ytringene ved skadeverket under
aksjonen i saken her. Spørsmålet er om inngrepet kan rettferdiggjøres etter EMK artikkel
10 nr. 2, og om det lar seg forene med Grunnloven § 100. Det må også ses hen til EMK
artikkel 11 og Grunnloven § 101. Spørsmålet i det følgende er derfor om det kan forsvares
å gjøre inngrep i ytrings- og forsamlingsfriheten. Kjernen i saken er hvilket vern en ytring
har når ytringen kommer til uttrykk ved et skadeverk.
Om inngrepet kan forsvares etter EMK artikkel 10 nr. 2, tolket og anvendt i lys av EMK
artikkel 11
(57) De grunnleggende vilkårene for inngrep etter EMK artikkel 10 nr. 2 er at det er hjemlet i
lov, oppfyller et av de angitte formålene og er nødvendig – «necessary» – i et demokratisk
samfunn. I denne saken er det klart at inngrepet – pålegget om å fjerne seg, innbringelsen
og fengselsstraff – har hjemmel i lov og at det er begrunnet i legitime formål, nærmere
bestemt å forebygge uorden og beskytte andres eiendomsrett. Avgjørende er om det
samlede inngrepet fra statens side er en nødvendig reaksjon mot skadeverk og
ordensforstyrrelse i et demokratisk samfunn.
(58) Forsvarerne har særlig vist til EMDs dom 30. november 2021 Genov og Sarbinska mot
Bulgaria, og anført at saksforholdet er så likt med saken her at dommen må få avgjørende
betydning.
(59) I den saken ble to personer ilagt en administrativ bot tilsvarende 767 euro hver for det som
i den engelske språkversjonen er kalt «hooliganism» – en form for ordensforstyrrelse –
etter å ha sprayet maling på et offentlig monument i november 2013. Monumentet bestod
av syv metallfigurer og var tilegnet partisaner som tok del i bolsjevikenes revolusjon i
Russland i 1917. Ordensforstyrrelsen i 2013 var del av landsomfattende protester mot den
sittende regjeringen i Bulgaria, som var støttet av det sosialdemokratiske partiet som var
dominerende under kommunistregimet i landet frem til 1989.
(60) EMD la til grunn at nedsprayingen av monumentet var en ytring som var vernet av
ytringsfriheten etter EMK artikkel 10 nr. 1 selv om gjerningspersonene ikke vedkjente seg
handlingen, som skjedde i det skjulte. Det var ingen holdepunkter for at formålet med
bøtene var å beskytte eiendomsretten, jf. avsnitt 69.
(61) Bøtene grep inn i ytringsfriheten, slik at det var spørsmål om inngrepet kunne
rettferdiggjøres etter EMK artikkel 10 nr. 2. I avsnitt 75 uttalte EMD seg, under henvisning
HR-2025-2521-A, (sak nr. 25-130178STR-HRET)

13
til dommen 6. april 2021 Handzhiyski mot Bulgaria, om skadeverk på offentlige
monumenter:
«The Court recently held that measures, including proportionate
sanctions, designed to dissuade acts which could destroy or damage a public
monument could be seen as ‘necessary in a democratic society’, however legitimate
the motives which may have inspired those acts. This was because (a) public
monuments were often physically unique and formed part of a society’s cultural
heritage, and because (b) in a democratic society governed by the rule of law, debates
about the fate of a public monument had to be resolved through the appropriate legal
channels rather than by covert or violent means (see Handzhiyski, cited above, § 53).
Here, it would add that in this context the physical damage to a monument, though not
the exclusive factor for assessing the necessity of interferences with such acts, would
in principle carry the greatest weight.»
(62) EMD slo her fast at det kan være forholdsmessig å gripe inn mot skadeverk på offentlige
monumenter, selv om skadeverket har legitime motiver. Behovet for å kunne ta i bruk
sanksjoner skyldes både at monumenter ofte er unike gjenstander og en del av en kulturarv,
og at skjebnen til monumentene bør avgjøres som ledd i en demokratisk eller rettslig
prosess, og ikke ved å ta i bruk voldelige virkemidler. I avsnitt 76 understreket EMD at det
har stor betydning om monumentet er alvorlig eller uopprettelig skadet, og om
rengjøringen krever store ressurser. I tillegg ble det pekt på handlingens karakter og
motivasjonen bak, monumentets betydning i samfunnet, hvilke verdier og ideer
monumentet symboliserer og i hvilken grad monumentet er kontroversielt eller har bred
tilslutning i befolkningen.
(63) I den konkrete vurderingen i avsnittene 82 til 84 pekte EMD på at det var ikke
holdepunkter for alvorlig eller irreversibel skade, og at fjerningen av malingen fra
stålkonstruksjonen krevde ikke større ressurser. EMD la videre vekt på at begrunnelsen
bak forbudet om hooliganism – et forbud mot «to carry out indecent actions which grossly
infringe public order and show overt disrespect toward society» – i begrenset grad slo til.
Monumentet var omstridt, eierforholdene uavklarte og det hadde sterk tilknytning til et
kommunistisk regime som den lovgivende forsamlingen i Bulgaria hadde karakterisert som
en kriminell organisasjon. På denne bakgrunnen var det ikke påvist at bøtene var en
forholdsmessig sanksjon mot ordensforstyrrelsen, og EMK artikkel 10 var krenket.
(64) Saken som Høyesterett nå tar stilling til, skiller seg fra dette på viktige punkter, blant annet
med tanke på skadeverkets omfang, ressursene som gikk med til rengjøring, hvilke
interesser som ble krenket ved tilgrisingen og som sanksjonene skal ivareta, mangelen på
sammenheng mellom handlingene og monumentet og om monumentet har oppslutning i
befolkningen. Jeg er derfor ikke enig i at utfallet i Genov og Sarbinska-saken og saken her
nødvendigvis må bli det samme. Det må gjøres en selvstendig vurdering av om det er
uforholdsmessig å reagere med fengselsstraff, basert på EMDs praksis om artikkel
10 nr. 2 – herunder det jeg har gjengitt fra Genov og Sarbinska-dommen – og i lys av
artikkel 11 nr. 2.
(65) I XR-1-dommen tar førstvoterende utgangspunkt i Kudrevičius-dommen og oppsummerer
i avsnitt 26 interessene som må vektes mot hverandre etter artikkel 11 nr. 2:
«I den eine vektskåla ligg dei føremåla som er nemnde i EMK artikkel 11 nr. 2. I den
andre ligg ytringsfridomen i ord, fakter eller til og med teiing frå personar som er
samla på ein veg eller annan offentleg stad, jf. avsnitt 144. Det står sentralt i
HR-2025-2521-A, (sak nr. 25-130178STR-HRET)

14
vurderinga om tiltaka er rimelege og eigna til å oppnå det legitime føremålet som er
søkt vareteke. Som utgangspunkt gjeld det eit krav om at andre og mindre inngripande
tiltak som er eigna til å oppnå føremålet, ikkje må vera tilgjengelege, jf. avsnitt 143 og
Kjølbro side 852.»
(66) Dette har etter mitt syn overføringsverdi til avveiningen i saken her. Førstvoterende trekker
deretter frem flere momenter som inngår i vurderingen, herunder (i) arten av og alvoret i
sanksjonen, (ii) betydningen av krav om forhåndssamtykke, (iii) arten av demonstrasjonen
og graden av forstyrrelser, (iv) om forstyrrelsen er tilsiktet eller er en ren sideeffekt av
demonstrasjonen, (v) om det er sammenheng mellom budskapet og den som
demonstrasjonen rettes mot, og (vi) om det finnes effektive og tilgjengelige alternative
ytringsmåter. Det fremheves at toleransegraden ikke kan fastsettes generelt, men må
vurderes konkret, særlig ut fra hvordan demonstrasjonen forstyrrer dagliglivet. Det samme
er understreket i XR-2-dommen avsnitt 38.
(67) Jeg tar ved den konkrete vurderingen utgangspunkt i arten av og alvoret i sanksjonene,
jf. storkammerdommen i Kudrevičius-saken avsnitt 146. Sanksjonene må vurderes både ut
fra det generelle formålet med straffelovens regler om skadeverk, og opp mot den konkrete
straffen som er aktuell i denne saken, jf. for eksempel EMDs avvisningsavgjørelse
17. november 2009 Rai og Evans mot Storbritannia. Vurderingen skal etter praksis fra
EMD skje med myndighetenes samlede tiltak i den ene vektskålen.
(68) Som jeg kommer tilbake til, er det aktuelt å idømme de to tiltalte en kortere ubetinget
fengselsstraff. Ubetinget fengsel må, selv med den begrensede varighet det her er tale om,
regnes som en streng og meget følbar reaksjon. Det må i tillegg til fengselsstraffen også tas
hensyn til belastningen de tiltalte ble utsatt for ved politiets pålegg om å fjerne seg og ved
å bli fjernet med fysisk makt og innbrakt til politistasjonen, der de som nevnt etter kort tid
ble løslatt.
(69) I straffeloven er kriminalisering av skadeverk begrunnet med flere hensyn:
Allmennprevensjon – å avskrekke borgerne fra å begå straffbare handlinger,
individualprevensjon – å påvirke nettopp denne lovbryteren til ikke å begå nye straffbare
handlinger, og ønsket om å opprettholde den sosiale ro – å avverge en følelse av urett, frykt
eller aggresjon hos dem som rammes av den straffbare handlingen. Jeg viser til det som er
sagt om straffens formål og virkninger i forarbeidene til straffeloven, jf. Ot.prp. nr. 90
(2003–2004) punkt 6.3. Den øvre strafferammen gir uttrykk for hvor alvorlig lovgiveren
ser på ulike former for skadeverk. Grovt skadeverk kan som nevnt straffes med bot eller
fengsel i inntil 6 år, selv om det sjelden er aktuelt å bruke strafferammen fullt ut.
Straffeloven bygger videre på et kriminalpolitisk grunnsyn om at kriminalisering bare skal
skje for handlinger som er egnet til å medføre skade eller fare for skade, og kun dersom
mindre inngripende sanksjoner ikke er tilstrekkelige, jf. proposisjonen punkt 7.5.1 som
Stortinget sluttet seg til i Innst. O. nr. 72 (2004–2005) punkt 6.2 .
(70) Begrunnelsen for å oppstille straff, herunder fengselsstraff, for blant annet skadeverk
– allmennpreventive hensyn, individualprevensjon og hensynet til den sosial ro – gjør seg
normalt gjeldende selv om skadeverket inngår som ledd i utøvelse av ytrings- og
forsamlingsfriheten. Eiendomsretten nyter et selvstendig vern etter EMKs protokoll 1
artikkel 1 (P1-1). Det må etter mitt syn være et klart utgangspunkt at det ikke er
uforholdsmessig å straffe skadeverk med fengselsstraff, selv om skadeverket inngår i en
ytringskontekst.
HR-2025-2521-A, (sak nr. 25-130178STR-HRET)

15
(71) Ved vurderingen av straffen som er aktuell i saken her, må det legges vekt på at det ble
begått grovt, forsettlig skadeverk på flere fredede kunstverk som er av stor historisk og
nasjonal verdi. Jeg viser til min vurdering av straffeloven § 352 første ledd. Det krevde en
omfattende og umiddelbar innsats å fjerne malingen, og ikke alt lot seg fjerne. Hensynet til
å forhindre tilsvarende fremtidige aksjoner mot de samme kunstverkene, eller mot andre
gjenstander som er en del av Norges kulturarv, må veie tungt. Lovgiverens begrunnelse for
å straffe skadeverk med fengsel slår utvilsomt til. Inngrepet retter seg ikke mot budskapet –
kritikken av regjeringens oljepolitikk – men mot virkemidlene som de tiltalte tok i bruk for
å ytre seg.
(72) Skadeverket var planlagt og stod sentralt i demonstrasjonen. Det var ikke en utilsiktet
konsekvens eller noe som lå utenfor deltakernes kontroll. Det er videre ingen sammenheng
mellom budskapet og skadeverket som er sammenlignbart med konteksten i Genov og
Sarbinska-saken. At aksjonen mot Monolitten var egnet til å skape oppmerksomhet om
klimasaken og kritikk av den norske regjeringens oljepolitikk, kan – når middelet for å
oppnå dette målet er å ytre seg ved et bevisst grovt skadeverk – ikke veie tungt i favør av at
fengselsstraff er en for streng reaksjon. De tiltalte hadde andre muligheter for å gi uttrykk
for sitt syn innenfor de vide rammene for vernet om ytrings- og forsamlingsfriheten, som
gir frihet til å velge tid, sted og gjennomføringsmåte.
(73) Forsvarerne har anført at det ved inngrep i ytrings- og forsamlingsfriheten må gjelde særlig
strenge vilkår for å benytte straff når det, som i saken her, aksjoneres til fordel for
klimasaken. Ved tolkningen av Grunnloven § 100 og § 101 følger dette av Grunnloven
§ 112, hevdes det, mens det for EMK er vist til betydningen av artikkel 8 og EMDs
storkammerdom 9. april 2024 Verein KlimaSeniorinnen Schweiz m.fl. mot Sveits.
(74) Som Høyesterett i plenum ga uttrykk for i HR-2020-2472-P avsnitt 49, er det «brei
nasjonal og internasjonal semje om at klimaet er i endring som fylgje av menneskeskapte
klimagassutslepp, og at desse klimaendringane kan få alvorlege konsekvensar for livet på
jorda». Jeg finner imidlertid ikke holdepunkter for at denne erkjennelsen kan begrunne en
gradering av vernet om ytrings- og forsamlingsfriheten.
(75) Som nevnt må det også tas i betraktning at politiet påla de tiltalte å fjerne seg, og innbrakte
dem til politistasjonen da pålegget ikke ble respektert. Formålet var å bringe en
ordensforstyrrelse til opphør. De tiltalte var til hinder for rengjøringsarbeidet, som måtte
gjennomføres så raskt som mulig for å unngå at malingen tørket. De ble begge løslatt etter
kort tid. At pålegget ikke ble respektert har marginal betydning for straffutmålingen, og jeg
ser det som klart at pålegget og innbringelsen ikke er et uforholdsmessig inngrep, verken
isolert eller i sammenheng med reaksjonen mot skadeverket.
(76) Jeg har på denne bakgrunnen kommet til at det er forenlig med Grunnloven § 100 og EMK
artikkel 10, tolket og anvendt i lys av EMK artikkel 11 og Grunnloven § 101, å idømme en
kortere ubetinget fengselsstraff. Fengselsstraffens lengde skiller seg markant fra blant
annet Murat Vural-saken, der EMD kom til at en straff av fengsel i mer enn tretten år og
tap av stemmerett åpenbart var en krenkelse av EMK artikkel 10. Resultatet i saken her må
etter mitt syn bli det samme om det tas utgangspunkt i Grunnloven § 101 andre ledd EMK
artikkel 11, tolket og anvendt i lys av EMK artikkel 10 og Grunnloven § 100. Den
nøyaktige lengden på fengselsstraffen, som må stå i et rimelig forhold til lovbruddet,
kommer jeg tilbake til under straffutmålingen.
HR-2025-2521-A, (sak nr. 25-130178STR-HRET)

16
Betydningen av Århuskonvensjonen
(77) Forsvarerne har også anført at straffrihet følger av Konvensjonen om tilgang til
miljøinformasjon, allmenn deltakelse i beslutningsprosesser og tilgang til rettsmidler i
saker vedrørende miljø – Århuskonvensjonen – fra 1998.
(78) Det følger av straffeloven § 2 at loven gjelder med de begrensninger som følger av
overenskomster med fremmede stater eller folkeretten for øvrig. Norge undertegnet
Århuskonvensjonen i 1998 og ratifiserte den i 2003.
(79) Innholdet i konvensjonen må fastlegges etter folkerettens regler og prinsipper for
traktattolkning. Wien-konvensjonen om traktattolkning artikkel 31 og 32 gir nærmere
regler om dette. Jeg viser til redegjørelsen i HR-2023-491-P avsnitt 100 flg. I avsnitt
109 heter det:
«Etter Wienkonvensjonens artikkel 31 nr. 1 er altså den sentrale tolkningsfaktoren
traktatteksten tolket i overensstemmelse med ordenes vanlige betydning i den
sammenheng de inngår i, og i lys av hva traktaten gjelder og dens formål. Med
ordlydens vanlige betydning – ‘ordinary meaning’ – siktes det til den alminnelige
språkforståelsen, herunder betydningen av folkerettslige begreper. Henvisningen til
‘good faith’ innebærer blant annet at tolkningen skal være lojal. Man skal velge det
tolkningsresultat som stemmer overens med partenes felles intensjoner – i den grad
dette gir veiledning. ‘Good faith’ er også uttrykk for at tolkningen må søke å realisere
traktatens formål.»
(80) En av de tre grunnleggende rettighetene i Århuskonvensjonen er retten til allmenn
deltakelse i beslutningsprosesser om miljø. I fortalen er dette utdypet blant annet slik:
«Partene i denne konvensjonen,
…
Som erkjenner at bedre tilgang til informasjon og allmennhetens deltakelse i
beslutningsprosesser i miljøsammenheng vil fremme kvaliteten på og
gjennomføringen av beslutninger, bidra til å øke folks bevissthet omkring
miljøspørsmål, gi allmennheten mulighet til å gi uttrykk for sine bekymringer og gjøre
det mulig for offentlige myndigheter å ta behørig hensyn til slike bekymringer, …»
(81) Artikkel 1 har overskriften «Målsetting» og denne ordlyden:
«For å bidra til å beskytte retten ethvert menneske blant nålevende og fremtidige
generasjoner har til å leve i et miljø som er forenlig med vedkommendes helse og
velbefinnende, skal enhver part garantere rettighetene knyttet til tilgang til
miljøinformasjon, allmennhetens deltakelse i beslutningsprosesser og adgang til klage
og domstolsprøving i saker vedrørende miljøet i samsvar med bestemmelsene i denne
konvensjonen.»
(82) Det er altså et sentralt formål med konvensjonen at allmennheten skal underrettes tidlig i
en beslutningsprosess med betydning for miljøet og gis en reell mulighet til å uttale seg før
en endelig beslutning treffes. For å sikre dette stiller konvensjonen i artikkel 6 og 7 opp
detaljerte krav til de nasjonale myndighetenes saksbehandling. Spørsmålet som reises i
HR-2025-2521-A, (sak nr. 25-130178STR-HRET)

17
saken her gjelder ikke disse konkrete rettighetene, men om konvensjonen mer generelt gir
et vern mot å bli straffet for sivil ulydighet – i form av skadeverk – som ledd i en
demonstrasjon rettet mot klimapolitikk.
(83) Forsvarerne har særlig vist til artikkel 3 nr. 8, som lyder slik:
«Enhver part skal sikre at personer som utøver sine rettigheter i samsvar med
bestemmelsene i denne konvensjonen ikke skal straffes, forfølges eller på noen måte
plages på grunn av sitt engasjement. Denne bestemmelsen skal ikke innvirke på
nasjonale domstolers myndighet til å idømme rimelige saksomkostninger i rettssaker.»
(84) Etter ordlyden omfattes rettighetene i blant annet artikkel 6 og 7. Når artikkel 3 nr. 8 ses i
sammenheng med artikkel 1, legger jeg til grunn at vernet etter konvensjonen også
omfatter bruk av ytrings- og forsamlingsfriheten ved deltakelse i lovlige aksjoner. En slik
tolkning er i samsvar med uttalelser i en rapport 24. juli 2017 fra Komitéen for
konvensjonens gjennomføring om Hviterusslands etterlevelse av konvensjonen. I avsnitt
95 ga komitéen uttrykk for at deltakelse i en årlig markering av atomulykken i Tsjernobyl
nøt vern etter konvensjonen, men komitéen understrekte at det dreide seg om en tillatt
– «authorized» – markering.
(85) For aksjonen i vår sak, som ikke var tillatt, men som gikk ut på at deltakerne uttrykte seg
ved alvorlige straffbare handlinger, finner jeg ikke støtte for vern i konvensjonens ordlyd
og formål. Heller ikke artikkel 3 nr. 6, som forsvarerne også har vist til, kan forstås på
denne måten. Det er etter hva jeg kan se ikke holdepunkter for at det vil være
konvensjonsstridig å reagere med straff mot forsettlig grovt skadeverk som deltakerne i en
demonstrasjon begår for å gi tilkjenne synspunkter på miljø- og klimaspørsmål. Jeg tar
ikke stilling til om Århuskonvensjonen gir et vern ved annen sivil ulydighet. Konvensjonen
kan på dette punktet uansett ikke gi et sterkere vern enn det som følger av Grunnloven
§ 100 og EMK artikkel 10, tolket og anvendt i lys av artikkel 11 og Grunnloven § 101.
Straffutmålingen
(86) Ved straffutmålingen må det for både A og B tas utgangspunkt i det grove skadeverket, jf.
straffskjerpelsesprinsippet i straffeloven § 79 bokstav a. Fengselsstraff for grovt skadeverk
fastsettes i utgangspunktet fra 14 dager inntil 6 år. Rettspraksis gir begrenset direkte
veiledning ved straffutmålingen, og straffen må utmåles blant annet ut fra prinsippene om
proporsjonalitet mellom lovbrudd og straff og forholdet til sammenliknbare lovbrudd, jf.
prinsippet i straffeloven § 29 andre ledd og for eksempel HR-2024-1201-A avsnitt 22.
(87) I Rt-1988-622 ble det utmålt straff for overtredelse av straffeloven 1902 § 95 og § 291 for
skadeverk mot den amerikanske ambassaden. Det ble kastet flasker med maling og
murstein mot bygningen. En vindusrute ble knust og fasaden ble tilgriset. Skadeverket var
ikke grovt. I forhørsretten ble de fleste av de tiltalte ilagt 15 dager ubetinget fengsel og en
betinget fengselsstraff på 60 dager. Høyesterett skjerpet straffen til ubetinget fengsel i
30 dager. Det ble lagt avgjørende vekt på allmennpreventive hensyn, og uttalt at det
«overfor bevisste, planlagte krenkelser av en fremmed stats ambassadebygning må …
reageres med fasthet».
(88) Også Rt-1994-481 gjaldt skadeverk på en ambassadebygning, denne gangen Tyrkias. Et
stort antall kurdere, født i Tyrkia og med oppholdstillatelse i Norge, trengte seg inn i
HR-2025-2521-A, (sak nr. 25-130178STR-HRET)

18
ambassaden og gjorde omfattende ødeleggelser på bygningen, inventar og utstyr.
Handlingene fant sted etter at det ble kjent at tyrkiske myndigheter hadde grepet inn ved
feiringen av kurdernes nasjonaldag, noe som ledet til at et stort antall kurdere ble drept.
Skadeverket ble regnet som grovt. Straffen ble for de fleste involverte satt til fengsel i
6 måneder, hvorav 60 dager ubetinget. Høyesterett la stor vekt på allmennpreventive
hensyn, men så også hen til bakgrunnen for skadeverket. Det var formildende at saken på
domstidspunktet var mer enn to år gammel.
(89) Jeg nevner også Rt-1996-147 om skadeverk på kirkegårder. Om lag 300 gravstøtter hadde
blitt veltet, og over 30 vindusruter knust i en kirke og et kapell. Skadeverket var grovt.
Straffen ble satt til fengsel i seks måneder, hvorav 90 dager betinget. Høyesterett, som også
her la stor vekt på allmennpreventive hensyn, overveide å skjerpe straffen selv om
påtalemyndigheten ikke hadde anket.
(90) I den grad de lar seg sammenligne, er skadeverket i saken her mer alvorlig enn det i
1988-dommen, men mindre alvorlig enn i sakene fra 1994 og 1996. Dette, sett i
sammenheng med prinsippet om at reaksjonen skal stå i et rimelig forhold til lovbruddet,
peker i retning av en kort, ubetinget fengselsstraff på om lag 60 dager. Jeg har lagt
betydelig vekt på at skadeverket i saken her var rettet mot fredede kunstverk av stor
nasjonal og historisk verdi, beliggende i et åpent parkanlegg til nytte og glede for
allmennheten. Allmennpreventive hensyn må tillegges stor vekt.
(91) I skjerpende retning må det tas hensyn til at skadeverket er begått med midler og metoder
som har stort skadepotensial, jf. straffeloven § 77 bokstav a. Jeg viser til hvor vanskelig det
ville ha blitt å fjerne malingen dersom den hadde tørket. Det er også skjerpende at begge
de tiltalte ble idømt bøter for ordensforstyrrelser i 2022, jf. straffeloven § 77 bokstav k og
§ 181, slik lagmannsretten har gjort rede for.
(92) I formildende retning er jeg enig med forsvarerne i at det må legges vekt på at det har tatt
noe lang tid å behandle saken. Skadeverket og unnlatelsen av å følge politiets påbud fant
sted i november 2022. For A gjelder tiltalen også et forhold fra oktober 2023, jf. tiltalen
post III b. Tiltalen ble tatt ut 22. desember 2023. Selv om tiltalen mot B kunne ha blitt
iretteført tidligere, var det av hensyn til sakens opplysning ønskelig med felles behandling.
Saken ble pådømt i tingretten i mai 2024 og i lagmannsretten i mai 2025. Tidsforløpet kan
ikke lastes de tiltalte. Selv om det ikke foreligger brudd på EMK artikkel 6 nr. 1, må den
samlede tidsbruken lede til noe lavere straff, jf. straffeloven § 78 bokstav e og HR-2016-
225-S avsnitt 27 og 35.
(93) Forsvarerne mener det må være formildende at skadeverket ble benyttet som et effektivt
virkemiddel for å få oppmerksomhet om klimautfordringene og kritikk av den norske
regjeringens oljepolitikk. Jeg deler ikke denne oppfatningen, når prisen for
oppmerksomheten var at Oslo kommune ble rammet av grovt skadeverk. Det er imidlertid
formildende at de tiltalte gjorde noen undersøkelser av hvordan malingen kunne fjernes, og
at de ikke hadde til hensikt å påføre uopprettelige skader.
(94) Når det tas hensyn til formildende og skjerpende omstendigheter, inkludert forholdet i
tiltalen post III a, bør fengselsstraffen for begge i utgangspunktet settes til fengsel i
45 dager.
HR-2025-2521-A, (sak nr. 25-130178STR-HRET)

19
(95) For A skal det i tillegg utmåles straff for forholdet i tiltalen post III b, der skyldspørsmålet
ble avgjort ved lagmannsrettens dom. Det skal videre utmåles fellesstraff for forholdene
hun ble dømt for i Oslo tingretts dom 19. februar 2023 og Salten og Lofoten tingretts dom
7. februar 2023, jf. straffeloven § 82 tredje ledd. Jeg er enig med lagmannsretten i at dette
bør gi et mindre tillegg i straffen, og går inn for at straffen for A settes til fengsel i 50
dager.
(96) Fengselsstraffene er etter mitt syn nødvendige i et demokratisk samfunn,
jf. Grunnloven § 100 og EMK artikkel 10, tolket og anvendt i lys av EMK artikkel 11 og
Grunnloven § 101. En mindre inngripende reaksjon, for eksempel i form av bøter, betinget
fengselsstraff eller samfunnsstraff, vil ikke være tilstrekkelig ut fra de hensyn straffen skal
ivareta.
Konklusjon
(97) Lagmannsrettens lovanvendelse under skyldspørsmålet er korrekt, og heller ikke
straffutmålingsankene har ført frem. Jeg er enig med påtalemyndigheten i at straffen bør
skjerpes noe, men ikke så mye som aktor har påstått. Straffen må etter mitt syn settes til
fengsel i 50 dager for A og 45 dager for B.
(98) Jeg stemmer for denne
D O M :
1. Ankene over lovanvendelsen under skyldspørsmålet forkastes.
2. I lagmannsrettens dom, domsslutningen punkt 1, gjøres den endring at
fengselsstraffen for A settes til 50 – femti – dager.
3. I lagmannsrettens dom, domsslutningen punkt 2, gjøres den endring at
fengselsstraffen for B settes til 45 – førtifem – dager.
(99) Dommar Høgetveit Berg: Eg er i hovudsak og i resultatet samd med
fyrstvoterande.
(100) Dommer Bergh: Likeså.
(101) Dommer Østensen Berglund: Likeså.
(102) Dommer Falkanger: Likeså.
HR-2025-2521-A, (sak nr. 25-130178STR-HRET)

20
(103) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
1. Ankene over lovanvendelsen under skyldspørsmålet forkastes.
2. I lagmannsrettens dom, domsslutningen punkt 1, gjøres den endring at
fengselsstraffen for A settes til 50 – femti – dager.
3. I lagmannsrettens dom, domsslutningen punkt 2, gjøres den endring at
fengselsstraffen for B settes til 45 – førtifem – dager.
HR-2025-2521-A, (sak nr. 25-130178STR-HRET)