Dato: 2025-10-20

Sammendrag: To unge menn var funnet skyldige i å ha hvitvasket utbytte fra et bedrageri på totalt 179 000 kroner. De hadde opptrådt som såkalte «pengemuldyr» ved å la sine bankkontoer bli brukt til å motta utbyttet, som deretter ble overført til en ukjent tredjepart. Den delen av pengene de selv fikk som betaling for hvitvaskingen – om lag  2 000 og 5 000 kroner – ble inndratt etter straffeloven § 67 om inndragning av utbytte.

Spørsmålet for Høyesterett var om det er hjemmel til å inndra det resterende utbyttet fra hvitvaskerne – henholdsvis om lag  95 000 og 74 000 kroner – når pengene ikke lenger var i deres besittelse. Det aktuelle grunnlaget for inndragning var straffeloven § 69 første ledd andre punktum, som gir adgang til å inndra verdien av ting som har vært gjenstand for en straffbar handling, jf. første ledd bokstav b.

Høyesteretts flertall kom til at det ikke er hjemmel etter straffeloven § 69 til å inndra det resterende utbyttet hos hvitvaskerne.

Flertallet begrunner avgjørelsen med at § 69 første ledd andre punktum må tolkes i lys av første punktum, som angir rammene for hva som kan inndras. Når bestemmelsen leses sammen  med første punktum bokstav b, må det kreves en nærmere tilknytning mellom den verdien som inndras og den straffbare handlingen enn det som forelå i denne saken.  Inndragning i et tilfelle som dette ville ha et rent pønalt formål og dermed få karakter av straff. Spørsmålet om inndragningsadgangen skal være så vid, er etter flertallets syn en oppgave for lovgiver.

Dommen er avsagt med dissens. Én dommer mente at  § 69 første ledd andre punktum gir hjemmel til å inndra det resterende utbyttet fra  hvitvaskerne også i en situasjon som denne.

D O M
avsagt 20. oktober 2025 av Høyesterett i avdeling med
dommer Bergljot Webster
dommer Borgar Høgetveit Berg
dommer Knut Erik Sæther
dommer Eyvin Sivertsen
dommer Tonje Vang
HR-2025-2048-A, (sak nr. 25-081750STR-HRET og sak nr. 25-081766STR-HRET)
Anke over Borgarting lagmannsretts dom 2. april 2025
Påtalemyndigheten (statsadvokat Johan Strand Moldestad)
mot
A (advokat Arne Petter Byre Sandvik
– til prøve)
B (advokat Halvard Helle)

2
S T E M M E G I V N I N G
(1) Dommer Vang:
Sakens spørsmål og bakgrunn
(2) Saken gjelder spørsmål om straffeloven § 69 gir adgang til å inndra hvitvasket utbytte som
ikke er i hvitvaskerens besittelse.
(3) A og B ble i 2024 tiltalt for hvitvasking etter straffeloven § 337 bokstav a.
(4) Grunnlaget mot A er beskrevet slik:
«Fredag 22. juli 2022 i Oslo mottok han kr 100 000,- på sin bankkonto 0000.00.00000
i Skue Sparebank, som stammet fra bedrageri av C. Samme dag overførte han
kr 50 000,- til D, og foretok valutakjøp og kontantuttak på til sammen kr 44 871,25,
som han overleverte til en for politiet ukjent person.»
(5) For B er grunnlaget beskrevet slik:
«Fredag 22. juli 2022 i Oslo mottok han kr 79 000,- på sin bankkonto 0000.00.00000 i
DNB, som stammet fra bedrageri av C. Kort tid senere overførte han kr 50 500,- til
pengeoverføringstjenesten Skrill.com, og foretok valutakjøp og kontantuttak på til
sammen kr 17 590,84.»
(6) Oslo tingrett avsa dom, henholdsvis 21. juni og 8. oktober 2024, i straffesakene mot A og
B. De ble begge dømt etter tiltalen til samfunnsstraff i 60 timer med en gjennomføringstid
på 120 dager, subsidiært fengsel i 60 dager.
(7) De ble også dømt til å tåle inndragning av den delen av utbyttet som de mottok som
vederlag for hvitvaskingen, jf. straffeloven § 67. A ble idømt inndragning av
2 078 kroner, og B av 5 000 kroner. Påtalemyndigheten fikk ikke medhold i påstandene om
inndragning av det resterende utbyttet etter straffeloven § 69 – henholdsvis 94 882 kroner
overfor A og 74 000 kroner overfor B.
(8) Påtalemyndigheten anket disse delene av de to avgjørelsene. Borgarting lagmannsrett
forente sakene til felles behandling. I dom 2. april 2025 ble de domfelte frifunnet for
kravet. Lagmannsretten konkluderte med at det ikke var hjemmel etter straffeloven § 69 til
å inndra verdien av et utbytte som ikke var i behold hos hvitvaskeren.
(9) Påtalemyndigheten har anket til Høyesterett. I korte trekk har påtalemyndigheten anført at
det er hjemmel til slik inndragning etter § 69, og at hjemmelen bør benyttes. Selv om
utbyttet ikke er i hvitvaskerens besittelse, kan verdien inndras.
(10) A og B har i korte trekk gjort gjeldende at det ikke er hjemmel etter § 69. Det er ikke
adgang til inndragning hvis utbyttet ikke er i hvitvaskerens besittelse, og inndragning bør
uansett ikke skje.
HR-2025-2048-A, (sak nr. 25-081750STR-HRET)

3
Mitt syn på saken
Det straffbare forholdet – nærmere om problemstillingen
(11) Bedrageri er et økende samfunnsproblem. Økonomisk kriminalitet og organisert
kriminalitet er tett sammenvevd. De domfelte i vår sak har opptrådt som såkalte
pengemuldyr. Ifølge en trusselvurdering for 2024 utarbeidet av Økokrim, er pengemuldyret
en nødvendig og integrert del av samfunnsproblemet. Metoden kjennetegnes ved at ofre for
bedrageri overfører penger til en muldyrkonto, som igjen brukes til å sende utbyttet videre
til konti som disponeres av kriminelle aktører. På denne måten tilsløres det hvor midlene
kommer fra, og de plasseres og integreres i den legale økonomien, altså ved hvitvasking.
(12) Dette er også fremgangsmåten som er brukt i saken her. I korte trekk besto de straffbare
forholdene i at utbyttet fra et bedrageri på totalt 179 000 kroner ble overført til de
domfeltes konti. De overdro deretter det vesentligste av utbyttet videre til ukjent tredjepart,
dels i kontanter og dels via pengeoverføringer slik at midlene ble hvitvasket. Politiet har
ikke lykkes med å finne personene som gjennomførte bedrageriet eller å spore hvor
pengene fra bedrageriet har tatt veien.
(13) De domfelte har altså ikke disponert over utbyttet utover å stille sine konti til disposisjon
for bedragerne. Hvis det hvitvaskede utbyttet blir inndratt, påføres A et tap på
94 882 kroner og B et tap på 74 000 kroner.
(14) Spørsmålet er om det er adgang etter straffeloven § 69 til å inndra verdien av et utbytte
som har vært gjenstand for hvitvasking, og som ikke lenger er i lovbryterens besittelse.
Inndragning etter straffeloven § 69
(15) Hjemmelen til å inndra etter straffeloven § 69 første og andre ledd er formulert slik:
«Ting som
a. er frembrakt ved,
b. har vært gjenstand for, eller
c. har vært brukt eller bestemt til bruk ved
en straffbar handling, kan inndras. Istedenfor tingen kan hele eller deler av tingens
verdi inndras. …
Som ting regnes også rettigheter, fordringer og elektronisk lagret informasjon.»
(16) Straffeloven § 69 første og andre ledd gir altså adgang til inndragning av «ting» som på
ulik måte har en tilknytning til straffbar handling. Dette kalles også
gjenstandsinndragning. Videre er det etter første ledd andre punktum et alternativ å inndra
verdien istedenfor tingen. Dette kalles verdiinndragning.
(17) I vår sak er det alternativet i første ledd bokstav b, jf. andre punktum som er påberopt som
hjemmel for kravet om inndragning, altså at «tingens verdi» kan inndras «istedenfor» ting
som har vært gjenstand for en straffbar handling.
HR-2025-2048-A, (sak nr. 25-081750STR-HRET)

4
(18) Det beror på en konkret vurdering om inndragning skal idømmes. Bestemmelsen er en
«kan-regel», og etter tredje ledd skal det i en bred helhetsvurdering særlig legges vekt på
om inndragning er påkrevd og forholdsmessig.
(19) Jeg nevner at det også er adgang til gjenstands- og verdiinndragning av utbytte etter
straffeloven § 67 første ledd. Bestemmelsen kommer ikke til anvendelse her, ettersom
utbyttet som nå kreves inndratt ikke har tilfalt de domfelte, jf. § 71 første ledd. Det er
heller ikke grunnlag for såkalt utvidet inndragning av utbytte etter straffeloven § 68, der
formuesgoder kan inndras hvis lovbryteren ikke kan sannsynliggjøre at utbyttet er ervervet
på lovlig måte.
(20) Bestemmelsen i § 69 er i det vesentlige en videreføring av straffeloven 1902 § 35.
Tidligere rettspraksis og forarbeider er derfor relevant for tolkningen.
Kravet til klar lovhjemmel
(21) Rekkevidden av straffansvar må fastlegges innenfor rammene av det strafferettslige
lovskravet, slik dette følger av Grunnloven § 96, Den europeiske
menneskerettskonvensjonen (EMK) artikkel 7 nr. 1 og straffeloven § 14. Etter Grunnloven
§ 96 og EMK artikkel 7 nr. 1 må en bestemmelse som skal danne grunnlag for straff og
strafferettslige reaksjoner, være så klart utformet at det i de fleste tilfeller ikke vil være tvil
om at en handling rammes av regelen, og at det er mulig å forutse at straff kan bli
konsekvensen, jf. blant annet HR-2020-2019-A mobiltelefon avsnitt 14.
(22) Det nærmere innholdet i klarhetskravet er oppsummert i denne avgjørelsen avsnitt 16–17.
Lovskravet er ikke til hinder for at ordlyden i straffebestemmelsen tolkes og presiseres
gjennom alminnelig juridisk metode. Dette er særlig aktuelt der ordlyden selv inneholder
skjønnsmessige ord og utrykk, slik at den språklige meningen er uklar eller formuleringene
åpner for ulike tolkningsalternativer. Rekkevidden av straffansvaret må da klargjøres
gjennom tolkning, men straffeansvar forutsetter at tolkningsresultatet har tilstrekkelig
forankring i ordlyden.
(23) Lovgiver har ikke definert inndragning som straff, men som en strafferettslig reaksjon,
jf. straffeloven § 30 bokstav e. En slik reaksjon kan likevel anses som straff etter EMK. Jeg
går ikke nærmere inn på dette, men bemerker at kravet til klarhet innebærer at det må være
mulig å forutse hva som er konsekvensen av å bryte straffebudet, uansett om følgen er
straff eller en strafferettslig reaksjon.
Kan et hvitvasket utbytte som ikke er i hvitvaskerens besittelse, inndras hos
hvitvaskeren?
Ordlyden – sammenhengen mellom verdiinndragning og gjenstandsinndragning
(24) Straffeloven § 69 første ledd første punktum bokstav b gir som nevnt adgang til å inndra
«ting» som har vært «gjenstand for» en straffbar handling. I dette ligger det et krav om at
gjenstanden som skal inndras, må ha en bestemt tilknytning til en straffbar handling.
Typiske eksempler på ting som vil kunne inndras etter dette alternativet, er ulovlig fangst
og varer som er ulovlig innført. Et annet eksempel kan være objektet for et
HR-2025-2048-A, (sak nr. 25-081750STR-HRET)

5
forsikringsbedrageri, jf. Rt-1992-601. Alternativet omfatter med andre ord tilfeller der
befatningen med den konkrete gjenstanden som søkes inndratt, er omtrent identisk med
gjerningsinnholdet i det aktuelle straffebudet, se Magnus Matningsdal, Straffeloven
kommentarutgave, kommentar til § 69 første ledd, Juridika, ajourført 1. april 2025.
(25) Utbyttet som ble overført til de domfeltes konti, er i utgangspunktet ting som kan inndras
etter denne bestemmelsen. Dette følger også av andre ledd, som sier at «fordringer» regnes
som ting. Jeg nevner for øvrig at i forarbeidene er utbytte som har vært gjenstand for
hvitvasking, brukt som et konkret eksempel på ting som kan inndras etter bestemmelsen, se
Ot.prp. nr. 90 (2003–2004) side 346.
(26) Gjenstandsinndragning etter første punktum forutsetter at tingen er i besittelse hos
lovbryteren eller den som lovbryteren har handlet på vegne av, jf. straffeloven § 71 tredje
ledd første punktum. Ettersom utbyttet i saken her ble overført videre til en ukjent
tredjepart, må en eventuell inndragning overfor de domfelte da hjemles i andre punktum
hvor tingens verdi kan inndras «istedenfor» tingen.
(27) Uttrykket «istedenfor» er relativt åpent og kan etter en språklig forståelse sies å dekke både
en situasjon hvor utbyttet er i lovbryterens besittelse, og der den ikke er det. Ordlyden i
§ 69 første ledd andre punktum er vid, og vil, når den leses alene, i utgangspunktet kunne
gi adgang til verdiinndragning i svært mange situasjoner. En ren tolkning av ordet
«istedenfor» løser likevel ikke spørsmålet i saken her. Vilkårene for gjenstandsinndragning
i første ledd første punktum fastsetter rammene for hva som kan inndras etter
bestemmelsen. Hjemmelen for verdiinndragning og ordet «istedenfor» i andre punktum
kan derfor ikke leses isolert, men må ses i sammenheng med adgangen til å inndra ting
etter første punktum.
(28) På grunn av sammenhengen mellom gjenstands- og verdiinndragning etter § 69 første ledd,
må det etter mitt syn oppstilles et tilsvarende vilkår om tilknytning mellom den straffbare
handlingen og verdien som ønskes inndratt.
(29) Verdiinndragning er et alternativ, og ikke subsidiær til å inndra ting. Eksempelvis ble
delvis inndragning av verdien valgt i HR-2018-556-A fordi det var for strengt å inndra
gjenstanden for den straffbare handlingen – en bolig som var brukt til å dyrke cannabis.
(30) Kravet om tilknytning kan også være oppfylt der tingen av ulike grunner ikke er i behold.
Eksempelvis hvis gjenstanden er solgt eller forbrukt, vil en inndratt verdi tilsvarende
salgssummen eller verdien av forbruket ha en klar tilknytning til den straffbare handlingen.
(31) Saken vår skiller seg fra disse eksemplene. Forbindelsen mellom verdien som kreves
inndratt og den straffbare handlingen, er at de domfelte har stilt sine konti til disposisjon og
overført utbyttet videre til ukjente bakmenn. Utbyttet er ikke i de domfeltes besittelse, og
de har heller ikke forbrukt det eller disponert over det utover beløpene som er inndratt etter
straffeloven § 67. Slik jeg ser det, er tilknytningen mellom verdiene som søkes inndratt og
den straffbare handlingen i denne situasjonen klart svakere enn det som ellers kjennetegner
gjenstandsinndragning.
(32) Etter min mening vil inndragning i et slikt tilfelle få visse likhetstrekk med utvidet
inndragning av utbytte etter straffeloven § 68, hvor det altså er adgang til inndragning av
HR-2025-2048-A, (sak nr. 25-081750STR-HRET)

6
utbytte uten at det kan påvises noen sammenheng mellom den straffbare handlingen og
formuesgodet som inndras.
(33) Ordlyden i § 69 første ledd andre punktum lest i sin kontekst trekker derfor i retning av at
det ikke er hjemmel til å inndra et hvitvasket utbytte som ikke er i lovbryterens besittelse.
Dersom det skal åpnes for en videre adgang til inndragning enn det som følger av rammene
for gjenstandsinndragning etter første punktum, må dette ha klar støtte i andre rettskilder.
Formålsbetraktninger
(34) Inndragning er som regel begrunnet i et overordnet formål om å gjenopprette situasjonen
fordi kriminalitet ikke skal lønne seg. Lovbryterens situasjon skal altså «nullstilles». Dette
er beskrevet slik i NOU 1996: 21 side 9 om inndragning av utbytte:
«Når gjerningspersonen har oppnådd en vinning ved den straffbare handling, er det et
grunnleggende rettferdighetskrav at vedkommende blir fratatt denne vinningen ut fra det
synspunkt at ingen skal tjene på å begå straffbare handlinger. Rettferdighetskravet tilsier
mao. at gjerningspersonens økonomiske situasjon 'nullstilles' i forhold til den oppnådde
vinning før straffen blir utmålt. Dette på samme måten som at tyvegodset blir beslaglagt og
deretter vindisert fra tyven».
(35) Adgangen til å inndra ting etter straffeloven § 69 er imidlertid vidtgående og dekker svært
ulike situasjoner, i motsetning til inndragning av utbytte etter § 67. Inndragning kan da ha
andre og mer blandede formål – både gjenopprettende, forebyggende og pønale, jf. blant
annet NOU 2020: 10 side 24.
(36) Inndragning i vår sak er i all hovedsak pønalt begrunnet.
(37) Som nevnt, har de domfeltes befatning med verdiene som kreves inndratt – 94 882 kroner
overfor A og 74 000 kroner overfor B – vært at de har stilt sine konti til disposisjon. De har
ikke disponert over midlene utover å sende utbyttet videre til ukjent tredjepart.
(38) Inndragning av disse verdiene har da karakter av gjengjeldelse ved å påføre lovbryteren et
økonomisk tap – et onde. Å tillate inndragning i denne situasjonen, vil i realiteten viske ut
forskjellen mellom inndragning og straff. Etter mitt syn harmonerer dette dårlig med at
lovgiver har definert inndragning som en strafferettslig reaksjon, men ikke som straff,
jf. straffeloven § 30 bokstav e.
(39) Inndragning av verdiene vil dermed ha likhetstrekk med bot som straff, men da en bot som
ikke utmåles etter retningslinjene i straffeloven § 53 andre ledd. Formelt er det riktignok
flere forskjeller mellom bot og verdiinndragning. Ved bøtestraff fastsettes det en subsidiær
fengselsstraff hvis boten ikke betales, mens de alminnelige regler om tvangsfullbyrdelse
gjelder ved inndrivelse av et inndragningskrav. For den domfelte kan likevel disse to
reaksjonene oppfattes nokså likt.
(40) Dersom bestemmelsen i § 69 første ledd andre punktum skal gis et så vidt
anvendelsesområde at den skal kunne brukes som et rent pønalt virkemiddel i en sak som
denne, bør det kreves klare holdepunkter i forarbeidene for at dette har vært lovgivers
mening.
HR-2025-2048-A, (sak nr. 25-081750STR-HRET)

7
Forarbeidene
(41) Lovens forarbeider inneholder både uttalelser som kan trekke i retning av en vidtgående
inndragningsadgang i et tilfelle som dette, og andre uttalelser som forutsetter en mer
restriktiv forståelse. Samlet sett gir de ikke grunnlag for en annen forståelse av
bestemmelsen enn det jeg trekker ut av ordlyden når første ledd leses i sammenheng.
(42) Adgangen til å foreta verdiinndragning kom inn i straffeloven 1902 § 35 ved en lovendring
i 1973. I Straffelovrådets innstilling, NUT 1970: 6, er det fremhevet at hjemmelen er tenkt
brukt også der tingen ikke lenger finnes, eller den tilhører noen man ikke kan inndra
overfor. På side 16 fremgår det:
«Tredje ledd har en bestemmelse om adgang til hel eller delvis inndragning av verdien av
en ting istedenfor selve tingen. Bestemmelsen vil særlig ha betydning når tingen ikke
lenger finnes, eller når den tilhører en man ikke har inndragningshjemmel overfor.»
(43) Dette er fulgt opp i forarbeidene til gjeldende straffelov. I Ot.prp. nr. 90 (2003–2004) side
463 heter det: «Dersom gjenstanden ikke lenger er i behold, kan verdien inndras». Det
samme la Straffelovkommisjonen til grunn i sin utredning, og brukte som eksempel at
verdien kan inndras der gjenstandsinndragning er utelukket fordi tingen er solgt, se
NOU 1992: 23 side 195.
(44) Konsekvensen av å inndra verdien til en ting som ikke lenger finnes, vil i mange tilfeller
kunne være at domfelte påføres et tap. Dette er også kommet til uttrykk i nevnte utredning
på side 203:
«Slik inndragning vil normalt påføre lovbryteren et tap, og ikke som ved inndragning
av vinning bare frata vedkommende berikelsen ved lovbruddet.»
(45) Dette er i utgangspunktet samsvarende med vår sak hvor de domfelte vil påføres et tap ved
en eventuell inndragning. Uttalelsen i proposisjonen om at verdien kan inndras dersom
gjenstanden ikke lenger er i behold, gir likevel ikke særlig veiledning for vår sak.
Formuleringen kan også forstås slik at den tar sikte på en situasjon hvor lovbryteren har
hatt nytte av tingen, for eksempel at den er forbrukt, eller at tingen er solgt, slik at verdien
som inndras har trådt i stedet for tingen på lovbryterens hånd. Forarbeidene gir uansett få
konkrete holdepunkter for at det skal være adgang til å inndra verdien i en situasjonen der
lovbryterens befatning med utbyttet utelukkende har vært å stille en konto til disposisjon
før utbyttet er transportert videre. Denne situasjonen kan ikke uten videre likestilles med de
typetilfellene som er omtalt i forarbeidene, og der lovbryteren for eksempel har solgt eller
forbrukt tingen som har vært gjenstand for en straffbar handling. I disse eksemplene vil det
være en klart nærmere tilknytning mellom verdien og den straffbare handlingen enn det
som er situasjonen i vår sak.
(46) I NUT 1970: 6 side 16–17 har Straffelovrådet riktignok enkelte uttalelser som kan gi en
viss støtte for at det skal være adgang til inndragning i et tilfelle som vårt. Det fremgår
blant annet at hjemmelen for verdiinndragning er ment å åpne for inndragning av samme
verdi hos flere, selv om tingen bare har tilknytning til ett straffbart forhold –
dobbeltinndragning om man vil. Slik jeg vurderer det, er dette synspunktet overførbart til
en situasjon hvor utbyttet har passert flere ledd, og ikke lenger er i hvitvaskerens besittelse,
som i vår sak. Rådet understreket imidlertid at som den store hovedregel skulle ikke
inndragning av tingens verdi skje hos flere.
HR-2025-2048-A, (sak nr. 25-081750STR-HRET)

8
(47) Jeg kan uansett ikke se at disse uttalelsene fra Straffelovrådet er drøftet i senere
lovforarbeider, heller ikke i forarbeidene til gjeldende straffelov. Betydningen er derfor
begrenset.
Rettspraksis
(48) Avklarende rettspraksis finnes ikke. Jeg nevner likevel at rekkevidden av hjemmelen er
berørt av Høyesterett i HR-2017-822-A, men uten at spørsmålet i vår sak er løst. Domfelte
i den saken hadde fått inndratt en million kroner som var hans eget utbytte fra hvitvasking,
jf. straffeloven 1902 § 34. Inndragning av hele utbyttet på ca. 43 millioner kroner, som
ikke var i domfeltes besittelse, ble ansett uforholdsmessig etter § 35 tredje ledd, som
tilsvarer gjeldende straffelov § 69 tredje ledd. Det var derfor ikke nødvendig å konkludere i
hjemmelsspørsmålet. Basert på eksempelet i proposisjonen om at utbytte fra hvitvasking i
utgangspunktet kan inndras etter denne bestemmelsen, bemerket Høyesterett i avsnitt 31:
«Uttalelsen er ikke nærmere underbygget, og den avklarer ikke om også
hvitvaskingsutbytte som ikke lenger er i hvitvaskerens besittelse kan inndras. Det
foreligger ikke rettspraksis som tar stilling til hjemmelsspørsmålet.»
(49) Videre er det i nevnte HR-2018-556-A avsnitt 34, lagt til grunn at verdiinndragning kan
skje der tingen ikke finnes. Men ettersom tingen – boligen – var i behold i den saken, gir
avgjørelsen ingen veiledning for spørsmålet i vår sak.
Forholdet til straffeloven § 69 tredje ledd
(50) Påtalemyndigheten har gjort gjeldende at loven må forstås slik at de hensyn som taler mot
inndragning, heller bør ivaretas gjennom anvendelse av «kan-skjønnet» i § 69 tredje ledd.
(51) Jeg nevner i denne sammenheng at Straffelovrådet hadde betenkeligheter med å innføre en
generell regel om inndragning av ting som har vært gjenstand for straffbar handling, men la
vekt på at det skulle være overlatt til domstolene i det enkelte tilfelle å avgjøre om og i
hvilken utstrekning adgangen til å inndra skulle benyttes, se NUT 1970: 6 side 16.
Departementet har videre fremhevet at bestemmelsen skulle åpne for fleksibilitet, og at
kravet om forholdsmessighet vil gi rom for å vektlegge de momentene som er sentrale ved
de ulike inndragningshjemlene, se Ot.prp. nr. 90 (2003–2004) side 347.
(52) Lovgivers tanke har altså vært at en smidig bestemmelse ville gi rom for å overveie i den
enkelte sak i hvilken utstrekning inndragning skal brukes. Men intensjonen om en fleksibel
hjemmel kan likevel ikke være avgjørende for tolkningen i en situasjon som denne.
(53) Jeg er riktignok enig med påtalemyndigheten i at inndragning vil kunne være et effektivt
virkemiddel for å bekjempe slik kriminalitet som vi står overfor her. Kunnskap om at
pengemuldyret risikerer inndragning av utbytte som er blitt transportert gjennom
muldyrkontoen, kan ha en viss avskrekkende effekt, ikke minst i ungdomsmiljøer. Ifølge
Økokrim er det særlig unge og sårbare mennesker som brukes som pengemuldyr, og det
pekes på at ungdom i liten grad ser ut til å forstå alvoret i handlingene, jf. rapporten:
«Bedrageri – et samfunnsproblem» fra 2023. Slike hensyn kan imidlertid ikke avhjelpe en
HR-2025-2048-A, (sak nr. 25-081750STR-HRET)

9
manglende forankring i ordlyden lest i sammenheng og sammenholdt med de øvrige
rettskildene.
(54) Avslutningsvis bemerker jeg at fornærmede har adgang til å fremme erstatningskrav mot
de domfelte, selv om det ikke er hjemmel for å inndra midlene i saken her,
jf. HR-2025-432-A.
Oppsummering
(55) Adgangen til verdiinndragning etter § 69 første ledd andre punktum, må tolkes i lys av
hjemmelen for gjenstandsinndragning i første punktum. Gjenstandsinndragning oppstiller
rammene for hva som kan inndras, og forutsetter at tingen som skal inndras, er i
lovbryterens besittelse. I dette tilfellet, hvor det er tale om å inndra verdien av en ting som
verken er solgt eller forbrukt, og lovbryteren ikke har disponert over utbyttet utover å
overføre det videre til ukjent tredjepart, er den tilknytningen som må kreves mellom
verdien og den straffbare handlingen i medhold av første punktum, ikke til stede.
(56) Etter mitt syn må en adgang til å inndra det aktuelle utbyttet kreve en klarere forankring
enn det som kan utledes av bestemmelsen i § 69 første ledd når den leses i sammenheng.
(57) Andre rettskilder gir ikke tilstrekkelig støtte for å forstå bestemmelsen slik at det er
hjemmel for å inndra i et tilfelle som dette. Inndragning vil i så fall ha et rent pønalt
formål. Det vil eventuelt være en oppgave for lovgiver å vurdere om
inndragningsadgangen skal være så vid.
Konklusjon
(58) Etter dette har jeg kommet til at påtalemyndigheten ikke gis medhold i kravene om
inndragning. Ankene må derfor forkastes.
(59) Jeg stemmer for slik
D O M :
Ankene forkastes.
(60) Dommer Sivertsen: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende, dommer Vang.
(61) Dommar Høgetveit Berg: Det same.
(62) Dommer Sæther: Likeså.
(63) Dommer Webster:
HR-2025-2048-A, (sak nr. 25-081750STR-HRET)

10
Dissens
(64) Jeg har et annet syn på lovtolkningen enn førstvoterende.
(65) Etter mitt syn åpner ordlyden i § 69 første ledd for å inndra verdien av det hvitvaskede
beløpet også når beløpet ikke er i behold hos hvitvaskeren. Det hvitvaskede beløpet har
vært «gjenstand for» «en straffbar handling», jf. første ledd første setning bokstav b. Andre
setning hjemler inndragning av «tingens verdi» istedenfor tingen. Verdiinndragning
muliggjør inndragning også når tingen ikke lenger er i behold hos lovbryteren.
(66) At det har vært hensikten, fremgår også av forarbeidene. Som førstvoterende nevner, er
utbytte som har vært gjenstand for hvitvasking, brukt som eksempel på ting som kan
inndras etter bestemmelsen, se Ot.prp. nr. 90 (2003–2004) side 346. Det er ikke stilt krav
om at utbyttet må være i behold hos hvitvaskeren. Tvert imot forutsettes det på side 463 at
verdiinndragning nettopp vil være aktuelt der gjenstanden ikke er i behold. Forarbeidene
gir altså ikke holdepunkter for at lovhjemmelen må tolkes innskrenkende for hvitvaskede
beløp som ikke er i behold.
(67) Verdien har dessuten en klar tilknytning til den straffbare handlingen,
hvitvaskingshandlingen. Det er beløpet som har gått gjennom de domfeltes konti som er
hvitvasket, og som det er spørsmål om å inndra verdien av.
(68) Jeg er enig med førstvoterende i at inndragning i et tilfelle som dette i det vesentlige er
pønalt begrunnet, i alle fall hvis man ser bort fra den gjenopprettende effekten en
inndragning til fordel for fornærmede vil ha. Den pønale effekten må hensyntas i den
samlede reaksjonsfastsettelsen, jf. straffeloven § 29 andre ledd. Det er også åpnet for et
skjønn etter § 69 tredje ledd slik at inndragning kan unnlates helt eller reduseres i den grad
inndragning er uforholdsmessig. Dette ble gjort i HR-2017-822-A avsnitt 32.
(69) Min konklusjon er etter dette at det er hjemmel for inndragning av de hvitvaskede
beløpene, men at inndragningen kunne falt bort eller vært redusert etter § 69 tredje ledd.
(70) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
Ankene forkastes.
HR-2025-2048-A, (sak nr. 25-081750STR-HRET)