Dato: 2025-09-18

Sammendrag: En gutt på 15 år og 4 måneder hadde stukket en 18-åring med kniv. I lagmannsretten ble han dømt for forsøk på drap og pålagt å betale oppreisning til skadelidte. Hendelsen inntraff en kveld da gutten var alene på vei hjem og støtte på fornærmede sammen med tre eldre venner. På grunn av tidligere uoverensstemmelser oppsto en konfrontasjon. Da holdt 18-åringen gutten fast og slo ham med et belte. Da gutten ikke klarte å rive seg løs, trakk han frem en kniv og stakk 18-åringen tre ganger i overkroppen. Stikkene medførte ikke alvorlig skade, men de kunne lett gjort det om vitale organer var blitt truffet.

Ved utmålingen av oppreisningen tok lagmannsretten utgangspunkt i et nivå på 175 000 kroner, som ble redusert til 100 000 kroner på grunn av skadelidtes medvirkning. Det ble ikke foretatt noen ytterligere reduksjon på grunn av skadevolderens unge alder.

Høyesterett kom til at forholdet i utgangspunktet kvalifiserer for en oppreisning på 250 000 kroner, som må reduseres med omtrent en tredjedel til 165 000 kroner på grunn av medvirkningen. Det understrekes at hensynet til barnets beste er et grunnleggende hensyn ved utmålingen av erstatning og oppreisning, men heller ikke Høyesterett fant det riktig å lempe erstatningen på grunn av alder i dette tilfellet. Selv om skadevolderen var mindreårig, var han fullt i stand til å overskue konsekvensene av sine handlinger. Når det i tillegg er snakk om et relativt beskjedent beløp, gir ung alder og sårbarhet ikke tilstrekkelig grunn til å sette ned ansvaret.

Dommen belyser betydningen av skadevolders unge alder og skadelidtes medvirkning ved utmåling av oppreisning.

D O M
avsagt 18. september 2025 av Høyesterett i avdeling med
dommer Aage Thor Falkanger
dommer Cecilie Østensen Berglund
dommer Kine Steinsvik
dommer Are Stenvik
dommer Thomas Chr. Poulsen
HR-2025-1792-A, (sak nr. 25-006657SIV-HRET og sak nr. 25-076329SIV-HRET)
Anke over Borgarting lagmannsretts dom 25. oktober 2024
I.
A (advokat Christian Lundin)
mot
B v/verger (advokat Gard Lind-Iversen – til prøve)
II.
B v/verger (advokat Gard Lind-Iversen – til prøve)
mot
A (advokat Christian Lundin)

2
S T E M M E G I V N I N G
(1) Dommer Stenvik:
Sakens spørsmål og bakgrunn
(2) Saken gjelder utmåling av oppreisning etter forsøk på knivdrap. Den reiser særlig spørsmål
om betydningen av skadevolders unge alder og av skadelidtes egen voldsutøvelse forut for
knivstikkingen.
(3) B ble tiltalt for blant annet forsøk på drap på A, jf. straffeloven § 275, jf. § 16. B var 15 år
og 4 måneder på gjerningstidspunktet i mars 2024. A var 18 år.
(4) Ringerike, Asker og Bærum tingrett fant det ikke bevist at B hadde utvist drapsforsett, og
dømte ham i stedet for forsettlig kroppsskade etter straffeloven § 273. Han ble ilagt
ungdomsstraff og kontaktforbud, samt pålagt å betale 40 000 kroner i oppreisning og
2 000 kroner i erstatning for økonomisk tap.
(5) Etter ankebehandling fant Borgarting lagmannsrett B skyldig i forsettlig drapsforsøk.
Straffen ble satt til ubetinget fengsel i 2 år og 9 måneder. Også lagmannsretten ila
kontaktforbud og tilkjente A oppreisning og erstatning. Oppreisningsbeløpet ble økt til
100 000 kroner. Domsslutningen punkt 4 lyder slik:
«4. B betaler 100 000 – etthundretusen – kroner i oppreisningserstatning til A innen
to uker fra forkynnelsen av dommen.»
(6) Ved utmålingen tok lagmannsretten utgangspunkt i et beløp på 175 000 kroner, som ble
redusert til 100 000 kroner som følge av As forutgående handlinger. Det ble ikke foretatt
noen nedsettelse på grunn av Bs alder.
(7) B anket straffedommen til Høyesterett og begjærte ny behandling av oppreisningskravet.
Anken over straffedommen ble nektet fremmet, og det sivile kravet kom da ikke til
behandling etter straffeprosesslovens regler, jf. straffeprosessloven § 434 sjuende ledd.
(8) Både A og B har påanket lagmannsrettens oppreisningsavgjørelse særskilt etter
tvistelovens regler, jf. straffeprosessloven § 434 åttende ledd. Begge ankene er fremmet til
behandling.
(9) For oppreisningskravets del står saken i samme stilling som for lagmannsretten.
Partenes syn på saken
(10) A har i korte trekk gjort gjeldende:
(11) Det bør først fastsettes et utgangspunkt for erstatningen. Deretter kan den eventuelle
betydningen av As forutgående handlinger vurderes. Hvorvidt det skal legges vekt på
skadevolders alder, bør vurderes til slutt.
HR-2025-1792-A, (sak nr. 25-006657SIV-HRET)

3
(12) Lagmannsrettens utgangspunkt er for lavt. Skaden ble voldt forsettlig, og handlingen hadde
stor skadeevne. Det var tilfeldigheter som gjorde at A overlevde, og han sliter fortsatt med
psykiske ettervirkninger. B har på sin side en langvarig og omfattende historikk med vold
og trusler, som må tillegges vekt i skjerpende retning. Et passende utgangspunkt er
omkring 300 000 kroner.
(13) Oppreisningen bør ikke avkortes på grunn av As forutgående opptreden, i alle fall ikke så
mye som lagmannsretten har gjort. B hadde flere handlingsalternativer og gikk klart ut
over grensen for nødverge. Hans handlinger var betydelig mer alvorlige enn As, og han
utviste større skyld.
(14) Selv om hensynet til barnets beste skal tas i betraktning, er det begrenset rom for å
redusere ansvaret for skader voldt ved alvorlige straffbare handlinger. Når skaden, som i
dette tilfellet, er voldt forsettlig ved bruk av kniv og med potensielt dødelig utfall, gir
skadevolders alder og begrensede økonomiske evne ikke tilstrekkelig grunnlag for å sette
ned oppreisningen.
(15) Høyesterett har tilstrekkelig grunnlag for å treffe realitetsavgjørelse. Subsidiært må
lagmannsrettens dom oppheves etter tvisteloven § 30-14 første ledd.
(16) A har lagt ned slik påstand:
«Prinsipalt:
B betaler oppreisning til A, fastsatt etter rettens skjønn.
Subsidiært:
Lagmannsrettens dom oppheves.»
(17) B har i korte trekk gjort gjeldende:
(18) Det erkjennes at vilkårene for å idømme oppreisningsansvar etter skadeserstatningsloven
§ 3-5, jf. § 1-1 er oppfylt.
(19) Lagmannsretten har tatt riktig utgangspunkt ved utmålingen av oppreisningen, men har lagt
for liten vekt på skadelidtes medvirkning og skadevolders unge alder.
(20) Selv om skaden ble voldt forsettlig, var forsettet i nedre sjikt. B handlet impulsivt og tenkte
ikke på at knivstikkene kunne være dødelige. Skadene var moderate, og det er ikke
sannsynlig at de vil bli varige.
(21) As forutgående angrep var den direkte årsaken til at B forsvarte seg med kniv. B var alene,
mens A opptrådte sammen med tre eldre venner. Situasjonen opplevdes som truende. Det
er rimelig at oppreisningen reduseres til det halve på grunn av skadelidtes medvirkning.
(22) Hensynet til barnets beste er grunnleggende ved utmålingen. Det er betydelig større rom
for å redusere ansvaret for barn og ungdom etter skadeserstatningsloven § 1-1 enn det er
for å lempe ansvaret for voksne etter § 5-2 første punktum. B er en sårbar gutt, og hensynet
til rehabilitering gjør seg sterkt gjeldende. Han er i kjerneområdet av den gruppen som
§ 1-1 tar sikte på å beskytte. Handlingens alvor står da ikke i veien for en reduksjon, som i
dette tilfellet bør være omkring 30 prosent. Oppreisningsbeløpet blir da 60 000 kroner.
(23) B har lagt ned slik påstand:
HR-2025-1792-A, (sak nr. 25-006657SIV-HRET)

4
«B dømmes til å betale oppreisningserstatning til A fastsatt etter rettens skjønn.»
Mitt syn på saken
Saksforholdet
(24) Partene er enige om at lagmannsrettens saksfremstilling og bevisvurdering kan legges til
grunn.
(25) B var alene på vei hjem en kveld i mars 2024, da han møtte A og tre av hans venner. Én av
vennene hadde hatt en konflikt med B dagen før og ønsket av den grunn å snakke med
ham. De fire vennene stoppet opp i en halvsirkel rundt B og holdt ham tilbake. A tok av seg
beltet og rullet det rundt hånden med beltespennen hengende løst. Lagmannsretten har lagt
til grunn at A holdt B fast med venstre hånd, mens han brukte den høyre til å slå ham med
beltespennen. B forsøkte å komme løs, men greide det ikke, og han trakk da frem kniven
og stakk A med moderat kraft. Ifølge lagmannsretten skjedde knivstikkingen raskt og
impulsivt.
(26) A ble påført tre stikk i henholdsvis venstre overarm, venstre brystflanke og korsryggen.
Kniven som ble brukt, var 22 centimeter lang og hadde et 9 centimeter langt og opptil
2,5 centimeter bredt blad.
(27) Lagmannsretten har gitt følgende beskrivelse av skadeomfanget:
«Skadene ble ikke vurdert som livstruende, og ingen store organer eller blodårer ble
truffet. I den sakkyndige erklæringen fremgår at behandlingen av A var begrenset til
kirurgisk sårbehandling og støttebehandling under innleggelsen. Varige fysiske mén
ble antatt å være begrenset til utvikling av arr og eventuelt tap av følelse i de skadde
hudområder.»
(28) Til tross for moderat skadeomfang fant lagmannsretten det bevist at stikkene i bryst og
rygg kunne vært dødelige om skadene ikke var blitt behandlet. Den la også til grunn at det
var nærmest tilfeldig at stikkene ikke gikk dypere inn og traff vitale organer.
(29) Om virkningene for A skriver lagmannsretten:
«For A var dette klart nok en skremmende opplevelse og hvor utfallet kunne blitt mer
fatalt. Han har forklart at han har slitt i ettertid og isolert seg mer hjemme og er
engstelig. Han forklarte også at han fortsatt har smerter ved sårene. Han hadde
tidligere noen småjobber, men klarer ikke det nå. As fastlege, Rubah Shah, forklarte
seg i lagmannsretten. Hun forklarte at A har psykiske belastninger som følge av
hendelsen og at han har problemer med å sove. Hadde han hatt vanlig jobb, ville han
blitt sykmeldt.»
Rettslige utgangspunkter
(30) De alminnelige vilkårene for oppreisning – erstatning for skade av ikke-økonomisk art –
fremgår av skadeserstatningsloven § 3-5. Etter paragrafens første ledd bokstav a kan
HR-2025-1792-A, (sak nr. 25-006657SIV-HRET)

5
oppreisning tilkjennes når noen forsettlig eller grovt uaktsomt har skadet en annen person.
Kravet om forsett eller grov uaktsomhet gjelder selve handlingen.
(31) Den skaden som skal kompenseres, er «tort og smerte» og «annen krenking eller skade av
ikke-økonomisk art», jf. § 3-5 første ledd første punktum. Det er tilstrekkelig at
skadefølgene var påregnelige, jf. HR-2018-2427-A avsnitt 40.
(32) Jeg nevner for ordens skyld at det objektive ansvaret for nødhandlinger etter
skadeserstatningsloven § 1-4 ikke omfatter krav om oppreisning, jf. Rt-2012-5 avsnitt 38.
(33) Oppreisning etter skadeserstatningsloven § 3-5 første ledd fastsettes «slik retten finner
rimelig». Etter rettspraksis skal beløpet gjenspeile «handlingens objektive grovhet, den
skylden skadevolderen har utvist, og skadens omfang og virkninger for skadelidte»,
jf. HR-2024-431-A avsnitt 45 med videre henvisninger. Det skal foretas en bred
helhetsvurdering, hvor også skadelidtes forhold – herunder hans medvirkning – kan
komme inn, jf. særmerknadene til § 5-1 i Ot.prp. nr. 75 (1983–1984) side 65, Rt-1997-883
på side 890–891 og Rt-2007-1777 avsnitt 25.
(34) Er skaden voldt av et barn eller en ungdom under 18 år, reguleres erstatningsspørsmålet i
tillegg av særregelen i skadeserstatningsloven § 1-1, jf. HR-2018-1014-A avsnitt 44 og
HR-2023-1172-A avsnitt 29. Etter bestemmelsen skal det tas hensyn til «alder, utvikling,
utvist adferd, økonomisk evne og forholdene ellers». Skadevolder skal bare pålegges å
betale erstatning eller oppreisning i den utstrekning det «finnes rimelig»,
jf. NUT 1964: 2 side 11 og særmerknadene i Ot.prp. nr. 48 (1965–1966) side 28. Dette
innebærer at skadelidtes interesser må veies mot de hensynene som taler for at barn og
ungdom i større grad enn voksne beskyttes mot de fulle konsekvensene av sine handlinger,
jf. HR-2018-1014-A avsnitt 30 og HR-2023-1172-A avsnitt 28.
(35) Særregelen om barn og ungdoms ansvar bygger hovedsakelig på to betraktninger: For det
første kan de kognitive evnene være så lite utviklet at det er urimelig å pålegge fullt ansvar.
For det andre har barn og ungdom som regel begrenset økonomisk evne. Et betydelig
erstatningsansvar vil kunne være en tung byrde og representere et hinder for en normal og
ønskelig overgang til voksenlivet. Der den skadegjørende handlingen fører til straff,
kommer også hensynene til rehabilitering og tilbakeføring til samfunnet inn.
Skadeserstatningsloven § 1-1 må tolkes og anvendes med dette som bakgrunn for å ivareta
hensynet til barnets beste i tråd med bestemmelsene i Grunnloven § 104 andre ledd og FNs
barnekonvensjon artikkel 3, jf. HR-2018-1014-A avsnitt 50–54 og HR-2023-1172-A
avsnitt 44–47, samt FNs barnekomités generelle kommentar nr. 24 fra 2019 avsnitt 76.
(36) I rettspraksis er det lagt til grunn at adgangen til å redusere erstatningsbeløpet er betydelig
videre etter skadeserstatningsloven § 1-1 enn i medhold av den alminnelige
lempingsregelen i § 5-2, jf. HR-2018-1014-A avsnitt 47 og HR-2023-1172-A avsnitt 30.
Bestemmelsen i § 5-2 får dermed ingen selvstendig betydning i disse sakene.
(37) Oppsummert følger det av HR-2018-1014-A at også barn kan dømmes til å betale
oppreisning til skadelidte når vilkårene etter skadeserstatningsloven § 3-5 er oppfylt. Ved
utmålingen skal barnets beste være et grunnleggende hensyn, jf. Grunnloven § 104 og
barnekonvensjonen artikkel 3. Hvilken betydning dette hensynet får i den enkelte sak,
beror ifølge HR-2023-1172-A avsnitt 47 på en konkret vurdering med utgangspunkt i de
momentene som skadeserstatningsloven § 1-1 angir.
HR-2025-1792-A, (sak nr. 25-006657SIV-HRET)

6
(38) Jeg tilføyer at det ved utmåling av oppreisning i saker som omfattes av
voldserstatningsloven, er vanlig å ta særskilt stilling til hvor mye beløpet skal lempes etter
reglene i skadeserstatningsloven § 1-1, § 1-3 eller § 5-2 første punktum. Dette har blant
annet sammenheng med at staten overfor den voldsutsatte svarer for beløpet før lemping,
jf. voldserstatningsloven § 4 andre ledd, men bare kan kreve regress så langt skadevolderen
er ansvarlig overfor skadelidte, jf. § 11 første ledd. Voldserstatningsordningen påvirker for
øvrig ikke utmålingen av oppreisningsbeløpet, jf. HR-2023-1172-A avsnitt 63.
Den konkrete vurderingen
Utgangspunktet for utmålingen
(39) Partene er enige om at den skadevoldende handlingen var forsettlig, og at det foreligger
ansvarsgrunnlag etter skadeserstatningsloven § 3-5 første ledd bokstav a, jf. § 1-1.
Spørsmålet er hvordan oppreisningen skal utmåles.
(40) Jeg tar utgangspunkt i handlingens objektive grovhet. B stakk A tre ganger. To av stikkene
trengte inn i torsoen, og det tredje medførte skade på venstre overarm. Handlingen var
brutal, hensynsløs og farlig. Skadelidte kunne ha blitt drept, og det var tilfeldigheter som
gjorde at han overlevde.
(41) Det neste momentet er skadevolderens subjektive skyld. Handlingen – knivstikkingen – var
altså forsettlig. B hadde også kunnskap om at hans handlinger mest sannsynlig ville få
dødelig utfall. Handlingene var imidlertid ikke planlagt, og B tenkte ikke gjennom
konsekvensene på handlingstiden.
(42) Det umiddelbare skadeomfanget besto i tre kutt som krevde sårbehandling. Ingen vitale
organer ble rammet. Ettervirkningene vil sannsynligvis være begrenset til arr og eventuelt
nedsatt følsomhet i de skadde partiene. De påførte skadene var klart påregnelige.
(43) Virkningene for skadelidte er primært knyttet As psykiske plager etter hendelsen. Han sliter
med angst, isolerer seg og har ikke vært i stand til å jobbe eller gå på skole. Det er ikke
opplyst å foreligge grunnlag for en medisinsk diagnose. Slik saken er opplyst for
Høyesterett, foreligger det heller ikke tilstrekkelig grunnlag for å bygge på at A er påført
varige plager.
(44) Med hensyn til forholdene ellers er det i denne saken først og fremst skadelidtes truende
adferd og forutgående voldsutøvelse som kommer i betraktning. Betydningen av dette
kommer jeg tilbake til. Ut over dette er det særlig skadevolders historikk med bruk av vold
som har vært trukket frem. Partene er uenige om dette skal tillegges vekt.
(45) B er flere ganger blitt anmeldt for kroppskrenkelser og kroppsskade, herunder ved bruk av
kniv. Det er opplyst å foreligge over 300 registeringer i politiets logg siden 2021, hvorav
han er mistenkt for å ha hatt en kriminell rolle i 179 av sakene. I straffesaksregisteret er
han ifølge de fremlagte opplysningene registrert som mistenkt eller siktet for 91 forhold,
som alle er henlagt på grunn av Bs alder på gjerningstidspunktet.
HR-2025-1792-A, (sak nr. 25-006657SIV-HRET)

7
(46) I strafferetten anses gjentakelse som en skjerpende omstendighet, jf. straffeloven
§ 77 bokstav k. Begrunnelsen for dette er at den som ikke har tatt lærdom av en tidligere
straffereaksjon, er særlig mye å bebreide. Selv om graden av klander er et relevant hensyn
også ved utmåling av oppreisning, er det mindre fremtredende enn i strafferetten. I
erstatningsretten er det først og fremst hensynet til kompensasjon for skadelidte som er
bærende. Dette tilsier forsiktighet med å øke oppreisningsbeløpet ved gjentakelser. I denne
saken kommer dette spørsmålet uansett ikke på spissen, siden B ikke tidligere har vært
ilagt noen strafferettslig reaksjon.
(47) Det kan legges til at en skadevolders erfaring med vold etter omstendighetene vil kunne ha
betydning ved vurderingen av subjektiv skyld. Men heller ikke dette kommer inn her,
ettersom partene er enige om at skaden er voldt forsettlig.
(48) Jeg går så over til å behandle størrelsen på oppreisningsbeløpet ut fra de momentene jeg
har vært inne på, altså foreløpig uten å trekke inn skadelidtes medvirkning og skadevolders
alder.
(49) Det foreligger ingen høyesterettsdom om oppreisning i et tilsvarende tilfelle.
(50) Lagmannsretten har under henvisning til tidligere lagmannsrettspraksis og Høyesteretts
dom HR-2024-219-A lagt til grunn at 175 000 kroner er et passende utgangspunkt.
(51) Jeg er enig i at lagmannsrettspraksis har interesse på dette området. Den er imidlertid ikke
normerende, og jeg går derfor ikke nærmere inn på den, ut over å peke på at nivået stort
sett har ligget i området 150 000 til 175 000 kroner. Etter mitt syn er dette noe lavt.
(52) HR-2024-219-A gjaldt ikke et tilsvarende tilfelle, men dommen har likevel interesse som
sammenligningsgrunnlag. Saken gjaldt et angrep mot Nav-ansatte, hvorav én ble drept og
en annen forsøkt drept med kniv. Skadevolders handlinger var langt grovere enn i saken
her, og konsekvensene for den skadelidte som overlevde, var mer alvorlige. Det var et
planlagt angrep utført med drapshensikt, gjennomført uten noen forståelig foranledning og
på særdeles gruoppvekkende måte. Skadelidte ble påført blant annet to stikksår i øvre del
av ryggen, som gikk gjennom brystveggen og inn i lungesekkene. Hun var også vitne til at
kollegaen ble drept med i alt 47 stikk- og skjærskader. Hendelsen resulterte i en
posttraumatisk stresslidelse for skadelidte. Det ble lagt til grunn at hun sannsynligvis ville
være arbeidsufør i overskuelig fremtid, og at skaden fortsatt ville ha store konsekvenser for
hennes daglige fungering. Oppreisningen ble satt til 375 000 kroner.
(53) Også HR-2024-708-A gjaldt forsøk på knivdrap. Det hadde oppstått et basketak etter at
skadelidte først var blitt angrepet av en annen person. Da skadelidte fikk overtaket, grep en
venn av angriperen inn og stakk skadelidte i buken med kniv. Stikket, som gikk gjennom
tykktarmen og delte den ene nyren i to, forårsaket omfattende og livstruende blødning i
bukhulen. En del av tykktarmen og hele nyren måtte fjernes. Det var tilfeldigheter som
førte til at han overlevde. Også her ble skadelidte diagnostisert med posttraumatisk
stresslidelse, i tillegg til hypokondrisk lidelse og smerter. Samordnet medisinsk invaliditet
etter skaden ble vurdert til i overkant av 45 prosent. Under hensyn til
forbedringspotensialet for de psykiske skadene ble den varige, samordnede medisinske
invaliditeten satt til 35 prosent. Partene var enige om at oppreisningsbeløpet under visse
forutsetninger skulle settes til 325 000 kroner, og utmålingen er derfor ikke nærmere
drøftet i dommen. Førstvoterende gir likevel i avsnitt 47 uttrykk for at det beløpet partene
HR-2025-1792-A, (sak nr. 25-006657SIV-HRET)

8
var enige om, er på et passende nivå. Én dommer reserverte seg mot å mene noe om
oppreisningsnivået.
(54) I begge disse sakene var skadefølgene og virkningene for skadelidte mer alvorlige enn i
saken her. I HR-2024-219-A var det i tillegg snakk om en handling som objektivt sett var
langt grovere, og i tillegg planlagt og målrettet gjennomført. Oppreisningen i vår sak må
derfor settes klart lavere enn i HR-2024-219-A, og lavere enn i HR-2024-708-A. Etter mitt
syn er 250 000 kroner et rimelig utgangspunkt.
Betydningen av skadelidtes forhold
(55) Som jeg har vært inne på, må også skadelidtes forhold tas i betraktning når oppreisning
skal utmåles.
(56) Det var A som først opptrådte truende og utøvde vold, og som dermed utløste Bs
handlinger.
(57) As angrep må anses som grovt, fordi det var forsettlig, brutalt og uten rimelig
foranledning. Det bidrar ytterligere til alvorligheten at det ble gjennomført i fellesskap med
tre andre personer. Lagmannsretten har lagt til grunn – og partene er enige om – at B
objektivt sett befant seg i en nødvergesituasjon. Det foreligger sparsomt med opplysninger
om hvor prekær situasjonen fremsto for B, men det må utvilsomt legges til grunn at han
opplevde situasjonen som skremmende og truende, og at han fryktet å bli påført
kroppsskade.
(58) Bs gjengjeldelse var likevel langt farligere. Ifølge lagmannsretten gikk Bs handlinger
«åpenbart ut over hva som var forsvarlig når angrepet gikk ut på slag med belte».
Knivstikkene var som nevnt potensielt livstruende.
(59) Ut fra en normativ vurdering er B klart mest å bebreide. I lys av skyldforholdene på hver
side bør oppreisningen av den grunn ikke avkortes med mer enn omtrent en tredjedel. Det
betyr at oppreisningen, før en tar hensyn til skadevolders unge alder, bør ligge omkring
165 000 kroner.
Betydningen av at skaden ble voldt av en mindreårig
(60) Særregelen i skadeserstatningsloven § 1-1 gjelder for barn og ungdom under 18 år. Den
dekker hele spekteret fra fødsel til myndighetsalder. B var 15 år og 4 måneder på
gjerningstidspunktet og befant seg dermed i øvre sjikt av den gruppen bestemmelsen
omfatter.
(61) Ungdoms adaptive fungeringsnivå øker normalt betraktelig gjennom tenårene, men det er
generelt lavere enn hos voksne. Det er ikke uvanlig at de har større vanskeligheter med
regulering av følelser, situasjonsforståelse og konsekvenstenkning, jf. HR-2023-1172-A
avsnitt 56, samt FNs barnekomités generelle kommentar nr. 24 avsnitt 22. Hvor sterkt slike
begrensninger gjør seg gjeldende, må vurderes konkret, jf. HR-2018-1014-A avsnitt 51.
HR-2025-1792-A, (sak nr. 25-006657SIV-HRET)

9
(62) Etter rettspraksis skal man være tilbakeholden med å lempe ansvaret ved alvorlige
straffbare handlinger, iallfall for ungdom over den kriminelle lavalder. Dette gjelder særlig
etter den alminnelige lempingsregelen i § 5-2 første punktum, men også når § 1-1 kommer
til anvendelse, jf. HR-2018-1014-A avsnitt 35 og 53, samt HR-2023-1172-A avsnitt 60.
(63) Slik jeg ser det, hadde begrensningene i adaptiv fungering som følge av aldersnivå liten
betydning i dette tilfellet. B må som nevnt ha opplevd situasjonen som truende og prekær,
men det ville også en voksen gjort. Og de mulige konsekvensene av handlingene må ha
stått klart for ham, selv om han ikke aktivt tenkte på dem.
(64) B har ingen inntekt eller formue av betydning og vil ventelig heller ikke få det de nærmeste
årene. Et oppreisningsansvar vil trolig være en relativt langvarig byrde for ham. På den
andre siden er det her snakk om et relativt begrenset beløp, som også en ung person bør
kunne betale uten at det ender i økonomisk ruin. I lys av det sosiale sikkerhetsnettet som B
vil være omfattet av, og under hensyn til dekningslovens regler om beslagsfrihet for
personlige eiendeler og midler til livsopphold, kan jeg ikke se at det vil være
uforholdsmessig å pålegge ansvar av den størrelsesorden det her er snakk om.
(65) B har anført at det også må legges vekt på hans vanskelige oppvekstvilkår, som har ført
ham ut i kriminalitet og rusmisbruk. Det er vist til at han oppfyller ICD-10-diagnosene
F91.1 Usosialisert adferdsforstyrrelse og F19.2 Avhengighetssyndrom som skyldes andre
eller flere psykoaktive stoffer. Jeg er enig i at en person med slike problemer kan være
særlig sårbar og ha nedsatt funksjonsnivå, noe som etter omstendighetene kan tale for å
lempe ansvaret. I HR-2023-1172-A, som gjaldt sovevoldtekt, ble ansvaret for en 15-åring
med lignende bakgrunn redusert med om lag 40 prosent, jf. avsnitt 58 og 62.
I HR-2018-1014-A og HR-2022-980-A ble det derimot ikke foretatt lemping. Den første
saken gjaldt gruoppvekkende drap av to personer, begått av en 15 ½ år gammel gutt. I den
senere saken hadde en gutt som var 17 år og 9 måneder på gjerningstidspunktet, utøvd
seksualisert vold mot en 14 år gammel jente.
(66) Hvorvidt lemping skal skje, og i så fall med hvor mye, beror i siste omgang på en
skjønnsmessig helhetsvurdering. I dette tilfellet legger jeg størst vekt på at B hadde
tilstrekkelige evner til å vurdere situasjonen og forstå de mulige konsekvensene av sine
handlinger, samt at det er snakk om et relativt beskjedent beløp. Hans vanskelige bakgrunn
og sårbarhet gir da ikke tilstrekkelig grunn til å redusere ansvaret.
Konklusjon
(67) Jeg er etter dette kommet til at oppreisningen bør fastsettes til 165 000 kroner.
(68) Jeg stemmer for denne
D O M :
I lagmannsrettens dom, domsslutningens punkt 4, gjøres den endring at oppreisningen
settes til 165 000 – etthundreogsekstifemtusen – kroner.
(69) Dommer Østensen Berglund: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
HR-2025-1792-A, (sak nr. 25-006657SIV-HRET)

10
(70) Dommer Steinsvik: Likeså.
(71) Dommer Poulsen: Likeså.
(72) Dommer Falkanger: Likeså.
(73) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
I lagmannsrettens dom, domsslutningens punkt 4, gjøres den endring at oppreisningen
settes til 165 000 – etthundreogsekstifemtusen – kroner.
HR-2025-1792-A, (sak nr. 25-006657SIV-HRET)