Dato: 2023-12-06

Sammendrag: Lagmannsretten hadde domfelt en kvinne for to tilfeller av kjøring i påvirket tilstand, da blodprøve viste at hun ved begge anledninger hadde hatt en konsentrasjon av THC i blodet som lå over grensa fastsatt i forskrift. THC er virkestoffet i cannabis. Den forskriftsfastsatte grensa for hva som skal regnes som kjøring i påvirket tilstand, er 0,004 mikromol THC per liter blod. Spørsmålet for Høyesterett var om denne grensa har hjemmel i lov og er gyldig.

Det var oppnevnt to sakkyndige for Høyesterett. Det går fram av de sakkyndiges erklæring at det forjevnlige brukereav cannabis skjer en akkumulering av THC i kroppen som gjør at det mange dager etter inntak vil kunne være en konsentrasjon over den forskriftsfastsatte grensa uten at dette påvirker kjøreferdighetene. Det går også fram av erklæringen at forsporadiske brukerevil en THC-konsentrasjon over grensa være en indikator for nedsatt kjøreevne.

Høyesterett la til grunn at lovens ordlyd ikke gir begrensninger for hvor grensa kan settes. Ut fra forarbeidene var det et hensyn å unngå å ramme små restkonsentrasjoner som ikke lenger gir påvirkning, men det primære siktemålet var å ramme alle tilfeller som kan gi påvirkning. Den grensa som er satt, ligger derfor innenfor de retningslinjene som forarbeidene gir uttrykk for.

Hvor den nøyaktige grensa skal settes – innenfor lovens ramme – beror på et faglig og politisk skjønn som domstolene ikke kan overprøve. Om grensa skal settes høyere, slik at den ikke eller i mindre grad rammer restkonsentrasjoner som ikke har påvirket kjøreevnen, men slik at den samtidig rammer færre som kan ha vært påvirket, er opp til forskriftsgiver eller lovgiver å vurdere.

Avgjørelsen avklarer at den forskriftsfastsatte grensa for THC i blodet er gyldig.

D O M
avsagt 6. desember 2023 av Høyesterett i avdeling med
dommer Bergljot Webster
dommer Henrik Bull
dommer Ingvald Falch
dommer Erik Thyness
dommer Thom Arne Hellerslia
HR-2023-2307-A, (sak nr. 23-081221STR-HRET)
Anke over Agder lagmannsretts dom 20. april 2023
A (advokat Frode Sulland)
mot
Påtalemyndigheten (førstestatsadvokat Esben Kyhring)

2
S T E M M E G I V N I N G
(1) Dommer Hellerslia:
Sakens spørsmål og bakgrunn
(2) Saken gjelder straff for kjøring i påvirket tilstand. Spørsmålet er om den forskriftsbestemte
grensa for konsentrasjon i blodet av THC – virkestoffet i cannabis – er gyldig.
(3) A ble i mai 2022 tiltalt for to tilfeller av kjøring mens hun var påvirket av THC. Den
forskriftsfastsatte grensa for straffbar påvirkning av THC, er 0,004 mikromol THC per liter
blod.
(4) Ved det første tilfellet, som fant sted i august 2021, ble det målt 0,0077 mikromol THC per
liter blod. Under den kliniske undersøkelsen framsto A som irritert og litt sint, og legen
konkluderte med at det var umulig å vurdere om hun var påvirket. Resultatet på testene
synes ikke å tyde på påvirkning.
(5) Når det gjelder det andre tilfellet, som fant sted i februar 2022, ble det målt
0,0057 mikromol THC per liter blod. Legens konklusjon etter den kliniske undersøkelsen
var at hun ikke var påvirket.
(6) Ved Agder tingretts dom 28. oktober 2022 ble A frifunnet for begge tiltalepostene om
kjøring i påvirket tilstand. Tingretten bygget på at hun hadde fått cannabis forskrevet av en
nederlandsk lege for å lindre smerter og ubehag ved kronisk sykdom. Ved forskrivning fra
lege er det den faktiske påvirkningen, ikke de faste grensene, som er avgjørende,
jf. vegtrafikkloven § 22 tredje ledd andre punktum.
(7) Påtalemyndigheten anket dommen til Agder lagmannsrett, som avsa dom 20. april 2023.
Lagmannsretten kom til at hun ikke hadde lagt fram tilstrekkelig dokumentasjon for at
inntakene var i henhold til forskrivning fra lege. Lagmannsretten kom også til at forskriften
om faste grenser var gyldig. Slutningen for tiltalepostene om kjøring i påvirket tilstand
lyder slik:
«A, født 00.00.1983, dømmes for to overtredelser av vegtrafikkloven § 31 første ledd
jf. andre ledd bokstav a, jf. § 22 første ledd jf. tredje ledd, jf. straffeloven § 79
bokstav a, til en bot på 8000 – åttetusen – kroner, subsidiært fengsel i 8 dager.»
(8) A anket domfellelsen til Høyesterett. Anken gjaldt lovanvendelsen og straffutmålingen.
Ved ankeutvalgets beslutning 25. juli 2023 ble anken over lovanvendelsen knyttet til
vegtrafikkloven § 22 første ledd, jf. tredje ledd første punktum fremmet til behandling,
mens resten av anken ble nektet fremmet.
(9) For Høyesterett er det oppnevnt to sakkyndige – assisterende avdelingsleder ved Oslo
universitetssykehus, avdeling for rettsmedisinske fag, Liliana Bachs og overlege ved
St. Olavs hospital, avdeling for klinisk farmakologi, Arne Helland – som har avgitt en
felles sakkyndig uttalelse. Den rettsmedisinske kommisjon hadde to mindre kommentarer
til uttalelsen, som ble besvart i en tilleggsuttalelse. De sakkyndige har også forklart seg
HR-2023-2307-A, (sak nr. 23-081221STR-HRET)

3
muntlig under ankeforhandlingen. Ellers står saken i det vesentlige i samme stilling som
for lagmannsretten.
(10) Ankende part – A – har i korte trekk gjort gjeldende:
(11) Det følger av legalitetsprinsippet at en forskrift som gir vilkår for straff, må ha hjemmel i
lov. Den faste grensa som er fastsatt for påvirkning av THC, har ikke en tilstrekkelig
forankring i vegtrafikkloven § 22. Ved tolkningen av hjemmelsloven står forarbeidene
sentralt, og det følger av disse at det ikke var meningen å ramme små rester av THC i
blodet som skyldes stoffinntak lenge før kjøringen, og som derfor ikke kan ha gitt noen
form for påvirkning under kjøringen.
(12) A har lagt ned slik påstand:
«Prinsipalt:
A frifinnes for tiltalebeslutningen punkt I a og b.
Subsidiært:
Punkt 2 i slutningen i Agder lagmannsretts dom 20.4.23 med ankeforhandling
oppheves.»
(13) Ankemotparten – påtalemyndigheten – har i korte trekk gjort gjeldende:
(14) Grensa for påvirkning av THC som er gitt i forskrift, ligger innenfor hjemmelen i
vegtrafikkloven § 22. Forarbeidene kan ikke forstås slik at loven ikke gir adgang til å sette
grensa så lavt at restkonsentrasjoner fra tidligere inntak kan rammes, selv om disse ikke
påvirker kjøreferdighetene. Det avgjørende er at forskriften rammer konsentrasjoner som
for noen kan gi påvirkning. Forskriften er derfor gyldig.
(15) Påtalemyndigheten har lagt ned slik påstand:
«Anken forkastes.»
Mitt syn på saken
Problemstillingen
(16) Etter vegtrafikkloven § 22 første ledd kan ingen føre motorvogn under påvirkning av
alkohol eller annet berusende eller bedøvende middel. Ifølge § 22 tredje ledd regnes
føreren i alle tilfeller som påvirket dersom konsentrasjonen i blodet av annet berusende
eller bedøvende middel overstiger grenser fastsatt i forskrift.
(17) Slik forskrift ble vedtatt i 2012 – forskrift om faste grenser for påvirkning av andre
berusende eller bedøvende middel enn alkohol m.m. I vedlegg I til forskriften er det oppgitt
grenseverdier for ulike stoffer, både straffbarhetsgrense svarende til 0,2 promille alkohol,
straffutmålingsgrense svarende til 0,5 promille alkohol og straffutmålingsgrense svarende
til 1,2 promille alkohol. For THC er straffbarhetsgrensa satt til 0,004 mikromol per liter
blod.
HR-2023-2307-A, (sak nr. 23-081221STR-HRET)

4
(18) Rusen som kommer av inntak av cannabis, skyldes særlig den kjemiske forbindelsen THC
(tetrahydrocannabinol). Hovedeffekten skjer i hjernen. Kjøreevnen svekkes de første
timene etter inntak. Ifølge de sakkyndige viser studier at kjøreevnen kan være svekket i
inntil fem timer etter røyking/inhalering og i inntil åtte timer etter spising av
cannabisprodukter. Om mengden THC i blodet skriver de sakkyndige på side 10 i
uttalelsen:
«Mengden THC i blodet er størst under og rett etter røyking eller vaporisering
[fordampning]. Fra blodet fordeles THC til resten av kroppen, der det binder seg i vev
og spesielt i fettvev. I denne fordelingsfasen, som varer i noen få timer etter
røykingen, faller konsentrasjonen av THC i blodet raskt.»
(19) THC som er blitt lagret i fettvevet, føres tilbake i blodet og vil deretter forsvinne, men
denne prosessen går sakte og tilsvarer ikke rusvirkningen de første timene etter inntak. For
personer som inntar cannabis jevnlig, vil THC bli akkumulert i fettvevet, og
konsentrasjonen i blodet kan som følge av dette overstige straffbarhetsgrensa uten at hen er
påvirket. De sakkyndige beskriver dette slik, jf. side 11 i uttalelsen:
«Etter enkeltinntak er mengden THC som fordeles til fettvevet veldig liten slik at
bidraget til tilbakeføring fra fettvev til blodet er uten betydning. I disse tilfellene vil
konsentrasjonen av THC i blodet være svært lav og ofte ikke målbar etter den første
fordelingsfasen. Det samme gjelder ved gjentatte, men sporadiske inntak. Dersom man
røyker jevnlig, anslagsvis hyppigere enn ukentlig (Mørland 2020), rekker ikke THC å
skilles fullstendig ut fra fettvevet mellom hvert inntak. Da vil THC hope seg opp
(akkumuleres) og kan nå høye konsentrasjoner i fettvevet. I slike tilfeller kan
overgangen fra fettvevet bli betydelig, og dermed også bidra til en høyere
konsentrasjon av THC i blod mellom inntakene. Av den grunn er THC ikke målbart i
blodet hos sporadiske brukere etter om lag 6−8 timer, og ofte mye kortere enn det,
mens det kan påvises i blodet til jevnlige røykere i mange dager og av og til uker,
avhengig av hvor hyppig og intensivt inntaket har vært (Bergamaschi 2013;
Desrosiers 2014).»
(20) Det går fram av de sakkyndiges uttalelse at for sporadiske brukere vil konsentrasjonen av
THC i blodet være en indikator for nedsatt kjøreevne. Dette gjelder selv om
sammenhengen er svakere enn for alkohol (etanol), og påvirkningen av kjøreevnen ikke er
like sterk. For jevnlige brukere stiller dette seg annerledes. Den akkumuleringen av THC i
fettvevet som skjer ved jevnlig bruk, innebærer at det ikke er noen nødvendig sammenheng
mellom konsentrasjonen av THC i blodet og konsentrasjonen som foreligger i hjernen. Det
er dessuten ikke mulig å fastslå om en konsentrasjon over straffbarhetsgrensa utgjør en
restkonsentrasjon etter tidligere inntak eller stammer fra et nylig inntak, da en målt
konsentrasjon ikke er egnet til å si noe om når inntaket skjedde. Slik de sakkyndige bruker
begrepene, menes med sporadisk bruk inntak av cannabis opp til noen få ganger i uka,
mens jevnlig bruk er tilnærmet daglig bruk.
(21) Det følger av dette at jevnlige brukere av cannabis risikerer å bli dømt for overtredelse av
vegtrafikkloven § 22 om kjøring i påvirket tilstand, selv om de ikke i faktisk forstand har
vært påvirket under kjøringen.
(22) Påtalemyndigheten har vist til at enkelte studier viser at jevnlig bruk av cannabis kan føre
til svekkelse av kognitive funksjoner. Det foreligger imidlertid ikke studier som viser at
dette fører til svekkede kjøreevner. Jeg ser derfor bort fra dette i den videre drøftelsen.
HR-2023-2307-A, (sak nr. 23-081221STR-HRET)

5
Gyldigheten av forskriften
Domstolenes kompetanse
(23) Det er et grunnleggende prinsipp at ingen kan straffes uten at den straffbare handlingen går
fram av lov, jf. Grunnloven § 96 og Den europeiske menneskerettskonvensjon (EMK)
artikkel 7. Loven kan vise til nærmere regler gitt i forskrift, men regler som gis på denne
måten, må ligge innenfor fullmakten til å gi forskrift. Dersom forskriften ikke har hjemmel
i loven, er forskriften ikke gyldig, og overtredelse kan ikke straffes.
(24) Domstolene har i en straffesak i utgangspunktet samme kompetanse som i en sivil sak til å
prøve gyldigheten av en forskrift, jf. HR-2022-2171-A Oslo-forskriften avsnitt 27.
Domstolene kan derfor fullt ut prøve spørsmålet om forskriften har hjemmel i loven, men
bør være tilbakeholdne i prøvingen dersom hjemmelen gir anvisning på faglige vurderinger
eller samfunnsmessige prioriteringer, jf. avsnitt 31. Jeg kan ikke se at forskriftshjemmelen
i vegtrafikkloven § 22, slik jeg tolker denne, gir grunn til en slik tilbakeholdenhet. Noe
annet er departementets valg av regler innenfor det handlingsrom som loven gir. Dette
valget vil bero på faglige og politiske vurderinger som domstolene som hovedregel ikke
kan prøve.
(25) Det faktum som forskriften bygger på, kan prøves, se samme dom avsnitt 39. Jeg nevner
her at det går fram av de sakkyndiges uttalelse at det ikke foreligger nye studier som gjør at
det må legges til grunn et vesentlig annet faktum enn da det sist ble vurdert å revidere
forskriften, i 2021.
(26) Ved spørsmålet om hvilken hjemmel loven gir, står naturlig nok lovens ordlyd sentralt.
I tillegg er forarbeidene til loven en kilde til forståelse av hvilken forskriftsfullmakt
Stortinget ga da loven ble vedtatt.
Lovens ordlyd
(27) De deler av vegtrafikkloven § 22 som har særlig interesse, er første til tredje og siste ledd,
som lyder slik:
«Ingen må føre motorvogn når han er påvirket av alkohol eller annet berusende eller
bedøvende middel.
Har han større alkoholkonsentrasjon i blodet enn 0,2 promille eller en alkoholmengde
i kroppen som kan føre til så stor alkoholkonsentrasjon i blodet, eller større
alkoholkonsentrasjon i utåndingsluften enn 0,1 milligram per liter luft, regnes han i
alle tilfeller for påvirket av alkohol i henhold til bestemmelsene i loven.
Overstiger konsentrasjon i blodet av annet berusende eller bedøvende middel grenser
fastsatt i forskrift gitt med hjemmel i loven, eller en mengde slikt middel i kroppen
som kan føre til så stor konsentrasjon av slikt middel i blodet, regnes han i alle tilfeller
for påvirket i forhold til bestemmelsene i loven. Dette gjelder likevel ikke hvor
overskridelsen skyldes legemiddel inntatt i henhold til gjeldende forskrivning fra lege
eller tannlege.
…
HR-2023-2307-A, (sak nr. 23-081221STR-HRET)

6
Departementet kan gi forskrift om grenser for konsentrasjoner i blodet av annet
berusende eller bedøvende middel som nevnt i tredje ledd og § 31 annet ledd.»
(28) Forskriftshjemmelen i siste ledd inneholder ingen andre krav enn at det må være tale om
konsentrasjoner i blodet av berusende eller bedøvende middel. Hovedregelen i første ledd
kunne vært forstått slik at det er en forutsetning at grensa for slike konsentrasjoner ikke
settes lavere enn at den bare rammer førere som faktisk er påvirket. Formuleringen i tredje
ledd er imidlertid at ved overskridelse av grensene «regnes han i alle tilfeller for påvirket».
Det er derfor grensene i forskriften som definerer hvem som regnes som «påvirket», ikke
begrepet «påvirket» som definerer hvilke grenser som kan settes.
(29) Samme formulering er benyttet i andre ledd om påvirkning av alkohol. Det går fram av de
sakkyndiges uttalelse at i praksis vil ikke alle være påvirket ved en alkoholpromille på 0,2.
Likevel regnes føreren «i alle tilfeller for påvirket». Videre følger det av andre og tredje
ledd at det er tilstrekkelig at det er inntatt en mengde som kan føre til en konsentrasjon
over grensa – det er altså ikke blodverdiene og påvirkningen på kjøretidspunktet som er
avgjørende. Det ligger derfor allerede i lovens bestemmelser at det er mulig å bli dømt for
kjøring i påvirket tilstand uten faktisk å være påvirket.
Forarbeidene
(30) Forbudet i § 22 første ledd mot å føre bil påvirket av andre berusende eller bedøvende
midler enn alkohol, ble innført i 1959. For å bli ansett som påvirket måtte
kjøreferdighetene være nedsatt, og dette måtte være basert på en individuell vurdering,
jf. Rt-2001-882. Påvirkning måtte derfor bevises konkret, typisk gjennom klinisk
undersøkelse utført av lege og blodprøveresultat vurdert av rettsmedisinsk sakkyndig.
(31) I 2001 ble grensa for alkohol senket fra 0,5 til 0,2 promille. Det ble på dette tidspunktet
utredet om det burde settes faste grenser for andre rusmidler, men blant annet utfordringen
med å sette verdier som traff riktig, gjorde at det ikke ble gått videre med dette.
(32) Nye utredninger førte senere til at Samferdselsdepartementet likevel gikk inn for dette.
Forslaget i Prop. 9 L (2010–2011) om å innføre faste grenser bygget særlig på en rapport
fra en arbeidsgruppe fra 2009 − Kjøring under påvirkning av andre rusmidler enn alkohol.
Forslag til endringer i vegtrafikkloven.
(33) Arbeidsgruppas forslag, som er beskrevet i proposisjonen side 16 følgende, var at grensene
skulle settes lavt, basert på et prinsipp om nulltoleranse for rusmidler og kjøring. Det ble
også anbefalt at det skulle ses bort fra utviklet toleranse for rusmidler som følge av
tilvenning. Begge deler ville innebære at de faste grensene også ville ramme førere som
ikke faktisk var påvirket.
(34) Når det gjelder hvor de faste grensene skulle settes, ble ulike alternativer vurdert. Et
alternativ var et umodifisert nulltoleranseprinsipp, altså at enhver målbar
stoffkonsentrasjon skulle omfattes, men dette ble vurdert å ramme for vidt. Et annet
alternativ var en såkalt alminnelig påvirkningsgrense, tilsvarende 0,5 i alkoholpromille,
altså en grense der de fleste som ikke har utviklet toleranse, vil være påvirket.
Arbeidsgruppa gikk i stedet inn for en løsning mellom disse to alternativene – et modifisert
nulltoleranseprinsipp med lave grenser – som ville ha «mye til felles» med grensa for
HR-2023-2307-A, (sak nr. 23-081221STR-HRET)

7
alkohol på 0,2 promille. Slike minstegrenser skulle sikre at loven bare ville ramme tilfeller
der det kunne «foreligge mulighet for» prestasjonsforringelse, samtidig som «visse»
minimumskonsentrasjoner fra inntak flere dager før ble holdt utenfor, jf. proposisjonen
side 18. Forslaget gikk videre ut på at de nærmere grensene burde fastsettes etter råd fra en
faglig rådgivningsgruppe.
(35) Arbeidsgruppas forslag ble sendt på høring. I høringsrunden kom Statens legemiddelverk
med motforestillinger knyttet nettopp til den problemstillingen som er reist i saken her – at
slike lave grenser som arbeidsgruppa gikk inn for, ville kunne ramme restkonsentrasjoner
fra inntak flere dager tilbake i tid som ikke lenger vil gi påvirkning.
(36) Departementet sluttet seg likevel til arbeidsgruppas forslag om hvilke forutsetninger som
burde ligge til grunn for fastsettingen av faste grenser, jf. proposisjonen side 22–23.
Departementet var klar på at det skulle ses bort fra toleranseutvikling. Det ble også
bemerket at forslaget innebar en innstramming sammenlignet med dagjeldende lov, og at
lave grenser ville innebære nulltoleranse, da det i praksis ikke vil være mulig å bruke
narkotika før kjøring uten å komme i straffansvar. Det ble videre uttalt:
«I tråd med arbeidsgruppa sitt framlegg finn likevel departementet det tenleg at tilfelle
der føraren under og/eller etter køyringa berre har hatt minimale restkonsentrasjonar,
forårsaka av stoffinntak kanskje fleire dagar attende i tid, ikkje vert ramma av
vegtrafikklova sitt forbod. Departementet legg til grunn at lovfastsette grenser basert
på eit nulltoleranseprinsipp, berre vil ramme personar med stoffkonsentrasjonar i blod,
‘ved hvilke det kan foreligge mulighet for prestasjonsforringelse’».
(37) Det er ikke forklart nærmere hva som menes med «minimale» restkonsentrasjoner. Temaet
er også omtalt i sammendraget innledningsvis i proposisjonen, men med en noe annen
formulering, jf. side 6 i proposisjonen. Det heter her at loven «primært» har til formål å
ramme førere der det kan foreligge mulighet for redusert prestasjonsevne, og at en «i størst
mogleg grad» ønsker å utelukke at førere blir straffet på grunnlag av gamle
restkonsentrasjoner som ikke kan ha påvirket kjøreferdighetene.
(38) Når det gjelder høringsuttalelsen fra Statens legemiddelverk, bemerket departementet at
uttalelsen ikke var «heilt treffande», og viste til de føringene for fastsettelsen av grenser
som ellers var gitt, jf. proposisjonen side 23–24. Departementet ga derfor ikke noe
inngående svar på den problemstillingen som Legemiddelverket hadde reist, men jeg
forstår bemerkningene slik at det ble gitt tilslutning til arbeidsgruppas forslag til tross for
høringsuttalelsen.
(39) Jeg legger til grunn at både arbeidsgruppa og departementet var klar over at det ikke er
mulig å sette faste grenser som både rammer alle konsentrasjoner som «kan» gi påvirkning,
og som samtidig utelukker at restkonsentrasjoner fra tidligere inntak rammes. Innføring av
faste grenser ga derfor et dilemma: Jo lavere grense, jo flere vil komme over grensa uten å
være påvirket − og jo høyere grense, jo flere som kan være påvirket, vil havne under
grensa. Uttalelsene i proposisjonen må leses på denne bakgrunn. Det er da naturlig å forstå
føringene slik at grensene skulle settes med formål om å ivareta begge hensyn, men
primært med siktemål om å ramme alle tilfeller der det «kan» foreligge påvirkning. Jeg
forstår derfor uttalelsen i sammendraget som en dekkende sammenfatning av de føringene
som lå i proposisjonen.
HR-2023-2307-A, (sak nr. 23-081221STR-HRET)

8
(40) I innstillingen fra justiskomiteen, Innst.105 L (2010–2011), er det i sammendraget av
innholdet i proposisjonen benyttet samme formuleringer som i sammendraget i
proposisjonen. I tilknytning til de konkrete lovendringene viser komiteen til endringen av
grensa for alkoholpåvirkning og de preventive virkninger dette har gitt, og uttaler at den
«støtter derfor regjeringens intensjon om en lovendring som bygger på et
nulltoleranseprinsipp for kjøring under påvirkning av andre rusmidler», jf. side 3. I den
grad det kan leses noe ut av komitebehandlingen, gir den støtte for at det primære har vært
nulltoleranseprinsippet.
Foreløpig oppsummering
(41) Lovteksten er vid, men må tolkes i lys av hva Stortinget ble forespeilet i proposisjonen, der
departementet gir flere føringer for hvordan de faste grensene skal settes. Proposisjonen
må imidlertid forstås i sin helhet, framfor tolkninger av enkeltuttalelser. Lest i sin helhet
gir proposisjonen uttrykk for at de faste grensene skulle basere seg på et
nulltoleranseprinsipp med den modifikasjon at det skulle settes minstegrenser som
overstiger minste målbare konsentrasjon. Minstegrensene skulle ivareta to hensyn som vil
kunne krysse hverandre – både at tilfeller der det kan foreligge påvirkning, rammes, og at
restkonsentrasjoner som ikke lenger gir påvirkning, ikke rammes – men der det første
skulle være det primære.
Forskriftens grense for THC
(42) De nærmere grensene i forskriften er satt etter tilrådning fra en faglig rådgivningsgruppe,
slik arbeidsgruppa anbefalte. Rådgivningsgruppa foretar jevnlige revurderinger av de
fastsatte grensene, basert på ny forskning – det er foretatt nye gjennomganger i 2015 og
2021. Straffbarhetsgrensa for THC har imidlertid stått uendret siden forskriften trådte i
kraft i 2012.
(43) Straffbarhetsgrensa for THC er basert på samme prinsipp som for øvrige stoffer. Det går
fram av rådgivningsgruppas rapport fra 2010, Etablering av faste grenser for påvirkning av
andre stoff enn alkohol, side 17–18 at ulike prinsipper ble vurdert. Et prinsipp basert på
minste målbare konsentrasjon – som ifølge de sakkyndige gjerne angis til 0,001 mikromol
THC per liter blod – ble avvist fordi dette ville ramme videre enn hva som kan gi
påvirkning. Et prinsipp basert på den faktiske påvirkning som foreligger ved 0,2 i
alkoholpromille, ble avvist ut fra at det er få signifikante utslag av en slik promille, slik at
det ville være vanskelig å foreta en sammenligning basert på vitenskapelige tester. Det
prinsippet som ble valgt, var å ta utgangspunkt i hva som er en vanlig rusdose som gir
tydelig påvirkning, og som ved alkohol gjerne settes til 1,0 i promille. Grensa for alkohol
er i loven satt til en femtedel av dette, altså 0,2 promille, og prinsippet ledet derfor til at
grensa ble satt til en femtedel av en vanlig rusdose.
(44) Rådgivningsgruppa viser til at dette gir grenser som er i overensstemmelse med grensa for
alkohol, og som vil gi «en viss sannsynlighet» for faktisk påvirkning. Videre går det fram
at restkonsentrasjoner vil ligge under en slik grense, unntatt dersom store mengder er tatt
inn eller flere inntak har funnet sted. For THC ble det tatt utgangspunkt i at en rusdose gir
en konsentrasjon på 0,020 mikromol per liter blod, og en femtedel utgjør da
0,004 mikromol per liter blod.
HR-2023-2307-A, (sak nr. 23-081221STR-HRET)

9
(45) Jeg forstår den noe skjematiske framgangsmåten som uttrykk for at det er vanskelig å finne
andre holdepunkter for hvor den nærmere grensa skal settes. Rådgivningsgruppa har
samtidig vist til de kryssende hensynene som jeg har omtalt. Hensynet til å unngå at
restkonsentrasjoner rammes, er delvis ivaretatt. Alternativet for rådgivningsgruppa ville
vært å sette grensa høyere. En høyere grense ville samtidig ha rammet færre tilfeller der
konsentrasjonen «kan» ha gitt påvirkning av kjøreferdighetene, og derfor i mindre grad ha
ivaretatt nulltoleranseprinsippet som lovendringen primært bygger på. Den grensa som ble
valgt, går ikke utenfor de tilfeller der det «kan» foreligge påvirkning. Jeg viser her til de
sakkyndiges uttalelse side 27 om at blant brukere som ikke har utviklet toleranse, vil noen
kunne være påvirket ved konsentrasjoner i området 0,004 til 0,010 mikromol THC per liter
blod.
(46) Det er etter dette mitt syn at den grensa som er satt for THC, ligger innenfor lovens ramme,
og at forskriften på dette punktet er gyldig.
(47) Hvor den nøyaktige grensa skal settes – innenfor lovens ramme – beror på et faglig og
politisk skjønn som domstolene ikke kan overprøve. Om grensa skal settes høyere, slik at
den ikke eller i mindre grad rammer restkonsentrasjoner som ikke har påvirket kjøreevnen,
men slik at den samtidig rammer færre som kan ha vært påvirket, er opp til forskriftsgiver,
eventuelt lovgiver, å vurdere. Det samme gjelder alternativet om å gå mer eller mindre
tilbake til en ordning der det foretas en individuell vurdering.
Konklusjon
(48) Siden fastsettelsen i forskriften av grensa for hva som skal regnes som påvirkning ved
konsentrasjoner av THC i blodet, er gyldig, er lagmannsrettens rettsanvendelse riktig.
Anken skal da forkastes.
(49) Jeg stemmer for denne
D O M :
Anken forkastes.
(50) Dommer Thyness: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(51) Dommer Bull: Likeså.
(52) Dommer Falch: Likeså.
(53) Dommer Webster: Likeså.
Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
Anken forkastes.
HR-2023-2307-A, (sak nr. 23-081221STR-HRET)