Dato: 2023-06-14

Sammendrag: Saken gjelder en fars krav om erstatning etter pasientskadeloven for psykisk skade som følge av at datteren begikk selvmord etter behandlingssvikt i helsevesenet. Høyesterett er kommet til at det rettslige kravet til adekvat årsakssammenheng ikke er oppfylt.

Datteren, som i store deler av oppveksten hadde blitt fulgt opp av helsevesenet for sine psykiske plager, begikk selvmord da hun var 20 år gammel. Faren og Pasientskadenemnda var enige om at selvmordet sannsynligvis ville vært unngått dersom hun hadde fått adekvat behandling. Det hadde vært en svikt i behandlingen over flere år. Den dagen selvmordet skjedde hadde datteren permisjon uten tilsyn fra sykehuset der hun var under frivillig behandling på lukket avdeling.

Høyesteretts flertall på fire dommere kom til at fars psykiske skade var påregnelig i den forstand at slik skade erfaringsmessig kan forventes når et barn dør som følge av selvmord. Rettslig sett må det etter høyesterettspraksis, som et vilkår for å få erstatning, i tillegg foreligge en «særlig belastning» utover tapet av barnet. Selv om faren utvilsomt har vært utsatt for store belastninger over lang tid, kom Høyesterett til at selvmordet eller omstendighetene rundt det rettslig sett ikke kan sies å utgjøre en særlig belastning, ut over tapet av datteren. Vurderingen bygger først og fremst på at dødsfallet ikke sto i umiddelbar sammenheng med svikten i helsehjelpen. Høyesterett fant at det ikke var slik nærhet mellom fars psykiske skade og den ansvarsbetingende helsesvikten at det var rimelig å knytte erstatningsansvar til den.

En dommer dissenterte og mente at omstendighetene rundt selvmordet og den langvarige behandlingssvikten i helsevesenet representerte en «særlig belastning» ut over selve tapet av datteren.

D O M
avsagt 14. juni 2023 av Høyesterett i avdeling med
justitiarius Toril Marie Øie
dommer Bergljot Webster
dommer Wenche Elizabeth Arntzen
dommer Borgar Høgetveit Berg
konstituert dommer Magni Elsheim
HR-2023-1108-A, (sak nr. 22-164782SIV-HRET)
Anke over Borgarting lagmannsretts dom 3. oktober 2022
Staten v/Pasientskadenemnda (advokat Maria Kirkeeide Ravnå – til prøve)
mot
A (advokat Tom Sørum)

2
S T E M M E G I V N I N G
(1) Dommer Arntzen:
Sakens spørsmål og bakgrunn
(2) Saken gjelder en fars krav om erstatning etter pasientskadeloven for økonomisk tap på
grunn av psykisk skade som følge av at hans datter begikk selvmord etter behandlingssvikt
i helsevesenet. Spørsmålet er om det rettslige kravet til adekvat årsakssammenheng er
oppfylt.
(3) As datter B døde ved selvmord 5. november 2012. Hun var da 20 år gammel.
(4) I sine første leveår var B ved god helse. I perioden 2001 til 2004 fikk hun problemer med
tretthet og utmattelse. Hun ble deprimert, begynte med selvskading og fikk etter hvert
suicidale tanker. I tiden fra 2006 gjorde B flere selvmordsforsøk. Hun utviklet også et
rusproblem knyttet til skadelig bruk av vanedannende medisiner og narkotiske stoffer.
(5) I store deler av oppveksten ble B fulgt opp for sine psykiske lidelser. Fra 2006 til
2012 mottok hun behandling ved X HF (X), divisjon for psykisk helsevern. Frem til hun
fylte 18 år fikk hun oppfølging av BUP Y og Ungdomspsykiatrisk klinikk, og deretter av
DPS Z, Akuttpsykiatrisk avdeling og Avdeling for rus og avhengighet (ARA).
(6) Nyttårsaften 2011 ble B alvorlig skadet under et selvmordsforsøk hvor hun hoppet fra en
bro. A så hva som skjedde og trodde at datteren var død.
(7) Den 11. oktober 2012 ble B frivillig innlagt på X, ARA, enhet for illegale rusmidler (IR).
Etter drøye to uker ønsket hun å skrive seg ut, men sykehuset vurderte på dette tidspunktet
selvmordsrisikoen som høy ved en eventuell utskriving og overtalte henne til å bli på
sykehuset. Også foreldrene motsatte seg utskriving.
(8) Den 5. november 2012 fikk B permisjon og ble kjørt til skolen. Hun kom ikke tilbake og
ble 6. november 2012 funnet død på et hotell. Det er antatt at hun tok en overdose med
narkotiske stoffer og la seg i badekaret for å drukne. Drukning er angitt som dødsårsak. A
og C mottok dødsbudskapet den dagen B ble funnet og fulgte med på politistasjonen for å
identifisere henne.
(9) I slutten av november 2012 fremsatte foreldrene krav om erstatning fra Norsk
pasientskadeerstatning (NPE). Erstatningskravet var begrunnet med at Bs død skyldtes
svikt i helsehjelpen hun fikk de seks siste årene før hun døde. Foreldrene varslet også
Fylkesmannen i Oslo og Akershus, som åpnet tilsynssak for perioden 2010 til 2012. I juni
2014 konkluderte Fylkesmannen med at X hadde brutt forsvarlighetskravet i
spesialisthelsetjenesteloven § 2-2, både i forbindelse med diagnostiseringen og
behandlingen av B, og ved å gi henne permisjon uten tilsyn 5. november 2012.
(10) Etter at NPE og Pasientskadenemnda (PSN) avslo erstatningskravet, tok foreldrene i
november 2017 ut stevning med krav om utgiftsdekning etter skadeserstatningsloven
§ 3-4 tredje ledd. Tingretten oppnevnte spesialist i psykiatri Olaf Bakke som sakkyndig.
HR-2023-1108-A, (sak nr. 22-164782SIV-HRET)

3
I sin skriftlige erklæring konkluderte han med at det forelå svikt i behandlingen og
oppfølgingen B fikk ved X divisjon for psykisk helsevern i perioden 2006 til 2012.
(11) I et utenrettslig forlik i oktober 2018 erkjente staten ansvar for at B ble utsatt for
«svikt ved diagnostisering, med påfølgende svikt i behandlingen, av psykisk sykdom». Ved
«riktig diagnose og påfølgende behandling ville sannsynligvis selvmordet 05.12.2012 vært
unngått». Det ble senere utbetalt erstatning for diverse utgifter.
(12) De første årene etter Bs død var A i fullt arbeid samtidig som han jobbet med å komme til
bunns i ansvarsforholdene knyttet til Bs selvmord. Sommeren 2016 brøt han sammen og
fikk senere samme år diagnosen PTSD, posttraumatisk stresslidelse, med dissosiative trekk
og forsinket debut, komplisert sorg og sannsynligvis en panikklidelse. Han er ikke i arbeid
og mottar arbeidsavklaringspenger.
(13) I desember 2018 fremsatte A krav om erstatning for økonomisk tap på grunn av egen
psykisk skade forårsaket av Bs selvmord etter behandlingssvikten i helsevesenet. Kravet
ble avslått ved NPEs vedtak i april 2019, som ble stadfestet ved Pasientskadenemndas
vedtak 14. februar 2020.
(14) A tok 13. juli 2020 ut stevning mot staten ved Pasientskadenemnda. Oslo tingrett avsa
1. desember 2021 dom med slik domsslutning:
«1. A har krav på erstatning fra Norsk Pasientskadeerstatning.
2. Staten v/Pasientskadenemda dømmes til å betale A erstatning for
saksomkostninger i klageomgangen med
18.881 – attentusenåttehundreogåttién – kroner innen 2 – to – uker fra
dommens forkynnelse.
3. Staten v/Pasientskadenemda dømmes til å betale A saksomkostninger for
tingretten med
293.251 – tohundreognittitretusentohundreogfemtién – kroner innen
2 – to – uker fra dommens forkynnelse.»
(15) Staten anket over hovedkravet i slutningens post 1. Post 2 er dermed ikke lenger en del av
saken. Borgarting lagmannsrett avsa 3. oktober 2022 dom med slik domsslutning:
«1. Anken forkastes.
2. I sakskostnader for lagmannsretten betaler staten ved Pasientskadenemnda
197 283 – etthundreognittisyvtusentohundreogåttitre – kroner til A senest
2 – to – uker etter at dommen er forkynt.»
(16) Dommen er avsagt under dissens.
(17) Lagmannsrettens flertall ga uttrykk for tvil, men la avgjørende vekt på at selvmord utgjør
en tilleggsbelastning for de etterlatte, og at selvmordet skjedde på et tidspunkt da A trodde
at B var i trygge hender på sykehuset og følgelig var uforberedt på dødsfallet. Det ble også
vist til at behandlingssvikten hadde vært langvarig. Mindretallet var enig i at disse
forholdene utgjorde tilleggsbelastninger ved Bs død, men fant dem ikke tilstrekkelig til å
oppfylle det rettslige kravet til adekvat årsakssammenheng.
(18) Staten ved Pasientskadenemnda har anket over lagmannsrettens rettsanvendelse. Saken står
i det vesentlige i samme stilling som for lagmannsretten.
HR-2023-1108-A, (sak nr. 22-164782SIV-HRET)

4
Partenes syn på saken
(19) Den ankende part – staten ved Pasientskadenemnda – har i korte trekk gjort gjeldende:
(20) Det er ikke adekvat årsakssammenheng mellom selvmordet og As psykiske skade. Bs
selvmord var utvilsomt en stor belastning for foreldrene, men det står ikke i tilstrekkelig
nær og direkte sammenheng med den ansvarsbetingende unnlatelsessvikten i behandlingen.
Som det fremgår av HR-2018-2080-A Ullevål, må omstendighetene rundt dødsfallet
utgjøre en «særlig belastning» utover det å miste barnet. Dette er ikke tilfellet i saken her.
(21) A var ikke vitne til selvmordet, og dødsbudskapet ble meddelt på en normal og skånsom
måte. Forhold knyttet til identifiseringen hos politiet og begravelsen ligger utenfor
pasientskadeerstatningens dekningsområde og er uansett ordinære og avledede følger av
skadesituasjonen. Verken selvmordsforsøket i 2011/2012 eller den langvarige
feilbehandlingen har ifølge de sakkyndige spilt noen nevneverdig rolle for utviklingen av
As psykiske lidelser. En pasientskade som utvikler seg over tid, faller normalt utenfor
skadesituasjoner som dekkes. Tilsvarende må psykisk skade hos pårørende som inntrer
lang tid etter skadehendelsen, anses som for fjern og avledet.
(22) Det utgjør heller ingen særlig belastning i rettslig forstand at B tok livet sitt under en
permisjon fra X IR. Selv om A trodde hun var under kontinuerlig oppfølging av sykehuset,
var han kjent med selvmordsrisikoen og følgelig forberedt på at dette kunne skje.
(23) Staten ved Pasientskadenemnda har lagt ned slik påstand:
«1. Staten ved Pasientskadenemnda frifinnes.
2. Staten ved Pasientskadenemnda tilkjennes sakskostnader for tingrett,
lagmannsrett og Høyesterett.»
(24) Ankemotparten – A – har i korte trekk gjort gjeldende:
(25) Lagmannsrettens flertall har korrekt lagt til grunn at det foreligger adekvat
årsakssammenheng.
(26) Det følger av HR-2018-2080-A Ullevål at psykiske skader har samme erstatningsrettslige
vern som fysiske skader. De tidligere «sjokkskadekriteriene» er forlatt, og det kreves ikke
lenger at skadesituasjonen er helt ekstraordinær eller særlig gruoppvekkende. Det
avgjørende er om det foreligger en «særlig belastning». Psykisk skade påført den indre
kretsen av pårørende som en følge av en ansvarsbetingende behandlingssvikt, er påregnelig
og skal bedømmes på samme måte som tilsvarende skade hos direkte skadelidte.
(27) Et selvmord som kunne vært unngått ved adekvat behandling, innebærer en økt risiko for
psykisk skade hos pårørende, og er i seg selv en «særlig belastning» utover tapet av barnet.
Etter Ullevåldommen er det ikke avgjørende at den pårørende har vært til stede under
dødsfallet. Belastningen ved et selvmord blir ytterligere forsterket når det skyldes en
mangeårig behandlingssvikt. Også selvmordsforsøket nyttårsaften 2011/12, den
traumatiske identifiseringen hos politiet og begravelsen, som A aldri har husket noe av, har
bidratt til å gjøre dødsfallet særlig belastende.
HR-2023-1108-A, (sak nr. 22-164782SIV-HRET)

5
(28) I totalvurderingen må det videre legges vekt på graden av skyld, både ved at
behandlingssvikten pågikk over mange år, og at B var innvilget permisjon uten tilsyn da
selvmordet skjedde.
(29) A har lagt ned slik påstand:
«1. Anken forkastes.
2. A tilkjennes saksomkostninger for Høyesterett.»
Mitt syn på saken
Rettslige utgangspunkter
(30) Erstatningskravet for tapet A har lidt som følge av den psykiske skaden han ble påført i
tilknytning til datterens selvmord, er forankret i pasientskadeloven § 2 første ledd bokstav
a. Bestemmelsen lyder slik:
«Pasienten og andre som har lidt tap på grunn av pasientskade, har krav på
erstatning når skaden skyldes […] svikt ved ytelsen av helsehjelp, selv om
ingen kan lastes,»
(31) Det er ikke tvilsomt at foreldrene til et barn som har vært utsatt for en pasientskade, er
blant dem som vil kunne få erstatning etter denne bestemmelsen.
(32) Partene er enige om at det foreligger pasientskade som skyldes svikt ved helsehjelpen B
fikk i perioden 2006 til 2012, og at også beslutningen 5. november 2012 om å gi henne
permisjon fra X IR uten tilsyn, omfattes av ansvarsgrunnlaget. Det er videre enighet om at
selvmordet sannsynligvis ville vært unngått hvis B hadde fått adekvat behandling.
Spørsmålet er om det rettslige kravet til adekvat årsakssammenheng mellom de
ansvarsbetingende forholdene og farens psykiske skade er oppfylt. Den faktiske
årsakssammenhengen er ikke bestridt.
(33) I rettspraksis er kravet til adekvans gjerne formulert slik at erstatningsansvaret må
avgrenses mot skade som er «en så upåregnelig, fjern og avledet følge av den
skadevoldende handling at det ikke er rimelig å knytte ansvar til den», jf. HR-2020-1332-A
avsnitt 64 med henvisning til Rt-2007-172 avsnitt 66. Det skal altså foretas en vurdering av
påregneligheten og nærheten mellom skaden og den ansvarsbetingende handlingen. Som
jeg kommer tilbake til, bruker jeg begrepet påregnelig om hvilke skader som faktisk eller
erfaringsmessig kan forventes. Spørsmålet om nærhet knytter seg til den rettslige
avgrensningen av ansvarets rekkevidde.
(34) Den sentrale dommen om erstatningsansvar ved foreldres tap av barn som følge av svikt i
helsehjelpen, er HR-2018-2080-A Ullevål. Dommen gjelder en mors rett til erstatning på
grunn av psykisk skade som følge av sønnens død etter feilbehandling på sykehus. Jeg
gjennomgår i det følgende rettstilstanden som kan utledes av denne dommen.
(35) Førstvoterende tar i avsnitt 28 utgangspunkt i at «rammene for det lovbestemte ansvaret for
tap som andre enn pasienten selv lider, skal trekkes ut fra alminnelige erstatningsrettslige
HR-2023-1108-A, (sak nr. 22-164782SIV-HRET)

6
prinsipper, slik disse følger av Høyesteretts praksis». Han viser i denne sammenheng til
Ot.prp. nr. 31 (1998–1999) side 52–53, som omhandler «tredjepersoners» tap. Jeg forstår
dette slik at det generelle erstatningsrettslige prinsippet om adekvat årsakssammenheng
gjelder, men at den konkrete anvendelsen av det naturlig nok vil reflektere at det her
gjelder mer avledede skader på tredjepersoner. Den restriktive praksis som Høyesterett
hadde fulgt ved adekvansvurderingen av pårørendes såkalte sjokkskader, er illustrerende i
så måte. Som det fremgår av avsnitt 29, er det denne praksisen Ullevåldommen foretar «en
viss» justering av.
(36) Den grundige gjennomgangen i avsnittene 30 til 40 av fire høyesterettsdommer på området
viser at det tidligere ble trukket «meget snevre grenser» for familiemedlemmers rett til
erstatning for egne psykiske skader. De tre første dommene gjaldt foreldres tap av barn, der
erstatning ble tilkjent i bare ett av tilfellene. I den siste dommen ble en kvinne som hadde
vært vitne til at ektefellen fikk store ansiktsskader etter å ha blitt truffet av et
forbipasserende tog, tilkjent erstatning. Som det fremgår av avsnitt 48, bygger dommene
på at skadesituasjonen måtte være helt ekstraordinær eller særlig gruoppvekkende for å gi
den direkte skadelidtes nærstående rett til erstatning.
(37) Førstvoterende tar i de påfølgende avsnittene til orde for å videreutvikle det han omtaler
som «anslagene til rettsutvikling» i den siste dommen. Han konsentrerer seg om psykiske
skader ved foreldres tap av barn og påpeker at psykiske skader i dag står i samme
erstatningsrettslige stilling som fysiske skader. Denne likestillingen har sammenheng med
at vi har «fått vesentlig mer og dypere innsikt i psykologiske skademekanismer,
årsaksforhold og komplekse sorgreaksjoner». Den nye kunnskapen innebærer blant annet
at man «i større grad enn før vil kunne anse psykiske skader når noen mister et barn som
påregnelige». Ved å legge listen for erstatningsansvar for høyt, reduserer man dessuten det
erstatningsrettslige vernet for de mindre robuste skadelidte. Dette utfordrer det såkalte
sårbarhetsprinsippet.
(38) I avsnitt 46 peker førstvoterende samtidig på hensyn som taler for at adekvansvurderingen
i disse sakene har blitt praktisert «mindre fleksibelt og snevrere enn ellers i
erstatningsretten». Han viser først til mindretallet i Rt-1960-357 Bersagel, som uttaler at vi
befinner oss på «et omfattende og lite kontrollerbart skadeområde» hvor det bare er «de
mer robuste blant kretsen av sjokkskadede pårørende» som kan forventes å gjøre slike
erstatningskrav gjeldende. Det pekes dessuten på faren for at en endring av rettstilstanden
kan gi «opphav til spekulasjoner og unødvendige prosesser». Førstvoterende viser videre
til flertallets omtale av «rentemotivet», som innebærer at «utsikten til en betydelig
erstatning bidrar til å styrke opplevelsen av skade». Et hensyn som han selv fremhever i
påfølgende avsnitt, er at «[e]n større omlegging av praksis» i noen grad vil rokke ved
forutsetningene for ulike offentlige erstatningsordninger.
(39) Hovedbudskapet i avsnitt 47 er at disse innvendingene «har noe mindre vekt i dag», men at
det fortsatt «gjør seg gjeldende spesielle avgrensingshensyn» ved den erstatningsrettslige
vurderingen av pårørendes psykiske skade. Selv om grunnlaget for Høyesteretts «meget
strenge praksis er svekket, så er det ikke falt bort». Det er for eksempel fremdeles god
grunn til å trekke «nokså snevre rammer» for hvilken personkrets som omfattes, og ta
utgangspunkt i at vedkommende må høre til «den indre kjerne av pårørende».
(40) I avsnitt 48 understreker førstvoterende at det ligger til rette for en «viss justering» nettopp
i saker der noen mister sitt barn som følge av en erstatningsbetingende handling eller
HR-2023-1108-A, (sak nr. 22-164782SIV-HRET)

7
begivenhet, eller der barnet på denne måten blir alvorlig skadet. Dette innebærer at det ikke
lenger bør stilles krav om at skadesituasjonen var «helt ekstraordinær eller særlig
gruoppvekkende». Grensene bør være en «del romsligere» og trekkes ut fra følgende
retningslinjer, jf. avsnitt 49:
«Den helt spesielt nære personlige og følelsesmessige bindingen som en forelder har
til sitt barn, fører til at det alltid vil være en tung psykisk belastning når et barn dør
eller blir hardt skadet. Ut fra dette er det generelt ikke upåregnelig med en reaksjon
som også innebærer en psykisk skade hos forelderen. Dette gjelder selv om ingen
bestemte personer kan lastes for dødsfallet, og selv om ikke forelderen selv er til stede
når barnet dør eller blir skadet. For at ansvar for slik psykisk skade hos forelderen skal
kunne være aktuelt, må det likevel være forhold knyttet til skadesituasjonen eller
omstendighetene rundt den som i seg selv representerer en særlig belastning for
forelderen, utover selve tapet av, eller skaden på, barnet. Nærheten mellom den
psykiske skaden hos forelderen og den skadegjørende handlingen eller begivenheten
vil være et moment i denne vurderingen. Og man må, her som ellers i
erstatningsretten, innen rimelighetens grenser knytte vurderingen til den konkrete
forelderens forutsetninger, enten vedkommende er alminnelig robust eller mer enn
vanlig sårbar.»
(41) Jeg utleder av dette at kravet til påregnelighet – hvilke skader som faktisk eller
erfaringsmessig kan forventes – når foreldre mister sitt barn som følge av en
ansvarsbetingende handling, ikke er til hinder for å tilkjenne erstatning for psykisk skade.
Jeg bemerker at spørsmål om slik påregnelighet likevel vil kunne oppstå i tilknytning til
skadens varighet og omfang. Ved disse vurderingene kommer samtidig det alminnelige
sårbarhetsprinsippet til anvendelse slik at den konkrete forelderens forutsetninger skal
legges til grunn «innen rimelighetens grenser».
(42) Når det gjelder den rettslige avgrensningen av ansvaret, følger det av avsnitt 49 at
skadesituasjonen eller omstendighetene rundt den må representere en særlig belastning for
forelderen, utover tapet av, eller skaden på barnet. Med «skadesituasjonen» forstår jeg
barnets dødsfall eller skade. Førstvoterende fremhever at også nærheten mellom den
psykiske skaden hos forelderen og den skadegjørende handlingen eller begivenheten inngår
i denne vurderingen. Det alminnelige prinsippet om at skaden ikke må være for «fjern og
avledet» fra det ansvarsbetingende forholdet, står altså fortsatt sentralt i
adekvansvurderingen ved denne typen «tredjepersonskader».
(43) Endelig minner førstvoterende i avsnitt 50 om at Høyesterett tidligere har lagt «til dels stor
vekt» på ansvarsgrunnlaget og skadevolders skyld.
(44) Den konkrete rettanvendelse i Ullevåldommen illustrerer at Høyesterett foretok «en viss
justering» av praksis.
(45) Den 15 år gamle gutten var diagnostisert med mellomgulvsbrokk. Han skulle opereres og
hadde gode utsikter til å bli bra. Moren sovnet i en sykeseng ved siden av sønnen i troen på
at han ville bli passet på av kyndig personell gjennom natten. Da hun våknet morgenen
etter, fant hun ham død eller døende, uten pust og blå i huden. Moren måtte selv tilkalle
helsepersonell, som forsøkte gjenoppliving uten å lykkes. Den direkte dødsårsaken var
hjerteinfarkt som skyldtes at en ventrikkelsonde som var anlagt for å motvirke farlig trykk
mot lunger og hjerte, ved en feil ikke ble innlagt på ny etter at gutten hadde dratt den ut
under overføringen til sykehuset.
HR-2023-1108-A, (sak nr. 22-164782SIV-HRET)

8
(46) Dødsfallet kom brått og uventet på mor, og hun var selv til stede da gutten døde. Mor ble
tilkjent erstatning for psykisk skade, og i avsnitt 54 heter det om adekvansvurderingen:
«Det er, etter mitt syn, ikke tvilsomt at disse omstendighetene omkring Bs død var en
særlig belastning for A. Belastningen står i umiddelbar sammenheng med svikten i
helsehjelpen overfor B. As psykiske skade på grunn av påkjenningene i forbindelse
med Bs død er da ikke så upåregnelig eller fjern at ansvar av denne grunn er
utelukket.»
(47) Saken fremstår ikke som et grensetilfelle. Jeg har samtidig merket meg at det i tillegg til
den særlige belastingen mor ble utsatt for, også vises til at belastningen står i umiddelbar
sammenheng med svikten i helsehjelpen. Nærheten i årsaksrekken utgjorde slik sett et
selvstendig og sentralt moment i den kortfattede adekvansvurderingen.
(48) Ved vurderingen av om det foreligger en særlig belastning vil det etter dette fortsatt kunne
ha betydning om forelderen var vitne til dødsfallet eller i nærheten da det skjedde.
Bedømmelsen skal likevel være en del romsligere enn etter de tidligere
«sjokkskadekriteriene». Videre vil den umiddelbare sammenhengen mellom belastningen
og svikten i helsehjelpen, herunder om dødsfallet kom brått og uventet, stå sentralt.
Den konkrete rettsanvendelsen
(49) B var en ung voksen på 20 år da hun døde. Jeg finner det likevel klart at far hører til den
indre kjerne av pårørende i Ullevåldommens forstand. B bodde fortsatt hjemme, og
foreldrene fulgte sykdommen og behandlingssituasjonen tett.
(50) Det er videre påregnelig at far utviklet den aktuelle psykiske skaden som følge av Bs
selvmord. Den rettsoppnevnt sakkyndige for tingretten, spesialist i psykiatri Carsten J.
Bjerke, skriver i sin erklæring at et «selvmord hos et ungt menneske vil i seg selv utgjøre
en betydelig risiko for varig, traumebetingende reaksjoner». Jeg legger i denne
sammenheng ikke vekt på at det gikk lang tid før fars psykiske skade for alvor
materialiserte seg.
(51) Jeg går så over til selve avgrensningen av ansvarets rekkevidde. Spørsmålet er om
selvmordet eller omstendighetene rundt det i rettslig forstand var en særlig belastning
utover selve tapet av B, herunder om det er tilstrekkelig nærhet mellom fars psykiske skade
og svikten i helsehjelpen.
(52) Det å miste sitt barn i selvmord er en påkjenning som i alminnelighet gjør dødsfallet tyngre
å bære. Av Folkehelseinstituttets rapport Selvmord i Norge, sist oppdatert 16. november
2022, fremgår det at etterlatte etter selvmord rapporterer om «høyere nivåer av
avvisningsfølelse, skam, stigma og behov for å skjule det som har skjedd».
(53) På bakgrunn av forliket fra oktober 2018, legger jeg i likhet med lagmannsretten videre til
grunn at selvmordet sannsynligvis ville vært unngått dersom B hadde fått riktig diagnose
og adekvat behandling. Svikten i helsehjelpen var likevel ikke den umiddelbare årsaken til
Bs død. Et selvmord beror på avdødes egne handlinger. Tragisk nok er det nettopp dette
som bidrar til tilleggsbelastningene ved å miste et barn i selvmord. Det at helsevesenet ikke
HR-2023-1108-A, (sak nr. 22-164782SIV-HRET)

9
klarte å avverge den fatale konsekvensen av Bs grunnlidelse, er da fjernere og mer avledet
i den sammensatte årsaksrekken frem mot fars psykiske skade.
(54) Som det fremgår av Fylkesmannens tilsynsvedtak, ble risikoen ved en permisjon fra
sykehuset der B var frivillig innlagt på lukket avdeling, vurdert av flere behandlere:
«I sykepleienotat fra 4. november er det jouralført at ‘Hun sier hun vil prøve å
begynne på skolen igjen i morgen kl. 12.10. Ønsker at noen herfra kjører og henter.
Sier hun må, ellers mister hun plassen’. I vurderingen av permisjon til skole den
5. november fremgår det at behandler var usikker på om pasienten ville komme til å
ruse seg. Hun trekker derfor psykologspesialist inn for å gjøre en vurdering av
forsvarlighet ved permisjon. Det er i tråd med god praksis å sørge for
spesialistvurdering ved stor usikkerhet. Det foreligger ikke eget journalnotat fra
samtalen med spesialist, men det er dokumentert den 7. november, etter at pasienten er
funnet død, at også seksjonsleder/overlege ble konsultert på grunn av stor usikkerhet
hos begge behandlerne. Etter en avveining av kortsiktige og langsiktige forhold
knyttet til skole, kronisk suicidalitet og rus, velger man å gi pasienten permisjon. Det
fremgår av journalnotatene, både fra den 5. november, og de notater som er skrevet
den 7. november, at man var i sterk tvil om pasienten var stabil nok til å gjennomføre
permisjonen, men at man ikke fant grunnlag for å inndra permisjonen eller holde
pasienten tilbake.»
(55) Dette viser at sykehuset sto overfor sammensatte og vanskelige avveininger. Selv om
lagmannsretten la til grunn at det var uforsvarlig å gi B permisjon uten tilsyn, fant den ikke
bevismessig grunnlag for en høyere grad av skyld. Slik saken står for Høyesterett, har jeg
ikke anledning til å overprøve disse vurderingene.
(56) Far var ikke kjent med permisjonen og trodde at B var i trygge hender på sykehuset den
aktuelle dagen. Dette gjør at dødsfallet kom brått og uventet på ham der og da. Far var
likevel kjent med den underliggende selvmordsrisikoen knyttet til datterens grunnlidelse
som familien hadde levd med gjennom flere år.
(57) I motsetning til saksforholdet i Ullevåldommen, var det ikke far som fant B død.
Dødsbudskapet ble formidlet av en prest og en politimann, som begge var til stede sammen
med Bs mor.
(58) Det er anført at den langvarige behandlingssvikten og det at far var vitne til
selvmordsforsøket 10 måneder tidligere, må tillegges vekt ved den samlede vurderingen.
Det er ingen tvil om at far har vært utsatt for store belastninger over lang tid.
Lagmannsretten fant imidlertid ikke holdepunkter for at disse belastingene har spilt noen
«nevneverdig rolle» som årsaksfaktor for hans psykiske skade som følge av selvmordet.
Jeg kan da vanskelig se at de kan tillegges vekt ved adekvansvurderingen.
(59) Det er videre anført at også etterfølgende omstendigheter må trekkes inn. Samme dag som
foreldrene mottok dødsbudskapet, var de på politihuset for å identifisere B. Om dette heter
det i den sakkyndiges rapport, gjengitt i lagmannsrettens dom:
«Mottakelsen av politiet i Politihuset på W beskrives som lite profesjonelt
gjennomført. Uten ytterligere innledning eller ivaretakende kommentarer ble
foreldrene ført til et bord der 3 bilder av det forkomne og ustelte liket av B lå synlige.
… Dette synet har brent seg inn i As hukommelse. … [M]in vurdering er … at dette
ble gjort på en måte som bidro til å forsterke traumet for A.»
HR-2023-1108-A, (sak nr. 22-164782SIV-HRET)

10
(60) Identifikasjon er en tung plikt for de nærmeste pårørende når noen dør. I dette tilfellet
skjedde den på en lite skånsom måte. Fotografiene skapte et gruvekkende billedminne av
selvmordet, noe som bidro til å knytte far sterkere til selve dødsfallet.
(61) Selv om slike etterfølgende omstendigheter ikke gjelder svikten i helsehjelpen, må
traumatiserende opplevelser i nær tilknytning til dødsfallet også kunne tillegges vekt i
helhetsvurderingen. Jeg legger en viss vekt på de belastende omstendighetene rundt
identifikasjonen, men kan likevel ikke se at slike forhold utenfor helsevesenets kontroll i
seg selv kan være avgjørende.
(62) Jeg er endelig enig med den samlede lagmannsretten i at det ikke kan legges vekt på at far i
en informasjonssamtale opplevde at sykehuset avviste at det var gjort feil. Bs lidelse var
kompleks og sammensatt, og det er forståelig at det tok tid å avklare ansvarsforholdene. At
begravelsen var tung, og at far ikke husker noe fra den, er heller ikke omstendigheter som
kan sies å være en særlig belastning utover tapet av datteren. Som lagmannsretten peker på,
står disse omstendighetene dessuten i et enda fjernere forhold til både ansvarsgrunnlaget og
skadesituasjonen.
(63) Oppsummert mener jeg at den psykiske skaden far ble påført på grunn av svikten i
helsehjelpen som igjen ledet frem til Bs selvmord, ikke er upåregnelig i den forstand at den
gikk ut over det man erfaringsmessig kunne forvente. Jeg kan imidlertid ikke se at
selvmordet eller omstendighetene rundt det i rettslig forstand kan anses som en «særlig
belastning» utover selve tapet av B. Ved denne vurderingen legger jeg først og fremst vekt
på den sammensatte årsaksrekken, der belastningen ikke står i umiddelbar sammenheng
med svikten i helsehjelpen. Dette innebærer at fars psykiske skade ikke har en slik nærhet
til den ansvarsbetingende helsesvikten at det er rimelig å knytte ansvar til den. Heller ikke
de øvrige omstendighetene rundt datterens død gjør at kravet til adekvat
årsakssammenheng samlet sett kan anses oppfylt.
Konklusjon og sakskostnader
(64) Jeg er etter dette kommet til at A ikke har krav på erstatning fra Norsk
pasientskadeerstatning, og at staten ved Pasientskadenemnda må frifinnes.
(65) Saken har reist prinsipielle spørsmål på et til dels uavklart rettsområde. Både
styrkeforholdet mellom partene og sakens velferdsmessige betydning taler for å frita A for
å erstatte motpartens sakskostnader for samtlige instanser, jf. tvisteloven
§ 20-2 tredje ledd bokstav c om tungtveiende rimelighetsgrunner.
(66) Jeg stemmer for denne
D O M :
1. Staten ved Pasientskadenemnda frifinnes.
2. Sakskostnader tilkjennes ikke for noen instans.
HR-2023-1108-A, (sak nr. 22-164782SIV-HRET)

11
(67) Konstituert dommar Elsheim:
Dissens
(68) Eg er i det vesentlege samd i førstvoterande sitt syn på dei rettslege utgangpunkta i saka,
men har ei anna konkret vurdering og har kome til eit anna resultat.
(69) Som førstvoterande tek eg utgangspunkt i at A høyrer til den «indre kjerne av pårørende»
slik det er definert i HR-2018-2080-A Ullevål. Han er då innanfor den personkretsen der
grensa for den rettslege årsakssamanhengen skal trekkast «en del romsligere» enn etter
tidlegare rettspraksis.
(70) Det er vidare på det reine at A, i alle fall frå 2016, hadde ein psykisk skade som går utover
ein normal sorgreaksjon, og som generelt ligg innanfor det som er pårekneleg. Eg syner til
at Høgsterett i Ullevåldommen slo fast at psykiske skadar har same erstatningsrettslege
vern som fysiske skadar, og at psykiske skadar generelt ligg innanfor det påreknelege når
ein forelder mister eit barn. Det gjeld sjølv om forelderen ikkje var til stades og sjølv om
ingen bestemte personar kan lastast for dødsfallet. Grunngjevinga er den nære relasjonen
mellom born og foreldre.
(71) Som førstvoterande legg eg ikkje vekt på at det gjekk tid før A sin psykiske skade
materialiserte seg. Eg syner i den samanheng til at A berre har kravd dom for at NPE er
erstatningsansvarleg. Som i Ullevåldommen er spørsmålet difor utelukkande om A sin
skade, med påfølgjande økonomisk tap, i det heile gjev rett til erstatning etter
pasientskadelova. Førstvoterande i Ullevåldommen gjev i avsnitt 51 uttrykk for at
adekvanssynspunkt òg kjem inn i avgjerda av kva tapspostar som kan krevjast erstatta, og i
kva omfang. Konkret peikar han på at det, i ein del tilhøve, «nok vil kunne være spørsmål
om å begrense dekningen til en overgangsperiode», ut frå dei konkrete tilhøva. Slik denne
saka er lagt opp, ser eg ikkje grunn til å gå nærare inn på slike vurderingar.
(72) Basert på desse utgangspunkta legg eg, som førstvoterande, til grunn at A sin psykiske
skade var pårekneleg. Det sentrale spørsmålet i saka er då om det er tilhøve knytt til
dødsfallet, eller omstenda rundt det, som utgjer ei «særlig belastning» for A, utover sjølve
tapet av B. I vurderinga av om det finst slike tilhøve er nærleiken mellom A sin psykiske
skade og den svikten i helsehjelpa B vart utsett for eit moment. Vidare kan
ansvarsgrunnlaget og skadevaldaren si skuld få vekt.
(73) Eg tek utgangspunkt i at sjølvmord i seg sjølv er dramatisk for nære pårørande og ei
tilleggspåkjenning utover det tapet som eit dødsfall alltid inneber. Eg syner til den
sakkunnige vurderinga knytt til dette som førstvoterande har trekt fram i avsnitt 52.
(74) Den eine sakkunnige for lagmannsretten peikte i tillegg på at kunnskap om at sjølvmordet
kunne vore avverja er eit moment som vil auka påkjenninga for dei pårørande.
Grunngjevinga er at det aukar risikoen for at sorga «låser seg fast», slik den gjorde for A.
Eg legg til grunn at det var ei ekstra påkjenning for A å vita at sjølvmordet kunne vore
avverja.
(75) I mi vurdering har eg vidare lagt vekt på at sjølvmordet skjedde medan B hadde permisjon
frå sjukehuset. A var ikkje klår over permisjonen. Han hadde difor grunn til å tru at ho var
HR-2023-1108-A, (sak nr. 22-164782SIV-HRET)

12
trygg, og var ifølgje den sakkunnige for lagmannsretten ikkje førebudd på at ho kunne ta
livet sitt. Av lagmannsretten sin dom går det fram at den sakkunnige forklarte at det å vera
mentalt førebudd, gjev vern. Motsett vil det brå og uventa vera ei ekstra påkjenning. Sjølv
om eg er samd med førstvoterande i at A nok generelt var klår over risikoen for at B kunne
ta livet sitt, er det avgjerande for meg at det kom brått og uventa på han at det kunne skje
medan ho var innlagt på lukka avdeling på sjukehuset. Eg legg til grunn at dette påførte
han ei ekstra påkjenning, og syner til fleirtalet i lagmannsretten si grundige vurdering av
desse omstenda som eg er samd i.
(76) I samsvar med Fylkesmannen sine konklusjonar i tilsynssaka la lagmannsretten til grunn at
det var uforsvarleg å gje B permisjon utan å vurdera tiltak som kunne redusera risikoen for
rus eller suicid «under den betydelige usikkerhet og risiko som her var erkjent av
helsepersonellet». Eg byggjer på denne vurderinga og legg til at staten har erkjent at
avgjerda om å gje henne permisjon var uforsvarleg, og er omfatta av ansvarsgrunnlaget.
Slik eg ser det er det såleis nær samanheng mellom denne avgjerda og påkjenninga det
medførte for A at sjølvmordet skjedde medan han trudde B var trygg på sjukehuset. Det
same gjeld påkjenninga med å vita at sjølvmordet kunne vore unngått.
(77) På same vis som fleirtalet i lagmannsretten, legg eg òg vekt på at svikten i behandlinga av
B pågjekk over mange år. Lagmannsretten har i sin dom bygd på den sakkunnige rapporten
i saka mellom foreldra og NPE der det går fram at det «med sterk sannsynlighetsovervekt»
er grunn til å rekna med at «riktig diagnose og påfølgende behandling ville ha ført til et
vesentlig bedre liv for B allerede i 15–17 års alder og sannsynligvis et annet utfall». Av
rapporten går det fram at den sakkunnige meinte at det så seint som hausten 2011, og
kanskje til og med i mars–april 2012, kunne vore mogleg.
(78) Eg legg til at det av den same erklæringa går fram at den sakkunnige meinte at B mellom
anna leid av ei bipolar liding, som ikkje var diagnostisert og som ho difor ikkje fekk rett
behandling for.
(79) Sjølv om saka ikkje gjev grunn til å gå inn på graden av skuld, meiner eg det må leggjast
vekt på at ansvarsgrunnlaget knyter seg til ein langvarig svikt i helsehjelpa B fekk. Eg er
samd med fleirtalet i lagmannsretten i at den langvarige svikten og dei sannsynlege
konsekvensane det fekk for B var ei tilleggspåkjenning for A utover sjølve dødsfallet.
Omfanget av svikten gjer at det for meg då vert mindre sentralt at lagmannsretten ikkje
fann at lengda i seg sjølv var avgjerande for den psykiske skaden A vart påført.
(80) I tillegg til dei omstenda eg no har gjort greie for, har eg til slutt lagt vekt på at foreldra si
identifisering av B på politihuset vart gjennomført på lite skånsamt vis som forsterka
traumet for A. Eg syner til sitatet frå den sakkunnige rapporten i førstvoterande sitt votum i
avsnitt 59. Eg er samd med førstvoterande i at slike tilhøve, utanfor helsevesenet sin
kontroll, ikkje kan vera avgjerdande. På den andre sida kan eg heller ikkje sjå at vurderinga
av hendinga kan stilla seg annleis enn omstende rundt formidling av dødsbodskapen. Slike
omstende er ved fleire høve vektlagt i rettspraksis, sjølv om dei låg utanfor skadevaldaren
sin kontroll.
(81) Kort oppsummert har eg under noko tvil kome til at desse tilhøva og omstenda rundt B sitt
dødsfall utgjorde «en særlig belastning» for A. Slik eg ser det står påkjenninga for A i slik
samanheng med svikten i den helsehjelpa B fekk at den psykiske skaden han vart påført
HR-2023-1108-A, (sak nr. 22-164782SIV-HRET)

13
ikkje er så fjern eller upårekneleg at ansvar er utelukka. Kva konkrete tap han kan krevja
erstatta, og omfanget av dei, går eg som allereie nemnt ikkje inn på.
(82) Eg røystar etter dette for å forkasta anken.
(83) Dommar Høgetveit Berg: Eg er i hovudsak og i resultatet samd med
fyrstvoterande, dommar Arntzen.
(84) Dommer Webster: Likeså.
(85) Justitiarius Øie: Likeså.
(86) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
1. Staten ved Pasientskadenemnda frifinnes.
2. Sakskostnader tilkjennes ikke for noen instans.
HR-2023-1108-A, (sak nr. 22-164782SIV-HRET)