Sammendrag: Matningsdal, Mitsem, Stabel, Gussgard, GjølstadA, B og C var i tingretten og lagmannsretten dømde til fengsel i fire år for lekamsskading etter straffeloven § 229 første og andre straffalternativ jf. § 232 kombinert med fridomstap som førte med seg uvanleg smerte. D, som hadde spela ei mindre sentral rolle enn dei tre andre, var for dei same tilhøva dømd til fengsel i to år og seks månader.Den krenkte blei 17. juli 2002 etter midnatt oppsøkt i X sentrum av ein kjenning som lokka han til å bli med til eit småbruk som låg eit stykke utanfor byen. Ved framkomsten blei han straks overmanna og påsett handjern. Deretter blei han sparka og slått nærast kontinuerleg i 6 ½ time før han i forslått tilstand blei kjørt heim til bustaden - den første delen av turen plassert i bagasjerommet til bilen. Under heimturen blei han også truga og tvungen til å love å skaffe til vegar kr 500 000 i laupet av nærmaste døgn. Mishandlinga hadde karakter av "en meget sadistisk tortur". Høgsterett forkasta ankane til dei dømde.

NORGES HØYESTERETT
Den 8. september 2004 avsa Høyesterett kjennelse i
HR-2004-01488-A, (sak nr. 2004/936), straffesak, anke,
A (advokat Arne Meltvedt)
B (advokat Erling O. Lyngtveit)
C (advokat Berit Reiss-Andersen)
D (advokat Arve Opdahl)
mot
Den offentlige påtalemyndighet (statsadvokat Per Morten Schjetne)
S T E M M E G I V N I N G :
(1) Dommer Matningsdal: Saken gjelder straffutmålingen ved en planlagt
legemsbeskadigelse i form av mishandling begått av flere i fellesskap, jf. straffeloven
§ 229 annet straffalternativ jf. § 232, samt frihetsberøvelse som medførte ualminnelig
lidelse, jf. straffeloven § 223 annet ledd.
(2) I straffesak mot A, B, C og D avsa Frostating lagmannsrett den 30. april 2004 dom som
for straffekravets vedkommende har denne domsslutning:
”1. B, født 00.00.1980, dømmes for overtredelse av straffeloven § 229 første og
annet straffalternativ jf. § 232 og straffeloven § 223 første og annet ledd, jf
straffeloven § 62 til en straff av fengsel i 4 – fire – år med fradrag for 82 –
åttito – dager for utholdt varetekt.
2. D, født 00.00.1981, dømmes for overtredelse av straffeloven §229 første og
annet straffalternativ jf § 232 og straffeloven § 223 første og annet ledd, jf
straffeloven § 62 og § 64 første ledd til en straff av fengsel i 2 – to – år og 6 –
seks – måneder med fradrag for 24 – tjuefire – dager for utholdt varetekt.
Straffen kommer i tillegg til Kristiansand tingretts dom av 12. mai 2003.

2
3. A, født 00.00.1978, dømmes for overtredelse av straffeloven § 229 første og
annet straffalternativ jf § 232 og straffeloven § 223 første og annet ledd, jf
straffeloven § 62 og § 54 nr 3 til en straff av fengsel i 4 – fire – år med fradrag
for 84 – åttifire – dager for utholdt varetekt. Straffen er en fellesstraff med
den betingede del av Trondheim tingretts dom av 22. januar 2002.
4. C, født 00.00.1962, dømmes for overtredelse av straffeloven § 229 første og
annet straffalternativ jf § 232 og straffeloven § 223 første og annet ledd, jf
straffeloven § 62 og § 64 første ledd til en straff av fengsel i 4 – fire – år med
fradrag for 84 – åttifire – dager for utholdt varetekt. Straffen kommer i tillegg
til Trondheim tingretts dom av 20. september 2002.”
(3) Dommen er avsagt etter bevisanker over Trondheim tingretts dom av 14. november 2003
hvor de domfelte ble dømt etter de samme straffebud til samme straff. I begge instanser
ble de videre i fellesskap pålagt å betale fornærmede, E, kr 120 000 i oppreisning.
Tingrettens dom omfatter også en femte person som ble dømt til fengsel i ett år og seks
måneder.
(4) De domfelte har anket lagmannsrettens dom til Høyesterett. B har anket over
lagmannsrettens saksbehandling og straffutmåling, mens de tre andre har anket over
lagmannsrettens saksbehandling, lovanvendelse, straffutmåling og avgjørelsen av det
borgerlige rettskravet. Høyesteretts kjæremålsutvalg har tillatt de domfeltes anker over
straffutmålingen fremmet. For øvrig er ankene ikke tillatt fremmet.
(5) Jeg er kommet til at ankene over straffutmålingen ikke fører fram.
(6) A er 26 år gammel. Han er i januar 2002 dømt til betinget fengsel i 45 dager for
narkotikaovertredelse, legemsfornærmelse og overtredelse av våpenloven.
(7) B er 24 år gammel. Han er i november 2001 dømt til fengsel i 1 år og 10 måneder for ran
og enkelte andre forhold. Denne dommen ble sonet etter de forhold som vår sak gjelder.
(8) C er 42 år gammel. Han er domfelt to ganger før den aktuelle dommen, primært for
trussel og legemsfornærmelse. Ved den andre dommen ble han i Trondheim tingrett den
20. september 2002 idømt en straff på fengsel i 60 dager som inkluderer den første
dommen fra desember 2001. C er senere den 1. juni 2004 i Trondheim tingrett dømt til
fengsel i to år og tre måneder for narkotikaforbrytelse og overtredelse av våpenloven.
Disse forholdene er begått i tidsrommet mellom tingrettens og lagmannsrettens dom i vår
sak.
(9) D er 23 år gammel. Han er tidligere domfelt seks ganger – siste gang ved Kristiansand
tingretts dom av 12. mai 2003 hvor han ble dømt til fengsel i seks måneder som
fellesstraff med Trondheim tingretts dom av 9. desember 2002. Dommene gjelder i det
vesentligste tyverier, bilbrukstyverier og narkotikaovertredelser.
(10) De straffbare forhold i vår sak skjedde natt til 17. juli 2002. Lagmannsretten fant bevist at
E ca. seks uker tidligere ble oppringt av C, som var sint og uttalte at E med en gang måtte
betale de pengene han skyldte. E benektet å skylde penger. Han kontaktet A, som han
betraktet som en venn, for å få hjelp. Dette førte imidlertid ikke til noen avklaring. I de
påfølgende ukene ble E flere ganger kontaktet av C og B om betaling av det påstått

3
skyldige beløpet. E følte seg også forfulgt på forskjellige måter som jeg ikke går nærmere
inn på.
(11) Like etter midnatt 17. juli 2002 ble E oppsøkt av F i Trondheim sentrum som spurte ham
om han var interessert i ”forretninger”. F kunne i tilfelle kjøre ham til et sted i denne
forbindelse. E ble med F i sistnevntes bil. Han ble kjørt til et nedlagt småbruk ved
Jonsvannet – en kjøretur som tar ca. en halv time fra Trondheim sentrum.
(12) E ba F stanse noen meter før de kom fram til huset, slik at han kunne se seg litt om, men F
F kjørte helt inn på tunet. E, som må ha forstått at han hadde havnet i en felle, forsøkte å
løpe bort. Han ble imidlertid innhentet av B og to menn som var maskert med tynne
damestrømper over hodet. De satte på ham håndjern og førte ham inn i huset på
småbruket. Dette skjedde ca. kl. 02.30. Om det videre hendelsesforløpet heter det i
lagmannsrettens dom:
”Han ble for en kortere periode festet til veggen på badet med et belte rundt halsen,
sittende på en krakk. Mens han satt her og for øvrig mens han lå på gulvet ble han
tilnærmet kontinuerlig sparket og slått i flere timer av B og to andre personer, som også
brukte ulike slagredskaper, som plastslange, lettmetallskinne og lignende. Den største
konsentrasjonen av merker og sår etter slag og spark er på ryggen, og han er for øvrig
truffet på brystet, i halsen, på bena og i ansiktet. Han hadde ikke klær på overkroppen
under mishandlingen. Han ble presset til å avgi sin mobiltelefon, pinkoden og sine
husnøkler. Han ble presset for penger for oppgjør av ett eller flere angivelige
gjeldsbeløp. Han ble beskyldt for å være tyster og ble truet personlig og i forhold til sine
to mindreårige barn. Det legges til grunn at mishandlingen var mest intens de første par
timene, men at den med enkelte pauser fortsatte helt til han litt etter kl 09.00 på
morgenen fikk trukket en plastpose – med et pustehull i – over hodet og ble båret ut og
lempet inn i en stasjonsvogn. Han ble etter hvert kjørt hjem til Trondheim sentrum. E
kom nokså raskt under behandling ved St. Olavs Hospital, men forlot i noe forvirret
tilstand sykehuset samme dag med sikte på å beskytte sine barn. Han hadde deretter
opphold over flere måneder i eller i tilknytning til et psykiatrisk sykehus. Han var blitt
sykmeldt for stress og lignende en måneds tid før mishandlingen og ble etter
mishandlingen videre sykmeldt til i desember 2002, så langt det er dokumentert. Han
har selv opplyst at han ble sykmeldt kontinuerlig videre, og at han i dag mottar
rehabiliteringspenger. Han sliter fortsatt med betydelig angst og søvnproblemer og bor
på hemmelig adresse.”
(13) Om kjøreturen tilbake fra småbruket nevnes at han ble plassert i bagasjerommet hvor han
under kjøreturen ble påført smerter fordi han kom i berøring med gjenstander, og dette
gjorde vondt. Før han ble etterlatt på bopel, fikk han beskjed om å skaffe kr 150 000 før
kl 15.30 samme dag og deretter kr 350 000 innen kl 12.00 neste dag. Dette skulle skje ved
at han solgte sine aksjer i et selskap som han hadde eierinteresser i. Før han ble forlatt
skulle B ha adressene til hans mor, far og barn, som de ville drepe dersom E ikke betalte,
og om han kontaktet politiet.
(14) E ble brakt til Sankt Olavs Hospital etter at en nabo hadde varslet ambulanse og politi.
Som det fremgår av sitatet fra lagmannsrettens dom, forlot han i forvirret tilstand
sykehuset samme dag.
(15) Om omfanget av mishandlingen heter det i tingrettens dom:
”Fotografiene tatt ved akuttmottaket på St. Olavs Hospital viser at mishandlingen har
vært meget omfattende. E har sårmerker i ansiktet, rundt halsen, på brystet, på magen,
på armene, på sidene av overkroppen og ryggen er svært ille tilredt med sårmerker. Det

4
er derfor ikke tvil om at han er tildelt et stort antall slag med slagvåpen. Det kan ikke
karakterisere som annet enn en meget sadistisk tortur.”
(16) Lagmannsretten har sluttet seg til denne beskrivelsen. Bildene er også fremlagt for
Høyesterett. Etter min mening er tingrettens beskrivelse dekkende.
(17) Om rollen til de fire domfelte som denne saken gjelder, har lagmannsretten lagt til grunn:
"Lagmannsretten legger til grunn at både B, A og C har hatt sentrale roller vedrørende
både mishandlingen og frihetsberøvelsen; B primært som direkte gjerningsmann, A og
C i planleggingen og gjennomføringen av forbrytelsene. Ds rolle anses ikke like sentral.
Det legges til grunn at han har hjulpet til og var kjent med opplegget, og at han de to
første timene var vakt i nærheten av småbruket. Det er klart at han også var inne i
huset en eller flere ganger mens mishandlingen pågikk, men det er ikke bevismessig
grunnlag for at han direkte utøvet vold. Kommunikasjonsdata viser at han var godt
kjent med hva som foregikk.”
(18) Den aktuelle forbrytelsen preges av flere elementer som sett i sammenheng gir den en
svært alvorlig karakter. Jeg viser for det første til at den ble utført etter et godt planlagt og
profesjonelt opplegg som er antatt å ha omfattet åtte til ni personer. I henhold til planen
ble E narret i en felle på et øde sted. Forbrytelsens grovhet preges videre av at det ble
brukt håndjern og at noen av de involverte var maskert. Under disse omstendighetene ble
E ”tilnærmet kontinuerlig” sparket og slått i ca. 6 ½ time før han ble kjørt til bopel – en
kjøretur som også var smertefull, og hvor han undervegs ble truet med kniv på kanten av
et steinbrudd. Forbrytelsen oppfyller flere av de kriteriene som etter straffeloven § 232
kan medføre at den er begått under ”særdeles skjerpende omstendigheter”.
Lagmannsretten viser til at det dreier seg om en ”uprovosert mishandling av forsvarsløs
person, foretatt av flere i fellesskap” – med andre ord fire av de fem eksemplene som er
særskilt nevnt i § 232. Jeg er kort sagt enig med tingretten og lagmannsretten i at det er
tale om ”en meget sadistisk tortur”.
(19) Forbrytelsenes grovhet styrkes av de fremsatte truslene mot E og hans nærmeste familie.
Selv om det ikke ble tatt ut særskilt tiltale etter straffeloven § 227 for truslene, utgjør de
en slik integrert del av legemsbeskadigelsen og frihetsberøvelsen at jeg finner også å
kunne legge vekt på dem ved straffutmålingen.
(20) Tingretten og lagmannsretten har ikke funnet grunnlag for ved straffutmålingen å sondre
mellom A, B og C, mens D ble ansett for å ha hatt en noe mindre sentral rolle. Jeg har
ikke grunnlag for å fravike denne vurderingen.
(21) Med hensyn til straffenivået bemerker jeg at det finnes lite sammenlignbar praksis.
Rt. 1984 side 668, hvor Høyesterett forkastet en anke fra domfelte over dom på fengsel i
tre år, gir etter min vurdering best veiledning ved straffutmålingen. Men vår sak atskiller
seg for det første fra den saken ved at forbrytelsene i vår sak var godt planlagt, mens de i
Rt. 1984 side 668 fremtrer som impulsive. Videre nevner jeg at vår sak omfatter
forbrytelse mot straffeloven § 223 annet ledd med en minstestraff på fengsel i ett år, mens
domfellelsen i den nevnte saken – i tillegg til de andre straffebudene som kom til
anvendelse – gjaldt § 223 første ledd.
(22) Avgjørelsen fra 1984 er dessuten avsagt før straffeloven § 232 i 1989 fikk tilføyd
alternativet ”andre særdeles skjerpende omstendigheter” for at straffenivået ved en del

5
voldsforbrytelser skulle bli skjerpet. Vår sak omfattes etter min mening klart av de hensyn
som begrunnet denne tilføyelsen.
(23) I tillegg til det jeg allerede har fremhevet om straffutmålingen viser jeg til at brutaliteten i
visse kriminelle miljøer synes å være økende. Av allmennpreventive grunner må det
reageres strengt mot slike forbrytelser.
(24) Både tingrettens og lagmannsrettens straffutmåling er enstemmig. På bakgrunn av de
momentene som jeg har fremhevet, kan jeg ikke se at det er grunnlag for å fravike det
nivået som de tidligere instanser har funnet riktig.
(25) Avslutningsvis nevner jeg at D har påberopt seg straffnedsettelsesgrunnen i straffeloven
§ 59 annet ledd. Jeg finner det klart at denne bestemmelsen ikke er anvendelig. Under
etterforskningen tilstod han ingen deltakelse i forbrytelsene, og det var først under
tingrettens behandling han innrømmet å ha vært på stedet.
(26) Videre nevnes at jeg for Cs vedkommende ikke legger vekt på dommen av 1. juni 2004
hvor han ble dømt til fengsel i to år og tre måneder. Disse forbrytelsene er begått etter
tingrettens dom slik at straffeloven § 64 ikke kommer til anvendelse, jf. Rt. 2001 side
1606. I tillegg viser jeg til at det i dommen av 1. juni 2004 er tatt hensyn til at C allerede
hadde en lengre usonet dom.
(27) Jeg stemmer for denne
K J E N N E L S E:
Ankene forkastes.
(28) Dommer Mitsem: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(29) Dommer Stabel: Likeså.
(30) Dommer Gussgard: Likeså.
(31) Dommer Gjølstad: Likeså.
(32) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
K J E N N E L S E :
Ankene forkastes.