Sammendrag: Gussgard, Flock, Stabel, Rieber-Mohn og DolvaEt selskap i X mottok i år 2000 et brev fra en enke etter et statsoverhode i Nigeria. Hun bad om bistand til overføring av USD 17 millioner til Norge mot et vederlag på 25 % av beløpet - ca. 40 millioner norske kroner. Det fremgikk at myndighetene etterforsket den avdøde ektemannens økonomiske forhold, bankkonti var stengt, sønnen arrestert. Pengene skulle stamme fra et prosjekt i Russland som ektemannen var gått inn i, men problemet var at det ikke fantes noen dokumentasjon for at pengene stammet derfra.Tross advarsler mente administrerende direktør at henvendelsen måtte anses seriøs, og han tok kontakt. Han involverte en annen person som møtte nigerianere i Tyskland. Disse krevde først USD 5 500 for frakt av pengene, senere USD 70-80 000 for å få renset sedlene. Sedlene var angivelig helt svarte. En slik svart seddel ble fremvist og dyppet i en væske, hvoretter den ble ren. Direktøren skaffet pengene. Han var lovet at han skulle få dekket utgiftene til rensing og mottok en sjekk på USD 369 124 med beskjed om at han kunne beholde en del av beløpet, men at samlet USD 279 000 skulle plasseres på nærmere angitte konti i Tyskland. Så langt hadde verken han eller andre sett noe til de 17 millionene USD, og han hadde mistanke om at sjekken var falsk. Likevel hevet han den i banken uten å si noe om dette, og overførte det angitte beløp til konti i Tyskland. Sjekken var falsk. Lagmannsretten la til grunn at de 17 millioner USD ikke fantes. Flertallet mente at direktøren måtte dømmes for forsøk på bistand med å sikre et slikt beløp, selv om noen fullbyrdet forbrytelse ikke kunne gjennomføres. Mindretallet var uenig i dette. Flertallet anså det også bevist at han hadde holdt det for sikkert eller overveiende sannsynlig at pengene var utbytte av en straffbar handling. Høyesterett fant at flertallets lovforståelse var korrekt. Norsk rett bygger på et subjektivt forsøksprinsipp. Forsøk kan være straffbart selv om det ikke er egnet til å føre frem. Det avgjørende er gjerningsmannens tro på at forsøket er egnet. Straffen på fengsel i to år og seks måneder, herav ett år betinget, ble opprettholdt. En medtiltalt var frifunnet i lagmannsretten, men hadde anket over straffutmålingen for medvirkning til sjekkbedrageriet, som ikke var pådømt av lagmannsretten. Utenfor anken tok forsvareren opp spørsmålet om tingrettens domsgrunner var tilstrekkelige til å vise at tiltalte var dømt med rette. Dette førte til at Høyesterett opphevet tingrettens dom.

NORGES HØYESTERETT
Den 2. april 2004 avsa Høyesterett kjennelse i
HR-2004-00661-A, (sak nr. 2003/1604), straffesak, anke,
I.
A (advokat Kjell Holst Sæther)
mot
Den offentlige påtalemyndighet (førstestatsadvokat Petter Nordeng)
II.
B (advokat Erling O. Lyngtveit)
mot
Den offentlige påtalemyndighet (førstestatsadvokat Petter Nordeng)
S T E M M E G I V N I N G :
(1) Dommer Gussgard: Sakens hovedspørsmål er om forsøk på bistand til hvitvasking av
penger er straffbart. Det viste seg at pengene ikke eksisterte. Videre er det spørsmål om
mangelfulle domspremisser og straffutmåling.
(2) Sandnes tingrett avsa 14. oktober 2002 dom, der domsslutningen for A og B, har denne
ordlyd:
”1. A, f. 000044 .…., dømmes for overtredelse av strl § 317 tredje ledd jf. første
ledd jf. § 49, strl § 271 jf. 270 første ledd nr. 1, strl § 183 og strl § 276 jf. § 275
alt sammenholdt med strl § 62 til fengsel i 2 – to – år og 9 – ni – måneder
2. Saksomkostninger ilegges ikke.
3. B, f. 000041 .…. dømmes for overtredelse av strl § 317 tredje ledd jf. første
ledd jf. § 49, strl § 271 jf. § 270 første ledd nr. 1 jf. annet ledd og strl § 183 alt
sammenholdt med strl § 12 nr. 3 a og § 62 til fengsel i 1 – et – år og 6 – seks –
måneder.
Til fradrag i straffen går 3 – tre – dager for utholdt varetekt.

2
4. Saksomkostninger ilegges ikke.”
(3) Anker fra A og B ble fremmet for Gulating lagmannsrett bare for så vidt de gjaldt
bevisbedømmelsen under skyldspørsmålet for tiltalebeslutningens post I, forsøk på heleri.
Fullstendige anker over domfellelsene for øvrig ble nektet fremmet. Lagmannsretten avsa
dom 9. oktober 2003 med denne domsslutning:
”1. A, født 00.00.1944, dømmes for overtredelse av strl. § 317, 3. ledd, jfr. 1. ledd,
jfr. § 49, jfr. strl. § 62, 1.ledd til en straff av fengsel i 2 – to – år og 6 – seks –
måneder som en fellesstraff med den rettskraftige del av Sandnes tingretts
dom av 14. oktober 2002.
Fullbyrdelsen av 1 – ett – år av fengselsstraffen utsettes i medhold av strl.
§§ 52–54 med en prøvetid på 2 – to – år.
2. B, født 00.00.1941, frifinnes for overtredelse av strl. § 317, 3. ledd, jfr. 1. ledd,
jfr. § 49.
For de forhold som er rettskraftig avgjort ved Sandnes tingretts dom av
14. oktober 2002 fastsettes straffen til fengsel i 1 – ett – år. Fullbyrdelse av
90 – nitti – dager av fengselsstraffen utsettes i medhold av strl. §§ 52–54 med
en prøvetid på 2 – to – år. Han tilkommer fradrag ved soning av straffen med
3 – tre – dager for utholdt varetekt, jfr. strl. § 60, 1. ledd.”
(4) Lagmannsrettens dom er avsagt under dissens for så vidt gjelder A. En av lagdommerne
stemte for at han måtte frifinnes for forsøk på heleri.
(5) Jeg nevner at også C var tiltalt for samme bedrageriforhold. Han ble domfelt i tingretten,
men frifunnet i lagmannsretten.
(6) A har anket over lagmannsrettens lovanvendelse under skyldspørsmålet, subsidiært over
saksbehandlingen – mangelfulle domsgrunner – og over straffutmålingen.
(7) B har anket over straffutmålingen. Under ankeforhandlingen for Høyesterett er det
utenfor anken gjort gjeldende at tingrettens dom må oppheves på grunn av
saksbehandlingsfeil – mangelfulle domsgrunner.
(8) Saksforholdet i den del av saken som lagmannsretten behandlet, er meget omfattende. Jeg
viser til fremstillingen i dommen og nøyer meg med en kort oversikt over saksforholdet,
slik dette fremgår av lagmannsrettens dom. Jeg tar utgangspunkt i tiltalen for
lagmannsretten mot A, B og C. Gjerningsbeskrivelsen for forsøk på heleri lyder slik:
”Selskapet X i Sandnes, hvor A var administrerende direktør og C var styreformann,
mottok i juli 2000 et brev fra nigeriansk statsborger D, der D ba om bistand til å få
overført fra Nigeria til Norge i USD 17 millioner i kontanter. Av beløpet skulle 25 %
tilfalle A og/eller selskapet X som betaling for bistanden. Pengene (USD 17 millioner)
var tilsynelatende (**) utbytte av en straffbar handling.
A, C og B ytet følgende bistand til å sikre USD 17 millioner:
a) A, B, C(**)

3
I løpet av august/september 2000 åpnet A, C og B en konto, kontonummer 0000000,
tilhørende selskapet X i Deutsche Bank, Celle i Tyskland, for det formål å motta USD
17 millioner i kontanter fra Nigeria.
b) A (**)
Onsdag 13. september 2000 i Amsterdam i Nederland overleverte E på oppdrag fra A
USD 70.000 i kontanter til en nigeriansk statsborger. Pengene skulle benyttes til kjøp av
et kjemikalie som skulle anvendes til å rense pengesedler (USD 17 millioner), før beløpet
ble overført til Norge.”
(9) Henvendelsen fra Nigeria kom på engelsk som e-mail. Det fremgår av den at D er enke
etter det ”avdøde nigerianske statsoverhodet, general Sani Abacha”, og at hun satt med
USD 17 millioner i kontanter, som hun ville investere i Norge. Det heter videre i norsk
oversettelse:
”Pengene kom som et resultat av en inntjeningskontrakt mellom min mann og et russisk
selskap i forbindelse med vårt lands prosjekt ”Ajaokuta Steel Plant” på flere milliarder
dollar. De russiske partnerne returnerte min manns andel, hvilket er ovenstående sum,
etter hans død.
Nå har den sivile regjeringen i Nigeria styrket sin etterforskning av min manns
finansielle ressurser, noe som har resultert i at samtlige av våre konti er blitt stengt,
både lokalt og internasjonalt, samtlige av våre forretningsbevillinger er trukket tilbake
og min eldste sønn (-) er blitt arrestert. På grunn av dette, tok jeg raskt affære for å få
tatt ut disse pengene fra en av våre finans institusjoner før denne ble stengt. Jeg har
deponert disse pengene hos et privat sikkerhetsselskap i ett av de vestafrikanske landene
nærmest Nigeria med hjelp av noen offentlige tjenestemenn som forholder seg lojale til
min avdøde mann.
Det fantes aldri noen oversikt med hensyn til pengene, som heller ikke kan spores av
regjeringen fordi det ikke finnes noen dokumentasjon som viser at vi har mottatt slike
midler fra det russiske selskapet.
På grunn av situasjonen her i landet og regjeringens holdning til min familie, kan jeg
ikke gjøre bruk av disse pengene i Afrika, og derfor søker jeg hjelp med å overføre
pengene for investeringsformål, som du vil være ansvarlig for å overse.”
(10) Med hensyn til investeringene lyder den engelske teksten: “for investment which will be
supervised by you”.
(11) Avsenderen var villig til å betale 25 % av det totale beløpet for assistansen, hvilket skal
tilsvare ca. NOK 40 millioner den gang.
(12) A oversendte brevet til C som var høyesterettsadvokat og styrets formann, og til
hovedaksjonæren, F. F oppfattet brevet som et ”nigeriabrev”, som han hadde mottatt en
rekke ganger tidligere, og meddelte A at han måtte se å kaste brevet i papirkurven.
(13) Etter å ha hatt kontakt med en forretningsforbindelse i Dubai, som underbygget at
prosjektet var seriøst, gikk A likevel videre med henvendelsen og kontaktet C. C har
forklart at han ga uttrykk for at dette var svindel, mens A var av en annen oppfatning.
(14) A hadde kontakt med Abacha-familien om åpning av en konto i en tysk bank. I denne
forbindelse engasjerte han B som drev konsulentvirksomhet. A orienterte ham om at det
dreiet seg om et seriøst prosjekt, og at C gikk god for det. Han fikk se mailen fra
7. juli 2000.

4
(15) A forsøkte å få en forretningsforbindelse i Tyskland til å være kontaktperson mot et
vederlag på ca. USD 200 000. Vedkommende ønsket ikke å involvere seg i dette, og det
ble til at B skulle dra til Tyskland, treffe en kurer som skulle komme med USD 17
millioner, og bidra til at pengene ble satt inn på konto i en tysk bank. Det ble reservert et
kontonummer for X i en bank i Celle. B, med bistand av en person ved navn G, skulle
motta pengene 25. august 2000. Etter noe ugreie møtte de denne dato to nigerianere som
sa at de ikke hadde hele beløpet med seg, og som dessuten krevde USD 5 500 til dekning
av kostnader i henhold til et fraktbrev for å frigi det beløpet de anga å ha i et hus
tilhørende den nigerianske ambassaden.
(16) G anså fraktbrevet som en forfalskning og mente at den nigerianske mafiaen sto bak. Han
fant ut at det nevnte huset ikke eksisterte, og han advarte både B og A.
(17) B dro på ferie til Frankrike samme dag som han kom tilbake fra Tyskland. Han sa seg
villig til å dra via Bremen for å treffe representanter for Abacha-familien en gang til. USD
5 500 ble overført til en konto som B opprettet i en bank i Bremen. Han skulle da få se de
17 millionene. På et pensjonat fikk han se en bunke med svarte sedler, hvorav en seddel
ble tatt ut og dyppet i en væske. Den ble da ren og fremsto som en 100-dollarseddel som
senere ble vekslet til DM i en bank. B fikk opplyst at alle de 17 millionene besto av slike
svarte sedler, og at det måtte kjøpes kjemikalier til rensingen. Dette ville koste USD
70–80 000, og pengene måtte X skaffe.
(18) A hadde vanskeligheter med å skaffe beløpet, og han ble på ny advart mot å ha noe mer
med nigerianerne å gjøre. Gjennom lån fra private og et urettmessig uttak på
110 000 kroner fra Safe Supplys bankkonto, klarte han til slutt å skaffe USD 70 000.
Uttaket er grunnlaget for at han er dømt for utroskap. En forretningsforbindelse påtok seg
å sørge for at pengene i kontanter ble overlevert en dr. Garba i Amsterdam. Garba kom
ikke til avtalt tid og sted. Pengene ble senere overlevert en afrikaner mot at nordmannen
fikk en liten flaske med noe væske i. Han ble senere kontaktet av afrikanere som sa at han
hadde levert pengene til feil person. Verken han eller B var villig til å reise til Tyskland
igjen.
(19) Resten av historien fremgår av tingrettens dom.
(20) Tingretten gir en redegjørelse for bedrageriet og bruken av falsk dokument. Forholdet var
at A var blitt lovet at hans utgifter til rensevæske skulle bli erstattet. B reiste igjen til
Tyskland og fikk overlevert en sjekk pålydende USD 369 124 og et brev til A om hvor
stor del av beløpet han selv kunne beholde. USD 200 000 skulle tilbakeføres til en
navngitt person og brukes til betaling for rensing av pengene. USD 79 000 skulle betales
inn på den kontoen som B hadde opprettet i Bremen, og videreføres til nigerianerne når X
hadde mottatt USD 17 millioner.
(21) A hevet sjekken 10. oktober 2000 til tross for at han fant det overveiende sannsynlig at
den var falsk. Banken krediterte hans konto, og han forholdt seg deretter slik nigerianerne
ønsket. Ca. 2,8 millioner kroner ble brukt til betaling av gjeld. Sjekken ble imidlertid
avvist og returnert som falsk – trukket på en bank som ikke eksisterte på
utstedelsestidspunktet. A er dømt for dette, og B er dømt for medvirkning til
sjekkbedrageriet.

5
(22) Historien avsluttes med at B igjen reiste til Tyskland. Han følte seg truet under oppholdet
og fant å måtte samtykke i å overføre innestående på kontoen i Bremen, DM 150 000, til
en konto som nigerianerne oppga. Så reiste han hjem, men dro tilbake kort tid etter for å
få de 17 millionene. Etter krav fra nigerianerne brakte han med seg to ekte Rolexur som
gaver til dem som hadde renset pengene. Han ga fra seg urene 23. oktober 2000 og ble
arrestert 25. oktober av tysk politi.
(23) A har i korthet anført:
(24) Saken dreier seg om et utjenlig forsøk der det ikke var mulig å fullbyrde forbrytelsen i og
med at lagmannsretten har lagt til grunn at de 17 millionene USD ikke eksisterte. Objektet
for den handlingen som er straffbar etter straffeloven § 317, er ”utbytte av en straffbar
handling”, og noe slikt utbytte finnes ikke. Skyldkravet kan da ikke anses oppfylt,
jf. straffeloven § 42 første ledd. Saken atskiller seg fra andre saker i rettspraksis om
utjenlige forsøk ved at det der har eksistert et objekt som den straffbare handlingen kan
knyttes til, og det har dreiet seg om straffverdige forhold. Det gjør det ikke i denne saken,
og forholdet kan da ikke anses straffbart.
(25) Videre anføres at lagmannsrettens domsgrunner er mangelfulle når det gjelder grunnlaget
for rettens konklusjon om at han har hatt fullbyrdelsesforsett. For at det skal foreligge, må
det finnes bevist at han var klar over, eller holdt det for overveiende sannsynlig, at
pengene var utbytte av en straffbar handling. Domsgrunnene gir ikke dekning for en slik
konklusjon, i ethvert fall er dette uklart. Det bemerkes at Høyesterett selv kan ta stilling til
hvordan e-mailen av 7. juli 2000 skal forstås, jf. Rt. 1997 side 846.
(26) Det er også et spørsmål om ikke hans handlinger ligger innenfor det allment akseptable,
hensett til det bedrageriet han ble utsatt for. Ut fra den alminnelige rettsstridsreservasjon
må dette i så fall kunne føre til at forsøket ikke anses straffbart.
(27) Lagmannsrettens straffutmåling anses uansett for streng.
(28) B har i korthet anført:
(29) Utenfor anken gjøres gjeldende at tingrettens domspremisser er mangelfulle når det
gjelder den subjektive siden av skyldspørsmålet for medvirkning til bedrageri og bruk av
falsk dokument. Det synes som tingretten har ansett det tilstrekkelig for domfellelse at
han mottok den falske sjekken i Tyskland og sendte den til A. Han ga imidlertid samtidig
uttrykk for at han mente den var falsk, og noe mer kan ikke kreves av ham. Han kunne
verken beholde sjekken eller ødelegge den, og han kan ikke være ansvarlig for at A
presenterte sjekken i banken uten å opplyse om mistanken.
(30) Dette må føre til at tingrettens dom oppheves. Subsidiært anføres at straffutmålingen er
for streng.
(31) Aktor har vist til teori og rettspraksis og har nedlagt påstand om at begge ankene
forkastes.
(32) Jeg er kommet til at anken fra A ikke kan føre fram. For Bs vedkommende mener jeg at
tingrettens dom bør oppheves for så vidt han er dømt for medvirkning til grovt bedrageri
og dokumentfalsk.

6
(33) Heleribestemmelsen i straffeloven § 317 rammer den som ”mottar eller skaffer seg eller
andre del i utbytte av en straffbar handling, eller som yter bistand til å sikre slikt utbytte
for en annen”. A er dømt for forsøk på en slik bistandshandling, og saken gjelder det som
i teori og rettspraksis er omtalt som ”utjenlig forsøk”. Lagmannsretten la til grunn at de
17 millioner USD ikke eksisterte.
(34) As prinsipale anførsel er at hans forsøkshandling ikke er straffbar fordi noen fullbyrdet
forbrytelse ikke kunne gjennomføres når det ikke fantes noe utbytte å sikre.
(35) Både rettspraksis og teori viser klart at det i norsk rett blir lagt til grunn et subjektivt
forsøksprinsipp. Jeg kan som eksempel vise til Bratholm, Straff og samfunn, 1980,
side 337, der han blant annet skriver:
”Med utjenlig forsøk siktes til handlinger som umulig kunne føre til målet,
f.eks. fordi man ikke skyter på et levende menneske, eller fordi man ikke bruker farlig
ammunisjon. Slike forsøk kan kalles absolutt utjenlige, i motsetning til de relativt
utjenlige. De sistnevnte forsøk innebærer en fare, men p.g.a. uforutsette omstendigheter
(eventuelt ved at gjerningsmannen trer tilbake, jfr. § 50) fullbyrdes ikke handlingen.
Noen skarp grense mellom de absolutt og de relativt utjenlige forsøk er det ikke.
Enten det er tale om den ene eller annen type forsøk, rammes de av straffeloven. Dette
følger av formuleringen ”tilsiktedes påbegynt” i § 49. Uttrykket ble brukt for å gjøre det
klart at også absolutt utjenlige forsøk skulle rammes, se SKM s. 93.”
(36) Fra rettspraksis nevner jeg en eldre dom i Rt. 1932 side 1034, der det ble konstatert at
straffbarheten av et forsøk ikke var avhengig av ”om handlingen i sig selv var tjenlig,
men alene av om den av angjeldende ansaaes for tjenlig”. En nyere dom finner vi i
Rt. 1984 side 1320. Den gjaldt forsøk på fremstilling av amfetamin, og retten uttalte at
forsøket var straffbart, også om det ikke kunne lykkes.
(37) Lagmannsretten har lagt til grunn at As forsøk på å bistå nigerianerne med å sikre USD
17 millioner, er straffbart selv om disse pengene ikke fantes. Dette bygger etter min
mening på en korrekt forståelse av straffeloven § 49. Det som er fremholdt i rettspraksis
og teori om at også absolutt utjenlige forsøk kan være straffbare, bygger på en tolking av
denne bestemmelsen, og må gjelde også i vår sak. Jeg ser ingen prinsipiell forskjell
mellom saksforholdet i denne saken og i de sakene der det har eksistert et eller annet
fysisk objekt som det utjenlige forsøket har hatt tilknytning til.
(38) Subsidiært har A anført at lagmannsrettens dom må oppheves fordi premissene må anses
mangelfulle i relasjon til vurderingen av hans kunnskap om at beløpet på
USD 17 millioner stammet fra en straffbar handling.
(39) Lagmannsrettens flertall har ansett det bevist ”utover enhver rimelig tvil at A holdt det for
sikkert eller overveiende sannsynlig, etter å ha forhandlet med afrikanerne, at det var tale
om penger som er utbytte fra straffbare handlinger”. Dette angir et korrekt
vurderingstema. Som begrunnelse har flertallet pekt på oppdragets karakter og den
fortjeneste som X skulle oppnå for ”et lite bidrag som besto i å motta kontanter og
opprette en konto for overføring av pengene til Norge”. Som nevnt var det tale om en
godtgjørelse på ca. 40 millioner norske kroner.

7
(40) Foruten den fatale mailen fra juli 2000, hadde lagmannsretten hørt forklaringer fra
medtiltalte og vitneforklaringer fra sentrale personer i hendelsesforløpet. Det er gitt en
omfattende redegjørelse for saksforholdet, og jeg kan ikke se at det er grunnlag for
anførselen om at lagmannsrettens premisser må anses mangelfulle. Hvilke bevis retten har
bygget på, belyses også av mindretallets votum.
(41) Jeg kan heller ikke se at en rettsstridsreservasjon kan gi grunnlag for frifinnelse.
Argumentasjonen på dette punkt står for meg som uklar. Hovedpoenget synes å være at
det ville være urimelig å reagere med straff i et tilfelle som dette. Jeg finner det
tilstrekkelig å vise til det jeg har sagt om at også utjenlige forsøk kan være straffbare. For
øvrig ser jeg det ikke slik at det bedrageriet A har vært utsatt for, på noen måte gjør hans
handlemåte akseptabel.
(42) Det gjenstår å ta stilling til straffutmålingen.
(43) Utbytteheleri er et stort problem internasjonalt. A har stilt til rådighet både tjenesteytelser
og store kontantbeløp for å bistå med hvitvasking av USD 17 millioner. Selv om det er et
utjenlig forsøk som skal vurderes, må dette anses som en svært alvorlig sak. Jeg legger
også vekt på at hans villighet til å ta den risiko det innebar å bistå nigerianerne, medvirker
til at bedragerier av denne art vil kunne fortsette. Straffen skal også omfatte dom for grovt
bedrageri med en falsk sjekk på USD 369 124 overfor en bank, og utroskap mot X.
(44) Etter min vurdering er den straffen lagmannsretten har utmålt, i hvert fall ikke for streng,
men ut fra den spesielle karakter saken har, finner jeg å kunne slutte meg til
lagmannsrettens vurdering. Jeg er enig i at tidsmomentet får betydning, og jeg er også
enig i at domfeltes personlige forhold kan tillegges en viss vekt. Det er opplyst at saken
førte til at A mistet sitt arbeid, han er separert, har helseplager og er uføretrygdet.
(45) Anken fra A blir etter dette å forkaste.
(46) Jeg går da over til å se på anken fra B.
(47) Som nevnt er det utenfor anken anført at tingrettens dom må oppheves på grunn av
mangelfulle domsgrunner ved vurderingen av den subjektive side av skyldspørsmålet for
medvirkning til det grove sjekkbedrageriet som han er dømt for. Tingretten skriver om
dette:
”Retten finner videre tilstrekkelig bevist at B medvirket ved at han mottok den
angjeldende sjekk i Bremen. Retten har i bevisvurderingen lagt vekt på at B var godt
orientert om saken. Han var klar over at det var betalt ut 70 000 USD … til noen
nigerianere og at beløpet skulle benyttes til kjøp av kjemikalier, samt at det i ettertid ble
påstått at pengene var utbetalt til feil person. Han var klar over at nigerianerne
angivelig ikke selv hadde penger som kunne benyttes til kjøp av kjemikalier. B har
erkjent at han på dette tidspunkt ikke hadde tro på nigerianerne og at han var så
bekymret under møter med nigerianerne og han ikke ønsket å møte dem på steder der
var lite folk. B erkjente i retten at han ikke trodde sjekken var ekte. Han tok likevel
imot sjekken og videresendte den til Norge. Han oppfattet det slik at sjekken var
avgjørende for at A skulle få dekket utgiftene som var påløpt. Retten finner at B med
overveiende sannsynlighet trodde sjekken var falsk og at han ved sin aktivitet forsettelig
har medvirket til bedrageri.”

8
(48) Det jeg savner her, er rettens syn på spørsmålet om B visste eller fant det overveiende
sannsynlig at A ville benytte sjekken som ekte. Det er mulig retten har ment å si noe om
det i setningen om at B oppfattet sjekken som avgjørende for at A skulle få dekket sine
utgifter. For meg står ikke dette som et tilkjennegivende av at retten har ansett kravet til
subjektiv skyld hos gjerningsmannen oppfylt, og det viser heller ikke om skyldkravet er
riktig forstått. Jeg nevner også at det i forbindelse med straffutmålingen sies at ”hans
medvirken var begrenset til å ta imot sjekken for å sende den videre”. Dette gjør ikke
uklarheten mindre.
(49) I anken til Høyesterett er det anført at B sendte sjekken og samtidig uttrykte sin skepsis til
denne ”slik at A kunne foreta de nødvendige undersøkelser for å avdekke om sjekken var
ekte eller ei”. Det fremgår ikke av dommen hva B eller A måtte ha forklart om forholdet.
Så vidt jeg kan se, er det jeg har sitert, det eneste som belyser spørsmålet om subjektiv
skyld.
(50) Det er lagmannsrettens avgjørelse som er gjenstand for prøvelse i Høyesterett, og normalt
kan Høyesterett bare prøve ankegrunner som er behandlet av lagmannsretten. Jeg viser til
Rt. 1997 side 1637, der det også sies at dette synspunktet i enkelte sammenhenger nok må
modifiseres. Rettssikkerhetsmessige hensyn tilsier det, og etter min mening gjør dette seg
gjeldende i vår sak. Jeg kan for øvrig vise til Rt. 2003 side 453 og Rt. 2003 side 179.
(51) Jeg anser uklarheten ved om det subjektive vilkår for straff er oppfylt som så stor at
tingrettens dom bør oppheves for B, jf. straffeprosessloven § 342 annet ledd nr. 4,
jf. § 343 annet ledd nr. 8. Jeg peker også på at han ble frifunnet for heleri i
lagmannsretten, og det kan være et spørsmål hvordan sjekkbedrageriet ville blitt vurdert i
lys av denne frifinnelsen. Det er svært lenge siden dommen ble avsagt, og det må føre til
at også hovedforhandlingen oppheves.
(52) Likeledes må lagmannsrettens straffutmåling for B bli å oppheve.
(53) Jeg stemmer for denne
K J E N N E L S E :
1. Anken fra A forkastes.
2. Tingrettens dom med hovedforhandling oppheves for så vidt B er domfelt etter
straffeloven § 271 jf. 270 første ledd nr. 1 jf. annet ledd og straffeloven § 183.
3. Lagmannsrettens dom, domsslutningen punkt 2 annet ledd,
oppheves.
(54) Dommer Flock: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(55) Dommer Stabel: Likeså.
(56) Dommer Rieber-Mohn: Likeså.

9
(57) Dommer Dolva: Likeså.
(58) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
K J E N N E L S E :
1. Anken fra A forkastes.
2. Tingrettens dom med hovedforhandling oppheves for så vidt B er domfelt etter
straffeloven § 271 jf. 270 første ledd nr. 1 jf. annet ledd og straffeloven § 183.
3. Lagmannsrettens dom, domsslutningen punkt 2 annet ledd,
oppheves.