Sammendrag: Stabel, Skoghøy, Coward, Matningsdal og GjølstadA ble av Frostating lagmannsretts i desember 2000 dømt til 21 års fengsel og 10 års sikring for overlagt drap på sin kjæreste, og for to forutgående forgiftninger av henne. Dommen er rettskraftig. Det ble tatt ut tiltale om konvertering til forvaring etter de nye bestemmelsene i desember 2002. Tingretten ila forvaring med tidsramme på 21 år og minstetid på 10 år, mens lagmannsretten kom til at vilkårene for forvaring ikke var til stede. Påtalemyndigheten anket til Høyesterett, som forkastet anken.Drapet var særdeles gruvekkende. Det var en planlagt, overveid forgiftning over lang tid som medførte store lidelser for offeret. Ifølge de sakkyndige har A blant annet diagnosen Dyssosial personlighetsforstyrrelse, og ville ha fylt kriteriene for "mangelfullt utviklede sjelsevner" etter den tidligere straffeloven. Slike personlighetstrekk er vanskelige å behandle, og motivasjonen for behandling er foreløpig lav hos A. Høyesterett fant derfor at om han skulle vært løslatt i dag, ville så mye vært uavklart i forbindelse med hans bearbeiding av sine personlighetstrekk og det grusomme han har begått, at det ville være en reell og kvalifisert risiko for tilbakefall. Høyesterett kom imidlertid til at grunnvilkåret for forvaring, at en tidsbestemt straff ikke vil være tilstrekkelig til å verne samfunnet, ikke var oppfylt. Fengselsstraffen er på 21 år, og A vil være 71 1/2 år når han vil måtte løslates i 2020. Det er hans forhold til det å bli avvist av kvinner i nære relasjoner som er risikofaktoren. Han har vært velfungerende på andre områder i livet, og har heller ikke vist påfallende atferd i tidligere parforhold, så lenge han selv har kontroll. Selv om han igjen skulle komme i en situasjon der han blir avvist, er det i dette lange tidsperspektivet svært usikkert om det igjen skulle føre til alvorlige voldshandlinger. Forhistorien viste at ikke enhver avvisning fører til vold, og det måtte legges til grunn at årene vil gjøre sin virkning.

NORGES HØYESTERETT
Den 17. mars 2005 avsa Høyesterett kjennelse i
HR-2005-00428-A, (sak nr. 2004/1804), straffesak, anke,
Den offentlige påtalemyndighet (førstestatsadvokat Jan H. Dahle)
mot
A (advokat John Christian Elden)
S T E M M E G I V N I N G :
(1) Dommer Stabel: Saken gjelder spørsmålet om å konvertere en dom på sikring til
forvaring for et overlagt giftdrap.
(2) A ble ved Frostating lagmannsretts dom 6. desember 2000 dømt til 21 års fengsel og 10
års sikring for overlagt giftdrap på sin tidligere kjæreste B og for to forutgående
legemsbeskadigelser mot henne ved bruk av gift, samt ulovlig besittelse av to pistoler.
Han ble videre dømt til å betale erstatning og oppreisning til hennes to barn. Dommen var
avsagt etter fullstendig anke over Trondheim byretts dom 11. februar 2000, der A ble
dømt til fengsel i 21 år, men uten at påtalemyndighetens begjæring om sikring ble tatt til
følge. A anket til Høyesterett over straffutmålingen, men anken ble ikke tillatt fremmet av
Høyesteretts kjæremålsutvalg.
(3) Sikringen var ikke satt i verk da sikringsinstituttet ble avskaffet og nye regler om
strafferettslige reaksjoner trådte i kraft 1. januar 2002. Statsadvokatene i Trøndelag reiste
ved tiltalebeslutning 12. desember 2002 konverteringssak ved Trondheim tingrett med
påstand om idømmelse av forvaring etter straffeloven § 39 c, jf. overgangsreglene nr. 5.
(4) Trondheim tingrett kom til at betingelsene for konvertering var til stede, og avsa
14. august 2003 dom med slik domsslutning:
”For de forhold som er pådømt ved Frostating lagmannsretts dom av 6. desember 2000
settes straffen for A, født 00.00.1948, til forvaring etter straffeloven § 39c, med en
tidsramme på 21 – tjueett – år og en minstetid på 10 – ti – år. I tidsrammen og
minstetiden fragår i alt 1660 – ettusensekshundreogseksti – dager for utholdt
frihetsberøvelse i anledning saken.”

2
(5) A anket til Frostating lagmannsrett. Han bestred at vilkårene for å idømme forvaring etter
straffeloven § 39 c nr. 1 var til stede, og anførte at grunnvilkåret for sikring – mangelfullt
utviklede sjelsevner – ikke er oppfylt fordi symptomer på personlighetsforstyrrelsen ikke
hadde vist seg i ung alder.
(6) Lagmannsretten tok anken til følge i dom avsagt 10. november 2004. Lagmannsretten
kom til at det ikke var tilstrekkelig grunnlag for å konstatere en slik nærliggende fare for
gjentakelse som loven krever, ved utløpet av den idømte fengselsstraffen. Lagmannsretten
var derfor av den oppfatning at en tidsbestemt straff på 21 år var tilstrekkelig til å verne
samfunnet. Dommen har slik domsslutning:
”A, født 00.00.1948, frifinnes for kravet om forvaring.”
(7) Påtalemyndigheten har anket til Høyesterett over reaksjonsfastsettelsen, og gjort
gjeldende at forvaring burde vært idømt.
(8) Aktor har under henvisning til uttalelsene fra de sakkyndige for lagmannsretten, og
opplysninger om et selvmordsforsøk i 18-årsalderen, gjort gjeldende at A hadde og
fremdeles har mangelfullt utviklede sjelsevner. Han har videre anført at vilkårene i
straffeloven § 39 c nr. 1 for dom på forvaring er oppfylt, og at en tidsbestemt straff ikke
gir tilstrekkelig vern for samfunnet. A har tilpasset seg tilværelsen i fengselet, men har
ikke gjennomgått noen modning. Hans personlighet er ikke endret. Det foreligger
fremdeles en nærliggende fare for at han kan komme til å begå nye voldsforbrytelser
dersom han etter løslatelsen etablerer nære forhold til kvinner.
(9) Forsvareren bestrider at det foreligger nærliggende fare for at domfelte på ny vil begå
forbrytelse som ”krenker andres liv, helse eller frihet eller utsetter disse rettsgodene for
fare”. Grunnvilkåret for forvaring er heller ikke til stede, da en tidsbestemt straff er
tilstrekkelig til å verne samfunnet. Han har videre anført at vilkårene for sikring etter de
tidligere bestemmelsene ikke foreligger, da det ikke kan legges til grunn at A har
mangelfullt utviklede sjelsevner. Det er ikke grunnlag for å anta at hans symptomer
opptrådte før i voksen alder. Den tidligere dommen kan da ikke konverteres til en dom på
forvaring, jf. forbudet mot tilbakevirkning i Grunnloven § 97.
(10) Jeg er kommet til at anken må forkastes.
(11) Den voldshandlingen som var grunnlag for sikringsdommen, var en gradvis forgiftning av
B, som påførte henne svært store lidelser, og som endte med at hun døde.
(12) De to var naboer og innledet et kjærlighetsforhold etter at hun i 1992 ble separert fra sin
ektefelle. Det var flere brudd i forholdet, som fra første stund var konfliktfylt, og i mai
1998 bestemte B seg for å gjøre det endelig slutt. I juni 1998 blandet A giftstoffet
thalliumsulfat i et glass cola hjemme hos B, i hensikt å skade henne. Hun ble umiddelbart
syk, med sterke smerter, og fikk etter hvert håravfall, angst og depresjon. Noen dagers
sykehusopphold ga ikke avklaring på årsaken. Hun var sykmeldt i 11 uker. Etter at hun
var blitt noe bedre, blandet A i september 1998 igjen thalliumsulfat i hennes cola, og hun
ble sykmeldt på nytt. Lidelsene var enda sterkere enn i den første perioden, og hun var nå
sykmeldt i 16 uker.

3
(13) I romjulen 1998, etter forutgående overveielser, brøt A seg inn i Bs leilighet mens hun var
bortreist, og blandet thalliumsulfat i en flaske konjakk, en flaske farris og en
rødvinskartong, med den hensikt å ta livet av henne. B drakk av dette og ble 24. januar
1999 innlagt på sykehus med uutholdelige smerter og lammelser i armer, ben og ansikt.
Situasjonen utviklet seg til det verre. Den 29. januar ble det forsøkt behandling mot
forgiftning, uten virkning. Den 30. januar inntrådte hjertestans, og hun ble senere lagt i
respirator. Hun døde som følge av forgiftningen 17. februar 1999.
(14) Det grunnleggende vilkåret for å kunne idømme forvaring etter straffeloven § 39 c er at
en tidsbestemt straff ikke er tilstrekkelig til å verne samfunnet. Etter § 39 c nr. 1 er det et
krav at det er begått eller forsøkt begått en ”alvorlig voldsforbrytelse”. Bestemmelsen
krever i tillegg at det skal være ”nærliggende fare” for at domfelte på ny vil begå en slik
forbrytelse. Ved vurderingen av grunnvilkåret for forvaring – samfunnsvernet – er
imidlertid det avgjørende faren for at domfelte vil begå en ny alvorlig forbrytelse etter å
ha sonet hele den alternative fengselsstraffen, jf. Høyesteretts kjennelse 16. desember
2004 i sak HR-2004-02083-A avsnitt 11. Dette kommer jeg tilbake til.
(15) Det er uten videre klart at de voldshandlinger A er dømt for, både hver for seg og samlet,
oppfyller vilkåret om ”alvorlig voldsforbrytelse” i straffeloven § 39 c nr. 1 første
punktum. Jeg går derfor rett over til å drøfte om det foreligger ”en nærliggende fare” for
at han på ny vil begå en slik alvorlig forbrytelse, jf. bestemmelsens annet punktum.
Kravet innebærer at det på domstiden må være en kvalifisert og reell fare for gjentakelse.
Ved farevurderingen må den begåtte forbrytelsen sammenholdes med domfeltes øvrige
atferd og personlige og sosiale funksjonsevne, særlig må det legges vekt på om han
tidligere har begått eller forsøkt å begå en forbrytelse som nevnt i § 39 c nr. 1 første
punktum, jf. tredje og fjerde punktum.
(16) Ved vurderingen tar jeg utgangspunkt i de begåtte handlingene, som er særdeles
gruoppvekkende. Det dreier seg om en planlagt, overveid forgiftning over lang tid, mens
A store deler av tiden selv var til stede og fulgte Bs lidelser på nært hold. Handlingene var
situasjonsbestemt ut fra at han følte seg avvist i kjærlighetsforholdet med henne, og han
har selv forklart at noe av formålet var å vinne henne tilbake ved å vise omsorg og
medlidenhet. Dette fratar dem imidlertid ikke på noen måte sitt hensynsløse og
utspekulerte preg.
(17) Etter loven skal det særlig legges vekt på tidligere alvorlig voldskriminalitet. A er
tidligere ustraffet og har ikke noen slik voldshistorie fra tidligere. Terskelen må da ligge
høyere med hensyn til objektive holdepunkter for farlighet, jf. kjennelsen
16. desember 2004 avsnitt 22.
(18) I en slik situasjon blir lovbryterens atferd og sosiale og personlige funksjonsevne særlig
viktig. De sakkyndige for lagmannsretten i konverteringssaken, psykiater Andreas
Hamnes og professor, psykolog Kirsten Rasmussen, som også var oppnevnt for tingretten,
har konkludert med at As tilstand fyller de diagnostiske kriteriene for F 60.2 Dyssosial
personlighetsforstyrrelse i henhold til ICD-10. I tillegg finner de holdepunkter for
personlighetstrekk forenlige med diagnosen F 60.31 Emosjonelt ustabil
personlighetsforstyrrelse, Borderline-type, i henhold til ICD-10. De uttaler at vurderingen
ville ha berettiget til konklusjonen mangelfullt utviklede sjelsevner etter den tidligere
straffeloven.

4
(19) Om prognosen fremover sier de sakkyndige at slike personlighetstrekk er vanskelige å
behandle, og at effekten av behandlingen avhenger av motivasjonen. Denne synes
foreløpig å være lav hos A, som, selv om han sier han føler skyld for sine handlinger, i det
overveiende er opptatt med tanker om egen krenkelse i forbindelse med det han oppfatter
som et justismord mot seg selv. På den positive side fremhever de sakkyndige at det ikke
foreligger holdepunkter for rusmisbruk, og at det ikke er opplysninger om tidlig kriminell
atferd eller mistilpasning. A har vært i stabile arbeidsforhold, er intellektuelt ressurssterk
og har personlig støtte i et sosialt nettverk av familie og venner. De konkluderer slik:
”Ut fra en samlet vurdering foreligger likevel så vidt klare risikofaktorer at det
vurderes berettiget å anta at observandens personlighetstrekk disponerer for senere
instrumentell voldsatferd ved opplevelse av krenkelse og avvisning. Observandens
personlighetstrekk vurderes ikke å være vesentlig endret i tiden etter den første
judisielle observasjonen i 1999. Dette sammenholdt med forskningen på området tilsier
at tidsperspektivet vil være langvarig når det gjelder observandens prognose.”
(20) Erklæringen er forelagt Den rettsmedisinske kommisjon, som ikke har hatt merknader.
(21) Jeg må ut fra dette legge til grunn at om A skulle vært løslatt i dag, ville det fortsatt være
så mye som er uavklart i forbindelse med hans bearbeiding av sine personlighetstrekk og
det grusomme han har begått, at det ville være en reell og kvalifisert risiko for tilbakefall.
Et langt vanskeligere spørsmål er om det etter endt soning av en tidsbestemt fengselsstraff
fortsatt er fare for gjentakelse.
(22) Grunnvilkåret for forvaring er, som jeg har vært inne på innledningsvis, at en tidsbestemt
straff ikke vil være tilstrekkelig til å verne samfunnet. Det er faren for ny forgåelse etter
soning av hele den alternative tidsbestemte fengselsstraffen som skal legges til grunn for
vurderingen. I vår sak er A rettskraftig idømt lovens strengeste straff – fengsel i 21 år.
Han har per i dag sonet vel 6 år av straffen når man iberegner fradrag for varetektsfengsel,
og han vil derfor måtte løslates i 2020. Han vil da være 71 1/2 år gammel. Dette er et
svært langt tidsperspektiv, og det skal da mye til for å legge til grunn at en tidsbestemt
straff ikke er tilstrekkelig, jf. Rt. 2003 side 1778 avsnitt 19.
(23) Det er As forhold til det å bli avvist følelsesmessig av kvinner i nære relasjoner som er
risikofaktoren. Han har, som jeg har vært inne på, vært velfungerende på andre områder i
livet. Heller ikke i tidligere parforhold har han vist påfallende atferd – så lenge han selv
har kontroll. Han har således to ekteskap bak seg av henholdsvis ca. fem og åtte års
varighet, og med ett barn i hvert av ekteskapene, og han har et barn fra et tidligere –
kortvarig – forhold. Dette forholdet, og det første ekteskapet, brøt han selv ut av. Den
siste skilsmissen var derimot problematisk for ham, og førte blant annet til innleggelse på
Modum Bads Nervesanatorium. Det er også opplysninger om at han i 18-årsalderen
forsøkte å begå selvmord etter at en kjæreste hadde brutt med ham.
(24) Det kan selvsagt ikke utelukkes at A etter at han er løslatt, vil treffe en kvinne han blir
følelsesmessig engasjert i, men som avviser ham. Om dette, etter så lang tid, eventuelt
skulle føre til nye alvorlige voldshandlinger, er imidlertid svært usikkert. Selv om
prognosen for personlighetsutvikling ikke er spesielt optimistisk for A, må jeg legge til
grunn at årene likevel vil gjøre sin virkning. Om det ikke skjer noen følelsesmessig
modning, vil det i hvert fall kunne skje en viss avflating. Ut fra forhistorien er det heller
ikke slik at enhver avvisning fører til vold. Det er således ingen opplysninger om bruk av

5
vold i forbindelse med den siste – problematiske – skilsmissen, og han har hele tiden hatt
et godt forhold til sønnen i dette ekteskapet, som er funksjonshemmet.
(25) Jeg må derfor konkludere med at hensynet til samfunnsvern ikke tilsier forvaring i dette
tilfellet, hvor det er idømt ubetinget fengselsstraff i 21 år. Det er derfor ikke nødvendig
for meg å gå inn på spørsmålet om vilkårene for sikring etter de tidligere bestemmelsene,
er til stede, jf. blant annet Rt. 2003 side 1787, der Høyesterett har lagt til grunn at det
tidligere vilkåret om ”mangelfullt utviklede eller varig svekkede sjelsevner” må være
oppfylt for at sikringen skal kunne konverteres til forvaring.
(26) Jeg stemmer for denne
K J E N N E L S E :
Anken forkastes.
(27) Dommer Skoghøy: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(28) Dommer Coward: Likeså.
(29) Dommer Matningsdal: Likeså.
(30) Dommer Gjølstad: Likeså.
(31) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
K J E N N E L S E :
Anken forkastes.