Dato: 2022-11-10

Sammendrag: En tidligere brannmann fikk i 2011 prostatakreft og fremsatte krav om å få sykdommen godkjent som yrkesskade. NAV avviste brannmannens krav om yrkesskadeerstatning og fikk medhold i Trygderetten og lagmannsretten. Brannmannen anket til Høyesterett.

Spørsmålet er med hvilken sikkerhet man kan si at brannmenn utsettes for en kjemisk påvirkning som kan fremkalle prostatakreft. For at en sykdom etter loven skal godkjennes som yrkesskade må sykdomsbildet være karakteristisk for den aktuelle påvirkningen. Folketrygdloven krever ikke en klar og ubestridt sammenheng mellom sykdommen og yrkesutøvelsen, men det må være sannsynlighetsovervekt.

Høyesterett har kommet til at sammenhengen mellom prostatakreft og påvirkningen som brannmenn utsettes for, er usikker. Det kan med dagens medisinske kunnskap ikke ansees å være overveiende sannsynlig at eksponeringen i brannmannyrket er egnet til å fremkalle prostatakreft. Vilkåret for å få godkjent sykdommen som yrkesskade er dermed ikke oppfylt.

Avgjørelsen avklarer at prostatakraft ikke kan regnes som yrkessykdom for brannmenn.

D O M
avsagt 10. november 2022 av Høyesterett i avdeling med
dommer Ragnhild Noer
dommer Henrik Bull
dommer Wenche Elizabeth Arntzen
dommer Cecilie Østensen Berglund
dommer Knut Erik Sæther
HR-2022-2178-A, (sak nr. 22-024226SIV-HRET)
Anke over Gulating lagmannsretts dom 14. januar 2022
A (advokat Anne-Gry Rønning-Aaby)
Fagforbundet (partshjelper) (advokat Lars Olav Skårberg)
Kreftforeningen (partshjelper) (advokat Marius Sam Lindberg – til prøve)
Brannmenn Mot Kreft (partshjelper) (advokat Rolf Knudsen)
mot
Staten v/Arbeids- og velferdsdirektoratet (Regjeringsadvokaten v/advokat Kaija Marie
Folkestad Bjelland – til prøve)

2
S T E M M E G I V N I N G
(1) Dommer Arntzen:
Sakens spørsmål og bakgrunn
(2) Saken gjelder gyldigheten av Trygderettens kjennelse i sak om yrkesskadeerstatning.
Spørsmålet er om brannmenn utsettes for kjemisk påvirkning i arbeidet som kan fremkalle
prostatakreft, jf. vilkåret i folketrygdloven § 13-4 andre ledd bokstav a om at
sykdomsbildet må være «karakteristisk» for den aktuelle påvirkningen.
(3) Partene er enige om de faktiske forholdene slik disse er beskrevet i lagmannsrettens dom.
Uenigheten gjelder de faglige vurderingene som trygdemyndighetenes vedtak om å avslå
yrkesskadeerstatning bygger på. Jeg gjengir i det følgende deler av lagmannsrettens
redegjørelse for sakens bakgrunn:
«A er født i 1943 og arbeidet som brannmann i Bergen fra 1965 til 1980. Han fikk
påvist prostatakreft i 2011. Han satte 23. juni 2017 frem krav om godkjenning av
prostatakreft som yrkessykdom likestilt med yrkesskade, og den 26. juli 2017 krav om
menerstatning. Vedlagt kravet var poliklinisk notat av 31. januar 2017 fra
yrkesmedisinsk avdeling ved Haukeland Universitetssykehus. I notatet er det bl.a.
foretatt en vurdering av As eksponering for brannrøyk og -gasser i hans 15 års arbeid
som brannmann, i tillegg til en oppsummering av gjeldende forskning på brannmenn
og kreft. Avslutningsvis heter det i notatet:
‘Pasientens høye alder på diagnosetidspunktet vurderes å være den
dominerende årsaken til utviklingen av prostatakreft i hans tilfelle. Kreft kan
imidlertid ha en multifaktoriell årsak. Siden det foreligger stor usikkerhet
rundt risiko for og årsaksmekanismene til en eventuell sammenheng mellom
prostatakreft og eksponering i yrke som brannmann, kan en ikke utelukke at
eksponering i yrke har bidratt som en av flere faktorer til pasientens
prostatakreft, men virker ikke å være dominerende årsaksfaktor i denne
saken.’
NAV Familie- og pensjonsytelser ved NAV Sentralt yrkessykdomskontor ba om
uttalelse fra rådgivende lege. I notat av 30. august 2017 uttalte rådgivende lege:
‘En finner ikke vitenskapelig støtte for at sykdommen er karakteristisk for
eksponering ved arbeidet som brannmann.’
NAV avslo søknaden 30. august 2017. Det ble vist til at det ikke var
sannsynlighetsovervekt for at vilkåret i folketrygdloven § 13-4 andre ledd bokstav a
var oppfylt.
A påklaget vedtaket til NAV Klageinstans. I klagen ble det bl.a. vist til at Trygderetten
i to kjennelser av 7. juli 2017 (TRR-2016-2254 og TRR-2016-2258) hadde anerkjent
prostatakreft hos brannmenn som yrkessykdom. Før klagesaken ble oversendt NAV
Klageinstans, innhentet NAV Sentralt yrkessykdomskontor spesialisterklæring fra
yrkesmedisinsk avdeling ved Haukeland Universitetssykehus v/ LIS Ole Jacob
Møllerbakken. Erklæringen er datert 1. juni 2018. I erklæringen ble blant annet den
generelle sammenhengen mellom eksponering i arbeidet som brannmann og utvikling
av prostatakreft, vurdert. I uttalelsen heter det bl.a.:
HR-2022-2178-A, (sak nr. 22-024226SIV-HRET)

3
‘… Det foreligger internasjonal forskning på brannmenn og kreft som tyder på
en sammenheng mellom yrket og mulig økt risiko for ulike kreftformer.
IARC [International Agency for Research on Cancer under Verdens
helseorganisasjon] gjennomgikk all tilgjengelig forskning som omhandler
brannmenn i 2010 og gjorde en vurdering av sammenhengen. Konklusjonen
er at eksponeringen vurderes som en såkalt klasse 2B, altså at det er
begrenset bevis for en sammenheng mellom eksponeringer som brannmenn
og kreftutvikling.
…
På bakgrunn av dagens kunnskapsstatus, kan man ikke konkludere med at
prostatakreft er forårsaket av kjemisk eksponering som kan oppleves som
brannmann. Sykdommen kan derfor vanskelig sies å være i samsvar med de
påvirkningene som brannmannsyrket kan fremkalle.’
Under saksbehandlingen ble NAV Klageinstans kjent med at Statens
Arbeidsmiljøinstitutt (STAMI) hadde utarbeidet et generelt vedlegg til
spesialisterklæringer i andre saker hvor det var søkt om godkjenning av prostatakreft
som yrkessykdom, og [NAV] innhentet [derfor] dette. Notatet, som er datert
25. september 2018 (senere revidert 1. april 2019), gjennomgår aktuell litteratur for å
vurdere sammenhengen mellom mulige eksponeringer i yrket som brannmann og
utvikling av prostatakreft. På side 16 i notatet konkluderer STAMI slik:
‘På bakgrunn av dagens kunnskapsstatus, kan vi derfor vanskelig konkludere
med at prostatakreft er et karakteristisk sykdomsbilde i samsvar med
eksponering som brannmann. Det er etter vår erfaring heller ingen bred
støtte for dette i det medisinske fagmiljøet […]’
NAV Klageinstans ba også om uttalelse fra rådgivende overleger i klageinstansen,
Sitter og Elvsåshagen, som i notat av 23. januar 2019 uttalte:
‘STAMI konkluderer med at på bakgrunn av dagens kunnskapsstatus, kan de
vanskelig konkludere med at prostatakreft er et karakteristisk sykdomsbilde i
samsvar med eksponering som brannmann. Yrkesmedisinsk Avdeling ved
Haukeland Universitetssykehus har konkludert på samme måte i
spesialisterklæring 01.06.18 i den aktuelle saken. Vi som har utferdiget
denne uttalelsen kjenner ikke til annen litteratur på området som skulle tilsi
en annen konklusjon. Dagens kunnskapsstatus tilsier ikke at det er
alminnelig sannsynlighetsovervekt for at yrket som brannmann kan
fremkalle prostatakreft.’
NAV Klageinstans stadfestet avslaget i vedtak av 7. februar 2019. I begrunnelsen ble
det vist til STAMI-notatet og uttalelsen fra de rådgivende overlegene.»
(4) Både NAV og NAV Klageinstans kom altså til at vilkårene for yrkesskadetrygd ikke var
oppfylt. A anket NAV Klageinstans’ vedtak til Trygderetten. På grunn av sakens
prinsipielle interesse ble retten satt med fem medlemmer, jf. trygderettsloven § 7 tredje
ledd. Dette må også sees på bakgrunn av at Trygderetten i to kjennelser avsagt 7. juli 2017
– TRR-2016-2254 og TRR-2016-2258 – hadde funnet at prostatakreft var et karakteristisk
sykdomsbilde hos brannmenn.
(5) Trygderetten avsa 24. april 2020 kjennelse med slik slutning:
HR-2022-2178-A, (sak nr. 22-024226SIV-HRET)

4
«1. Vedtak truffet av NAV Klageinstans den 7. februar 2019 stadfestes.
2. Sakskostnader tilkjennes ikke.»
(6) Kjennelsen ble avsagt under dissens. Flertallet, som besto av ett juridisk kyndig
rettsmedlem og de to medisinsk kyndige rettsmedlemmene, fant at vilkåret etter
folketrygdloven § 13-4 andre ledd bokstav a ikke var oppfylt. Mindretallet, to juridisk
kyndige rettsmedlemmer, kom til motsatt konklusjon.
(7) A tok 6. november 2020 ut stevning for Gulating lagmannsrett om gyldigheten av
Trygderettens kjennelse. Fagforbundet erklærte partshjelp til fordel for A, jf. tvisteloven
§ 15-7. Spesialist i arbeidsmedisin, overlege dr.med. Britt G. Randem, Oslo
Universitetssykehus, ble oppnevnt som sakkyndig. Hovedproblemstillingen i hennes
mandat var å vurdere hvorvidt «prostatakreft er et karakteristisk sykdomsbilde i samsvar
med det som aktuell påvirkning for brannrøyk, gasser og støv mv. i arbeid som brannmann
kan fremkalle». Det ble dessuten ført sakkyndige vitner fra de sentrale
kreftforskningsmiljøene her i landet, blant annet Statens Arbeidsmiljøinstitutt (STAMI) og
Kreftregisteret.
(8) Lagmannsretten avsa 14. januar 2022 dom med slik domsslutning:
«1. Staten ved Arbeids- og velferdsdirektoratet frifinnes.
2. Hver av partene bærer egne sakskostnader for lagmannsretten.»
(9) A har anket til Høyesterett. Anken gjelder lagmannsrettens bevisvurdering og
rettsanvendelse. Fagforbundet, foreningen Brannmenn Mot Kreft og Kreftforeningen har
opptrådt som partshjelpere for den ankende part. Overlege Randem ble oppnevnt som
sakkyndig også for Høyesterett. Hun har besvart et tilleggsmandat og avgitt muntlig
forklaring under ankeforhandlingen. Det er fremlagt en oppdatert liste fra Verdens
helseorganisasjon over risikofaktorer for utvikling av ulike typer kreft publisert 30. juni
2022. Listen er basert på en omfattende internasjonal studie av blant annet brannmenn. For
øvrig står saken i samme stilling som for lagmannsretten.
Partenes syn på saken
(10) Ankende part, A, og partshjelperne har i hovedtrekk gjort gjeldende:
(11) Kravet til karakteristisk sykdomsbilde i folketrygdloven § 13-4 andre ledd bokstav a
gjelder den generelle sammenhengen mellom sykdommen og yrkespåvirkningen. Det
kreves ikke bevis for klar og ubestridt sammenheng. Det er tilstrekkelig at eksponeringen
kan forårsake sykdommen, og at sykdommen er forenlig med yrkeseksponeringen. Bokstav
a inngår i en firedelt presumsjonsregel som skal gjøre det lettere for søkeren å påvise
årsakssammenheng.
(12) For brannmenn vil det være vanskelig å oppgi konkret hvilke stoffer eksponeringen har
bestått av. Eksponeringen inneholder en miks av kjemiske forbindelser og metaller i røyk,
gass, damp og støvpartikler, hvorav en rekke stoffer er klassifisert som sikkert
kreftfremkallende eller mulig kreftfremkallende for blant annet prostatakreft. Det er
forskning som viser at det er større risiko for å utvikle prostatakreft jo større eksponeringen
HR-2022-2178-A, (sak nr. 22-024226SIV-HRET)

5
for de farlige stoffene er – såkalt dose-respons. Det har i denne sammenheng betydning at
verneutstyr nærmest var fraværende da A arbeidet som brannmann.
(13) Det er enighet blant de sakkyndige om at International Agency for Research on Cancer
(IARC) sine vurderinger er autoritative og bør tillegges vesentlig vekt. Når IARC finner
bevis, om enn begrenset bevis (limited evidence), for sammenheng mellom
brannmannsyrket og prostatakreft, oppfyller det kravet til karakteristisk sykdomsbilde etter
bokstav a, jf. begrepet «kan».
(14) En rekke epidemiologiske studier viser at brannmenn har 15 til 30 prosent større sjanse for
å få prostatakreft enn normalbefolkningen, noe som i seg selv viser at kravet til
karakteristisk sykdomsbilde er oppfylt. Denne overhyppigheten kan ikke bortforklares med
at brannmenn gjennomgår regelmessige helseundersøkelser – såkalt deteksjonsbias. Det er
tvert imot grunn til å anta at den prosentvise overhyppigheten er enda høyere på grunn av
«Healthy Worker-effekten», altså at denne yrkesgruppen har bedre helse enn
normalbefolkningen.
(15) A har nedlagt slik påstand:
«1. Trygderettens kjennelse av 24. april 2020 med ankenummer 19/03794 er
ugyldig.
2. A tilkjennes sakskostnader for lagmannsretten og Høyesterett.»
(16) Fagforbundet har nedlagt slik påstand:
«Fagforbundet tilkjennes sakskostnader for lagmannsretten og for Høyesterett.»
(17) Ankemotparten, staten ved Arbeids- og velferdsdirektoratet, har i korte trekk gjort
gjeldende:
(18) Ingen vitenskapelige studier gir støtte for en generell sammenheng mellom den
eksponeringen brannmenn utsettes for, og prostatakreft. Det er ikke tilstrekkelig at man
ikke kan utelukke en slik sammenheng.
(19) Epidemiologiske undersøkelser har avdekket en statistisk sammenheng mellom
brannmannsyrket og diagnostisert prostatakreft med en overhyppighet på mellom 15 og
30 prosent sammenlignet med normalbefolkningen. Denne overhyppigheten antas
imidlertid helt eller delvis å skyldes at brannmenn gjennomgår regelmessige
helseundersøkelser – deteksjonsbias. Det er ikke tilstrekkelige holdepunkter for at
forekomst av prostatakreft øker med graden av eksponering, for eksempel etter antall år i
arbeid som brannmann – dose-respons. Det kan ikke legges vekt på forskning som viser
forhøyet prostatakreft i yngre aldersgrupper. Tallene er for små, og resultatene kan like
gjerne være et argument for deteksjonsbias.
(20) Prostatakreft er heller ikke et sykdomsbilde som kan forventes ut fra kunnskap om
stoffenes virkning og skadepotensial. Det foreligger verken mekanistiske studier eller
dyreforsøk som sannsynliggjør årsakssammenheng mellom den kjemiske eksponeringen
som brannmenn utsettes for, og prostatakreft.
HR-2022-2178-A, (sak nr. 22-024226SIV-HRET)

6
(21) Brannmenn eksponeres for kreftfremkallende stoffer i brannrøyk og dieseleksos mv.
Generell kreftfremkallende påvirkning sier imidlertid ikke noe om risikoen for å utvikle
prostatakreft. Kreft er ikke én sykdom, men forskjellige sykdommer med ulike årsaker. Det
er funnet tilstrekkelige holdepunkter for årsakssammenheng mellom brannmannsyrket og
utvikling av blærekreft og kreftformen mesoteliom, og disse er godkjent som grunnlag for
yrkesskadetrygd. Det samme er imidlertid ikke tilfelle for prostatakreft. Ut over alder,
etnisitet og arv er årsakene til prostatakreft ikke kjent. Det er påvist mulige risikofaktorer i
stoffer som brannmenn utsettes for, men dette er ikke tilstrekkelig for å oppfylle lovens
beviskrav.
(22) Staten ved Arbeids- og velferdsdirektoratet har nedlagt slik påstand:
«Anken forkastes.»
Mitt syn på saken
Problemstilling og rettslige utgangspunkter
(23) A har søkt om å få godkjent prostatakreft som yrkessykdom under henvisning til at han
under sitt tidligere arbeid som brannmann ble utsatt for kreftfremkallende kjemiske stoffer.
(24) Folketrygdloven § 13-4 første ledd likestiller visse «yrkessykdommer som skyldes
påvirkning i arbeid», med vanlige yrkesskader etter § 13-3. Slike sykdommer gir rett til de
samme økonomiske særfordelene som yrkesskade. Formålet med yrkesskadedekningen er
å gi kompensasjon for den særlige risiko som antas å følge av det aktuelle arbeidet, se
Rt-2004-487 avsnitt 28.
(25) Yrkessykdomsforskriften av 11. mars 1997 nr. 220 angir hvilke sykdommer som skal
likestilles med yrkesskade. Alternativet i vår sak er forskriften § 1 bokstav A «Sykdommer
som skyldes forgiftning eller annen kjemisk påvirkning». Bestemmelsen krever ikke at den
kjemiske påvirkningen må kunne knyttes til identifiserte enkeltstoffer, selv om dette ofte
vil være situasjonen.
(26) Det er ikke tvilsomt at prostatakreft er en sykdom som kan likestilles med yrkesskade
dersom det er påvist tilstrekkelig årsakssammenheng mellom sykdommen og den
yrkesrelaterte påvirkningen. Vilkårene for at årsakssammenheng skal anses å foreligge, er
regulert i folketrygdloven § 13-4 andre ledd, som lyder slik:
«Sykdom som angitt i forskriftene skal godkjennes som yrkesskade dersom
a. sykdomsbildet er karakteristisk og i samsvar med det som den aktuelle
påvirkningen kan framkalle,
b. vedkommende i tid og konsentrasjon har vært utsatt for den aktuelle
påvirkningen i en slik grad at det er en rimelig sammenheng mellom
påvirkningen og det aktuelle sykdomsbildet,
c. symptomene har oppstått i rimelig tid etter påvirkningen, og
d. det ikke er mer sannsynlig at en annen sykdom eller påvirkning er årsak
til symptomene.»
HR-2022-2178-A, (sak nr. 22-024226SIV-HRET)

7
(27) Søkeren har bevisbyrden for at vilkårene etter bokstavene a til c er oppfylt, mens det er
trygdemyndighetene som eventuelt må føre motbevis etter bokstav d, jf. Rt-2013-1642
Kvikksølv avsnitt 39 og Rt-2012-929 Passiv røyk II Passiv røyk III* avsnitt 21. Beviskravet
for samtlige vilkår er alminnelig sannsynlighetsovervekt. I Kvikksølvdommen konkluderes
det i avsnitt 91 med at sykdomsbildet er «forenlig med» kvikksølvpåvirkningen. Jeg leser
dette som en alternativ formulering av bevistemaet i bokstav a og ikke som et uttrykk for et
lavere beviskrav.
(28) Paragraf 13-4 andre ledd er en presumsjonsregel. Det er indikasjonene for
årsakssammenheng i bokstavene a til c som søkeren må sannsynliggjøre, ikke den faktiske
årsakssammenhengen. Dette har sammenheng med at det kan være vanskelig å føre bevis
for de underliggende årsaksmekanismene, som heller ikke vitenskapen nødvendigvis har
kommet til bunns i. Dersom søkeren har sannsynliggjort at vilkårene i bokstav a til c er
oppfylt, skal sykdommen anses forårsaket av den aktuelle påvirkningen, med mindre
trygdemyndighetene sannsynliggjør at symptomene har andre årsaker.
(29) Grunnforutsetningen for å presumere årsakssammenheng mellom sykdommen og
påvirkningen er at inngangsvilkåret i andre ledd bokstav a er oppfylt. Bokstav a krever at
det ut fra foreliggende medisinsk kunnskap er sannsynlighetsovervekt for at den aktuelle
typen påvirkning er egnet til å forårsake den aktuelle typen sykdom. Det er denne generelle
medisinske sammenhengen som de individuelle vilkårene i andre ledd bokstav b og c skal
baseres på. Jeg viser her til NOU 2004: 3 Arbeidsskadeforsikring, side 229 der det heter:
«De individuelle kravene som stilles vedrørende årsakssammenheng i bokstavene a til
c er basert på at det foreligger et grunnlagsmateriale å sammenligne den skadelidtes
situasjon med. Ved vurderingen av sykdomsbildet hos skadelidte vil det for eksempel
være et viktig moment hva den medisinske forskning har kommet fram til når det
gjelder sammenhenger mellom det aktuelle sykdomsbilde og denne type påvirkning.
Vilkårene i folketrygdloven § 13-4 annet ledd bokstavene a, b og c forutsetter at det er
en alminnelig aksept i det medisinske miljø for at denne type sykdomsbilde kan
framkalles av den aktuelle påvirkningen.»
(30) Spørsmålet om hvor mye som skal til for å anse en sykdom for å være «karakteristisk og i
samsvar med» den aktuelle påvirkningen er langt på vei avklart i Passiv røyk II-dommen
Passiv røyk III-dommen* avsnittene 33 til 36 og Kvikksølvdommen avsnittene 47 til 50.
(31) Det er ikke «noe krav om bevis for en klar og ubestridt sammenheng mellom sykdommen
og yrkesutøvelsen», se Kvikksølvdommen avsnitt 47 og 49 med henvisning til
Passiv røyk II-dommen Passiv røyk III-dommen* avsnitt 33. Denne presiseringen, som er
hentet fra statsrådsforedraget til den første yrkessykdomsforskriften av 11. desember 1970,
må forstås på bakgrunn av kravene i ILO-konvensjon nr. 42 om Workmen’s Compensation
for Occupational Diseases.
(32) I begge de nevnte avgjørelsene slutter Høyesterett seg til Trygderettens uttalelser i en
retningsgivende kjennelse fra 30. desember 1998 (TTR-1997-454). Det fremgår av denne
kjennelsen at sammenhengen mellom en sykdom og en kjemisk påvirkning både kan
baseres på sammenlignende undersøkelser av grupper mennesker – epidemiologiske
studier – og på kunnskaper om virkningsmekanismer og kunnskaper om påvirkningens
aktuelle skadepotensial. I vår sak er det epidemiologiske studier som er det aktuelle
alternativet. I slike tilfeller forutsettes det at sammenhengen med eksponeringen er
HR-2022-2178-A, (sak nr. 22-024226SIV-HRET)

8
underbygget ved at sykdomsbildet «er dokumentert som en regelmessig virkning av den
aktuelle eksponering, og med en hyppighet som avhenger av påvirkningsgrad og tid»,
jf. Passiv røyk II-dommen Passiv røyk III-dommen* avsnitt 34 og Kvikksølvdommen
avsnitt 48.
(33) Oppsummeringsvis er det ikke et krav etter folketrygdloven § 13-4 andre ledd bokstav a at
det foreligger en klar og ubestridt sammenheng mellom en påvirkning og en sykdom. Det
må imidlertid føres bevis for at det ut fra anerkjent medisinsk kunnskap er en sannsynlig
sammenheng, en mulig sammenheng er ikke tilstrekkelig.
Medisinsk forskning
Prostatakreft og eksponering i brannmannsyrket
(34) Prostatakreft er den vanligste kreftformen blant menn i Norge, og rammer først og fremst
dem over 50 år. Om lag én av åtte menn får diagnosen før fylte 75 år. Kreften har svært
ulike forløp. De fleste svulstene er hvilende i den forstand at de verken gir symptomer eller
tidlig død, mens noen kan være aggressive og utvikle seg raskt. Årsaken til prostatakreft er
ikke kjent, men alder og arvelig sårbarhet har betydning. Det er antatt at sykdommen
skyldes en kombinasjon av flere faktorer, der blant annet kosthold og høyt nivå av
mannlige hormoner (testosteron) kan spille inn.
(35) Det er på det rene at brannmenn utsettes for en rekke kjemiske stoffer som er eller kan
være kreftfremkallende. I den sakkyndiges erklæring for lagmannsretten heter det om
dette:
«Brannmenn er eksponert for kjemiske forbindelser og metaller i røyk, damp, gass og
partikler som dannes ved brann, også ved ulmebranner og ved etterslukking.
Eksponeringen vil variere fra brann til brann etter typen bygning og innbo, elektronikk
og kabler, om det er en industribrann, om det er en bilbrann, brann i
renovasjonsanlegg, eller skogbrann. Det er kreftfremkallende forbindelser i røyk, også
fra skogbranner. Brannmenn har også fått oppgaver når det gjelder ulykker med farlig
last/gods og kjemikalieulykker.
Grad av bruk og typen åndedrettsvern og hvordan man behandler arbeidstøyet etter
brann vil også være viktig i forhold til eksponering, og forholdene på brannstasjonen
og i bilen. Arbeidstøy og masker trekker til seg kjemiske forbindelser fra røyken og
dette kan tas opp gjennom huden. Mange av de kjemiske forbindelsene kan være
kreftfremkallende. Benzen, benzidin, dioxiner, dibenzofuraner, asbeststøv, PAH
(polysykliske aromatiske hydrokarboner), 1, 3-butadien, formaldehyd, samt
acrylonitrile, PCB (polyklorerte bifenyler), nikkel, krom, kadmium, arsenikk,
eksponering for dieseleksos fra kjøretøyet, samt skiftarbeid, er rapportert som mulig
kreftfremkallende eksponering for brannmenn. Skumlegging førte før 2007 til
sannsynlig eksponering for PFAS (perfluorerte forbindelser). Både PCB og PFAS
brytes meget sakte ned og vil akkumuleres i fettvev.»
(36) En dansk undersøkelse ved Roskilde Universitet fra mars 2015 publisert i Journal of
Toxicology and Environmental Health, viser at risikoen for å utvikle kreft på grunn av
kreftfremkallende stoffer er større når stoffene blandes sammen i en «cocktail» – den
såkalte cocktail-effekten.
HR-2022-2178-A, (sak nr. 22-024226SIV-HRET)

9
(37) Det foreligger omfattende forskning om mulige årsaker til kreft hos brannmenn. Selv om
brannmenn eksponeres for en rekke stoffer som nå er ansett som tilstrekkelig sikkert
kreftfremkallende, er ingen av disse stoffene satt i sammenheng med eller identifisert som
mulige årsaker til prostatakreft. Det er bred medisinskfaglig enighet om at funn som
gjelder generell kreftrisiko eller risiko for andre typer kreft, ikke gir informasjon om risiko
for prostatakreft. Det er for eksempel lite som tyder på at prostatakreft er knyttet til
røyking. Man sier gjerne at de ulike krefttypene er selvstendige sykdommer med ulike
årsaker.
Forskning på prostatakreft hos brannmenn – overhyppighet
(38) Mekanistiske studier søker å kartlegge om og eventuelt hvordan ulike påvirkninger virker
kreftfremkallende. Det er ikke dokumentert mekanistiske studier som underbygger at det er
en sammenheng mellom prostatakreft og eksponeringen som brannmenn utsettes for. Vi
vet derfor ikke om eller eventuelt på hvilken måte kreftfremkallende kjemikalier «finner
veien til» prostataen og forårsaker kreft der. Foreløpig er det bare ulike hypoteser om dette.
Forsøk på dyr finnes heller ikke. Det er da ikke aktuelt å vurdere årsaksspørsmålet ut fra
kunnskaper om virkningsmekanismer og kunnskaper om påvirkningens aktuelle
skadepotensial.
(39) Det foreligger imidlertid omfattende epidemiologisk forskning om blant annet prostatakreft
hos brannmenn. Epidemiologiske studier avdekker statistiske sammenhenger – assosiasjon
eller korrelasjon – og ikke årsaker. For å kunne trekke slutninger om sannsynlige
årsaksforhold må det vurderes om sammenhengen kan skyldes tilfeldigheter, skjevheter i
materialet (bias) eller sammenblanding med andre årsaker (confounding).
(40) Det er fremlagt en tabell over en rekke studier fra ulike land publisert i perioden fra
2006 til 2020. Flere studier er basert på data innhentet så langt tilbake som begynnelsen av
1960-tallet. Så godt som all forskning viser at brannmenn har en samlet forhøyet risiko for
å bli diagnostisert med prostatakreft sammenlignet med normalbefolkningen. Også studier
fra de to siste årene bekrefter dette. Samtidig er det ikke påvist økt dødelighet hos
brannmenn som følge av prostatakreft.
(41) Verdens helseorganisasjons kreftforskningsinstitutt International Agency for Research on
Cancer (IARC) arbeider blant annet med å identifisere og klassifisere kreftfremkallende
påvirkninger basert på analyser av internasjonal forskning. Risikofaktorene er klassifisert
etter et overordnet graderingssystem i fire kategorier der gruppe 1 er kreftfremkallende
(carcinogenic to humans), gruppe 2A er sannsynlig kreftfremkallende (probably
carcinogenic to humans), gruppe 2B er mulig kreftfremkallende (possibly carcinogenic to
humans) og gruppe 3 er ikke klassifiserbare (not classifiable as to its carcinogenicity to
humans).
(42) I 2010 publiserte instituttet en stor metastudie av kreftfremkallende risikofaktorer. Studien,
utgitt som Monograph 98, omfattet blant annet brannmenn og bygget på epidemiologisk
litteratur frem til og med 2006. Den sammenfattende analysen viste at brannmenns risiko
for å bli diagnostisert med prostatakreft er 30 prosent høyere enn for normalbefolkningen.
En tilsvarende overhyppighet ble funnet i den første metastudien (LeMasters, 2006). IARC
klassifiserte på denne bakgrunn yrket som brannmann som mulig kreftfremkallende
HR-2022-2178-A, (sak nr. 22-024226SIV-HRET)

10
(gruppe 2B). Det forelå ikke dyrestudier, og de mekanistiske studiene var utilstrekkelige
for en klassifisering i gruppe 1 eller 2A.
(43) Basert på en omfattende nordisk undersøkelse av kreftforekomst i ulike yrker
(Nordic Occupational Cancer Study – NOCCA), publiserte Pukkala med flere en studie i
2014 om kreftforekomsten hos 16 422 nordiske brannmenn. Resultatet viste en
overhyppighet av diagnostisert prostatakreft på 13 prosent sammenlignet med
normalbefolkningen. For yngre brannmenn i aldersgruppen 30–49 år ble det funnet en
overhyppighet på mer enn det dobbelte, men dette funnet var basert på svært få kasus.
Overhyppighet for yngre brannmenn er også funnet i en studie fra USA publisert i samme
periode (Daniels, 2014).
(44) En rekke studier de siste 15 årene viser altså at brannmenn har en samlet økt risiko på
mellom 15 og 30 prosent for å bli diagnostisert med prostatakreft sammenlignet med
normalbefolkningen. Per i dag synes det likevel ikke å være noen alminnelig aksept i det
medisinske fagmiljøet for at overhyppigheten har sammenheng med eksponeringen som
brannmenn utsettes for.
(45) Så sent som i juni 2022 publiserte IARC en oppdatert liste over kreftfremkallende
risikofaktorer for ulike krefttyper. I denne listen er faktorene enten klassifisert som
«Carcinogenic agents with sufficient evidence in humans» eller som «Agents with limited
evidence in humans», altså påvirkninger med tilstrekkelige eller begrensede holdepunkter i
epidemiologiske studier for å være kreftfremkallende. Den siste kategorien innebærer at
det er etablert en pålitelig statistisk forbindelse (credible association) mellom
eksponeringen og kreftsykdommen, men tilfeldigheter, skjevheter i materialet (bias) eller
sammenblanding med andre årsaker (confounding) kan ikke utelukkes med rimelig grad av
sikkerhet, jf. IARC-monografienes fortale side 31.
(46) På listen er samtlige risikofaktorer for å utvikle prostatakreft klassifisert som «Agents with
limited evidence in humans». Blant disse er det oppført flere faktorer som også brannmenn
kan være utsatt for i større eller mindre grad, slik som androgener (testosteron), arsenikk,
kadmium og gummiproduksjon samt nattarbeid og rødt kjøtt. Også yrket som brannmann
er oppført som en risikofaktor under den samme klassifikasjonen: «Firefighter
(occupational exposure as a)». Det fremgår ikke av den fremlagte listen om IARC i sin
overordnede evaluering har plassert brannmannsyrket i gruppe 2A som sannsynlig
kreftfremkallende eller i gruppe 2B som mulig kreftfremkallende når det gjelder
prostatakreft. I henhold til IARC-monografienes fortale er «Limited evidence of
carcinonogenicity in humans» et relevant alternativ under begge disse kategoriene. For å
komme i gruppe 2A kreves i tillegg at det enten er tilstrekkelig støtte i dyrestudier eller
sterk støtte i mekanistiske studier. Etter det jeg forstår, er det fortsatt ikke påvist at noen av
disse tilleggsvilkårene er oppfylt for prostatakreft. IARCs gruppeinndeling kan uansett
ikke være avgjørende ved anvendelsen av det norske beviskravet.
(47) Selve studien som ligger til grunn for IARCs oppdaterte liste er ennå ikke publisert.
Bakgrunnen for evalueringen av ulike kreftformer hos brannmenn, blant annet
prostatakreft, er oppsummert i ekspertgruppens artikkel «Carcinogenicity of occupational
exposure as a firefighter» (Demers med flere) publisert 30. juni 2022 i The Lancet
Oncology.
HR-2022-2178-A, (sak nr. 22-024226SIV-HRET)

11
(48) Den internasjonale gruppen som står bak studien, er bredt sammensatt av eksperter fra
ulike land, blant annet dr.med. Jenny Kristina Kjærheim fra Norge. Kjærheim har arbeidet
med kreftforskning ved Kreftregisteret siden 1990, hovedsakelig med forskning på
sykdommers årsaker – etiologisk forskning – på området yrke og kreftrisiko.
(49) I sin erklæring for Høyesterett skriver Kjærheim følgende om IARCs siste vurdering av
brannmannsyrket og risiko for prostatakreft:
«IARC fant at på tross av at mange studier har påvist økt forekomst av prostatakreft
blant brannmenn, kunne man ikke med rimelig grad av sikkerhet utelukke andre
forklaringer enn yrkeseksponeringer.
Samlet sett viste de evaluerte studiene en økt risiko, men det ble observert stor
variasjon mellom dem. Man fant også liten sammenheng mellom økende eksponering
(tid i yrket, antall branner, osv.), og det var ingen økt dødelighet av prostatakreft.
Ekspertgruppen anså at det var sannsynlig at den økte risikoen skyldtes økt medisinsk
overvåking blant brannmenn sammenliknet med den generelle befolkningen. Samlet
sett fant ekspertgruppen altså at det var holdepunkter for at risiko for prostatakreft er
assosiert med eksponering som brannmann. Muligheten for overvåkingsbias, den
manglende sammenhengen med økende eksponering, og ingen økt dødelighet (som er
mindre utsatt for overvåkingsbias), gjorde imidlertid at man ikke kunne utelukke
tilfeldighet, bias eller confounding med rimelig tillit (‘reasonable confidence’).»
(50) Ekspertgruppen fant altså en økt forekomst av prostatakreft hos brannmenn, men studiene
var ikke konsistente. Muligheten for overvåkningsbias, den manglende sammenhengen
med økende eksponering og ingen økt dødelighet, gjorde at man ikke «med rimelig grad av
sikkerhet» kunne utelukke andre forklaringer enn yrkeseksponeringer.
(51) Når det gjelder studier av prostatakreft hos brannmenn peker Kjærheim videre på at det
særlig er skjevheter på grunn av regelmessig helseovervåkning og skjevheter knyttet til
«Healthy Worker-effekten» som gjør seg gjeldende. Disse skjevhetene, som virker i hver
sin retning, er «kjente problemstillinger som må tas med i betraktning når det gjelder å
fortolke epidemiologiske studier».
Overvåkningsskjevhet – såkalt deteksjonsbias
(52) I epidemiologisk forskning er en «bias» en type skjevhet som vanskeliggjør direkte
sammenligning av to grupper. I vår sak brukes begrepet deteksjonsbias om de mulige
skjevheter som ligger i at brannmenns helse overvåkes bedre enn normalbefolkningens.
Regelmessige helsekontroller øker sannsynligheten for å få påvist sykdom.
(53) Den ankende part har anført at overhyppighet av prostatakreft hos brannmenn også var
registrert i tiden før PSA-tester ble tatt i bruk rundt 1990-tallet. PSA-tester er blodprøver
som avdekker mulig prostatakreft, men slike tester inngår ikke i de pålagte
helseundersøkelsene av brannmenn. Det er også vist til at overhyppighet er registrert hos
brannmenn under 50 år, noe som taler mot deteksjonsbias.
(54) Kjærheim uttaler følgende om dette:
HR-2022-2178-A, (sak nr. 22-024226SIV-HRET)

12
«På tross av at det ikke finnes noe systematisk screeningprogram for prostatakreft
blant brannkonstabler, er det grunn til å tro at i alle fall deler av den overhyppigheten
av prostatakreft som observeres skyldes deteksjonsbias. Dette kommer til uttrykk bl.a.
ved lavere alder, lavere PSA-verdier og lavere risikoscore (Gleason-score) ved
diagnose blant brannmenn sammenliknet med prostatakreftpasienter for øvrig
(Jakobsen et al, 2022). Tilsvarende funn finner man også blant gruppen
politikonstabler/militært personell/piloter, som alle er yrkesgrupper med krav til helse
og funksjonsnivå, og som kan antas å ha bedre tilgang på helsetjenester gjennom
arbeidsplassen enn gjennomsnittsbefolkningen.
…
Det er i utgangspunktet svært sjelden med prostatakreft før 50 års alder. Risikoen i
denne gruppen vil derfor bli høy selv om det er få tilfeller og ikke statistisk
signifikante resultater. I den grad man kan slutte noe fra slike funn, vil man si at det
indikerer en høyere diagnostisk aktivitet enn i sammenlikningsgruppen.»
(55) Det er altså «grunn til å tro» at i hvert fall deler av overhyppigheten skyldes
deteksjonsbias. Studien til blant andre doktorgradsstipendiat Jarle Jakobsen, som Kjærheim
her viser til, er publisert i 2022 og har tittelen «Comparison of cancer incidence and
mortality in the Norwegian Fire Departments Cohort, 1960-2018».
(56) Det fremgår av Jakobsens skriftlige erklæring for Høyesterett at studien tar for seg
forekomsten av prostatakreft i tre perioder: 1984 og tidligere, 1985–1994 og 1995 og
senere. Det var bare diagnostisert prostatakreft (SIR – standardisert insidensrate) hos
brannmenn etter 1995 som var «signifikant forhøyet» sammenlignet med
normalbefolkningen. Forekomsten ble videre inndelt i tre aldersgrupper: 49 år og yngre,
50–69 år og 70 år og eldre. Det var bare diagnostisert prostatakreft i aldersgruppen
50–69 år som var «signifikant forhøyet». Forekomsten i aldersgruppen 49 år og yngre var
«over det dobbelte av forventet», men besto av svært få kasus. Det ble heller ikke funnet
signifikant økning av dødelighet (SMR – standardisert mortalitetsrate) hos brannmenn som
følge av prostatakreft sammenlignet med den øvrige befolkningen. I Jakobsens erklæring
heter det om disse funnene:
«Med hensyn til prostatakreft er altså tallene akkurat slik man ville forvente dersom
det var diagnostisk intensitet/deteksjonsbias som førte til økt diagnose av prostatakreft
(økt forekomst i yngre grupper, økt forekomst etter 1995 etter hvert som fokuset på
prostatakreft hos brannmenn og obligatoriske helsekontroller har økt, økt SIR men
ikke SMR). Sammenligner vi prostatakreft med andre krefttyper hvor vi føler oss mer
sikre på at det er kreftfremkallende stoffer som er årsaken, er mønstrene ulike.»
(57) Denne studien gir ikke støtte for at det var overhyppighet av prostatakreft hos brannmenn
også i tiden før PSA-tester ble tatt i bruk rundt 1990-tallet, og heller ikke for at det er
signifikant overhyppighet av prostatakreft hos brannmenn under 50 år. Jeg peker likevel på
at de epidemiologiske studiene ikke ser ut til å være entydige på disse punktene.
(58) Avdelingsdirektør dr.med. Karl-Christian Nordby, som leder Gruppen for arbeidsmedisin
og epidemiologi ved Statens arbeidsmiljøinstitutt (STAMI), besvarer i sin skriftlige
erklæring spørsmålet om eventuell uenighet i det medisinske fagmiljøet slik:
«Diskusjonen om hvorvidt den identifiserte deteksjonsbias kan forklare hele den økte
diagnostikken må anses som ennå ikke avsluttet, men nyere studier støtter opp om at
en overveiende del av den økte risiko for å bli diagnostisert med prostatakreft i enkelte
grupper, herunder brannmenn, kan tilskrives deteksjonsbias med hyppigere
HR-2022-2178-A, (sak nr. 22-024226SIV-HRET)

13
helseundersøkelser og særlig gjennom bruk av testen PSA. Så langt jeg kan bedømme
er det ikke uenighet i de medisinske fagmiljøene om disse forholdene eller om de
vurderingene som for øvrig kommer til uttrykk i notatet ‘Brannmenn og prostatakreft’,
datert 1.4.2019.»
(59) Det synes på denne bakgrunn å være bred faglig enighet om at overhyppigheten av
prostatakreft hos brannmenn helt eller delvis skyldes deteksjonsbias. Som Kjærheim
påpeker, er det gjort tilsvarende funn hos polititjenestemenn, militært personell og piloter,
som alle er yrkesgrupper med krav til helse og funksjonsnivå. IARCs ekspertgruppe
omtaler i sin oppsummering 30. juni 2022 i Lancet Oncology usikkerheten knyttet til
deteksjonsbias som «particularly salient» – særlig fremtredende – ved prostatakreft hos
brannmenn. Dette tilskrives blant annet sykdommens mindre alvorlige forløp sammenholdt
med fraværet av overdødelighet. Som tidligere gjengitt, uttaler Kjærheim at
ekspertgruppen anså det som «sannsynlig» at overhyppigheten skyldes økt medisinsk
overvåkning av brannmenn.
(60) Muligheten for deteksjonsbias svekker etter dette sannsynligheten for at prostatakreft hos
brannmenn er en virkning av den aktuelle eksponeringen, slik § 13-4 andre ledd bokstav a
krever.
Dose-respons
(61) Spørsmålet er om en mulig årsakssammenheng likevel kan anses tilstrekkelig
sannsynliggjort ved at forekomsten av prostatakreft hos brannmenn «avhenger av
påvirkningsgrad og tid», jf. formuleringen i TTR-1997-454 som jeg tidligere har gjengitt.
(62) Dersom risikoen for å bli diagnostisert med prostatakreft øker ved langvarig eller høyere
grad av eksponering – dose-respons – vil det kunne tale for årsakssammenheng. Nordby
skriver følgende om dette i sin erklæring:
«I studiene til Daniels og medarbeidere ble det både undersøkt risiko for prostatakreft
som brannmann og om det var en trend mot økende forekomst av prostatakreft blant
brannmenn som hadde utført mange slokningsoppdrag eller hadde mange års tjeneste
som brannmann, sammenliknet med de med færre slokkeoppdrag eller kortere
tjenestetid. I studiene som så på effekten av økende eksponering, ble det ikke funnet
dose‐respons, dvs det var ikke flere som fikk prostatakreft blant dem som hadde
mange oppdrag eller lang ansettelsestid. Manglende dose-respons ble her tatt til
inntekt for at den observerte sammenhengen mellom brannmannsyrket og
prostatakreft ikke så ut til å være kausal. I studien publisert av Glass og medarbeidere
ble det funnet dose‐respons mellom antall år som brannmann og også mellom
intensiteten i brannslokkingsaktiviteten på den ene siden og risiko for prostatakreft på
den andre siden … I en nylig publisert studie av Bigert og medarbeidere (2020) basert
på svenske brannmenn i NOCCA‐studien fra de nordiske kreftregistrene, ble det igjen
funnet en manglende dose‐respons mellom antall år som brannmenn og risiko for
prostatakreft. Studier av sammenheng mellom brannmenns eksponering og
prostatakreft viser overveiende ikke dose‐respons, og til tross for den ene studien som
viser dose-respons, er dette funnet ikke tilstrekkelig konsistent til at man kan belegge
en argumentasjon for kausalitet gjennom funnene.»
(63) De fleste studiene viser altså ikke dose-respons, men bildet er ikke entydig.
HR-2022-2178-A, (sak nr. 22-024226SIV-HRET)

14
(64) Den rettsoppnevnte sakkyndige Randem ser ut til å legge større vekt på funn av
dose-respons hos Glass med flere i «Mortality and cancer incidence in a cohort of male
paid Australian firefighters» (2016). På spørsmål om det er konsistens mellom ulike
undersøkelser svarer hun slik i tilleggserklæringen:
«Nei, ikke hvis man med spørsmålet mener at man skal finne en tydelig dose-respons i
mange ulike studier av brannmenn. Men det er få studier som har hatt en så god
karakterisering av eksponering som Deborah Glass’ studie, etter min mening.
Det er ofte vanskelig i epidemiologiske studier å påvise dose-respons. Selv om det
skulle være en sammenheng i virkeligheten, er den ikke alltid så lett å avdekke.
Det som er vanlig er å bruke antall år i arbeid som en tilnærming til dose, samt
yrkestittel, men dette er en stor forenkling, spesielt i et yrke med en så varierende
eksponering som brannmannsyrket.
Glass brukte eksponerte dager og antall brannhendelser som eksponering, og hadde
også intern sammenligning. Det er ressurskrevende å samle inn slike data, og det er få
forskere som har muligheten til å gjøre det.
Ofte klassifiserer man ikke personene som deltar i studien i riktig
eksponeringsgruppe, slik at både personer som har høy og personer som har lav
eksponering havner i samme gruppe (misklassifisering av eksponering). Da blir
forskjeller utvisket.»
(65) Til sammenligning uttaler Bigert med flere i «Cancer incidence among Swedish
firefighters: an extended follow‑up of the NOCCA study» (2019/2020) følgende om
dose-respons forskningen:
«Only a few of them have applied useful exposure measures (for example, Daniels et
al. 2014, 2015; Glass et al. 2016; Petersen et al. 2018 a, b) and no consistent
dose-response patterns have been established.»
(66) Jeg utleder av dette at det selv ikke i undersøkelser med nyttige eksponeringsparametere er
funnet konsistente dose-respons mønstre. Det ser altså ikke ut til å være noen alminnelig
aksept i det medisinske fagmiljøet for en slik sammenheng.
(67) Den ankende part har fremhevet at det praktisk talt ikke ble benyttet verneutstyr da han var
brannmann, noe som økte faren for eksponering. Det er imidlertid ikke dokumentert studier
av dose-respons på et slikt grunnlag. Forskjellene i eksponering basert på ulike tidsperioder
måtte eventuelt også ha tatt hensyn til bruk av ulike slukningskjemikalier og
bygningsmaterialer, noe den sakkyndige redegjør for i sin erklæring for lagmannsretten.
(68) Jeg kan på denne bakgrunn ikke se at beviskravet i folketrygdloven § 13-4 andre ledd
bokstav a kan anses oppfylt på grunnlag av dose-respons.
«Healthy Worker-effekten»
(69) Den ankende part har anført at man skulle forvente at brannmenn er mindre disponert for å
utvikle prostatakreft fordi de har en bedre helse enn normalbefolkningen.
HR-2022-2178-A, (sak nr. 22-024226SIV-HRET)

15
(70) Som allerede nevnt har også Kjærheim pekt på at «Healthy Worker-effekten» taler for at
det kan være en større overhyppighet enn den som er avdekket i de epidemiologiske
undersøkelsene. Under sin generelle redegjørelse for prostatakreft opplyser hun på den
annen side at obduksjonsstudier av normalbefolkningen har «vist at om lag 60 % av menn
over 79 år som dør av andre årsaker, har udiagnostisert og ikke-symptomgivende kreft i
prostatakjertelen». Hvorvidt det er tatt hensyn til denne mulige underdiagnostiseringen i
«brannmannsforskningen», er ikke opplyst. Jeg kan uansett ikke se at det er grunnlag for å
sette forskningen jeg nå har redegjort for, til side under henvisning til en effekt som er godt
kjent i det epidemiologiske fagmiljøet.
Forskning i utvikling
(71) Forskningen på kreftfremkallende påvirkninger er i stadig utvikling. IARCs studier av
ulike former for kreft hos brannmenn er en god illustrasjon på dette.
(72) I IARCs Monograph 98 fra 2010 ble brannmenns yrkeseksponering klassifisert under
gruppe 2B som mulig kreftfremkallende for testikkelkreft, prostatakreft og non-Hodgkin
lymfom. I den siste studien fra 2022, som vil bli publisert som Monograph 132, ble til
sammenligning brannmannsyrket klassifisert som tilstrekkelig sikkert kreftfremkallende
under gruppe 1. Denne klassifiseringen knytter seg til brysthinnekreft (mesoteliom) og
blærekreft, der sammenhengen med yrkeseksponeringen ifølge Kjærheim er forankret i
epidemiologiske studier med «tilstrekkelig konsistens» og i «sterke holdepunkter i
mekanistiske studier». For øvrig viser gjennomgangen av epidemiologiske studier at
brannmenn hadde økt risiko for å bli diagnostisert med flere andre kreftsykdommer, blant
annet kreft i tykktarm og føflekkreft, i tillegg til kreftformene som ble nevnt i studien fra
2010.
(73) Når det gjelder den videre forskningen på prostatakreft hos brannmenn, skriver Kjærheim
følgende i sin erklæring:
«Så langt har forskningen på brannmenn og prostatakreft ikke greid å skille mellom
indolente [milde] og aggressive typer, og heller ikke mellom prostatakreft
diagnostisert på bakgrunn av en tilfeldig PSA-test f.eks. tatt ved en vanlig
helsekontroll (dvs. en form for «screening») og de som er diagnostisert på bakgrunn
av kliniske symptomer. Dette bidrar sterkt til å gjøre forskningsresultatene vanskelige
å tolke. I den videre forskningen på årsaker til prostatakreft vil det være viktig å
analysere aggressive og snille svulster hver for seg, og om mulig også klassifisere
svulstene etter om de er diagnostisert på bakgrunn av symptomer eller representerer
tilfeldige funn ved helseundersøkelse.»
(74) Forskningen har altså fortsatt en vei å gå før en eventuell sammenheng mellom
prostatakreft og brannmannsyrket er bedre kartlagt.
(75) Den rettsoppnevnte sakkyndige skriver i sin erklæring at blandingseksponeringen som
brannmenn utsettes for, er vanskeligere å finne ut av enn enkle eksponeringer. Overlege
Nordby peker på sin side på at:
«Stadig flere kjemiske forbindelser blir identifisert under ulike forhold i branner og
det er dessuten en tendens til at flere kjemiske forbindelser knyttes årsaksmessig til
kreftsykdom i ulike organer.»
HR-2022-2178-A, (sak nr. 22-024226SIV-HRET)

16
(76) Selv om forskningen på ulike typer kreft hos brannmenn er utfordrende, gjør den stadig
fremskritt. Vurderingen av om prostatakreft er karakteristisk og i samsvar med
eksponeringene som brannmenn utsettes for, må imidlertid baseres på dagens medisinske
kunnskap.
Konklusjon
(77) Folketrygdloven § 13-4 andre ledd oppstiller ikke et krav om bevis for en klar og ubestridt
sammenheng mellom sykdommen og yrkesutøvelsen. Basert på dagens medisinske
kunnskap finner jeg likevel at usikkerheten er for stor til å anse det som overveiende
sannsynlig at eksponeringen i brannmannsyrket er egnet til å fremkalle prostatakreft.
(78) Min konklusjon er på denne bakgrunn at vilkåret i § 13-4 andre ledd bokstav a om at
sykdomsbildet er «karakteristisk og i samsvar med det som den aktuelle påvirkningen kan
framkalle», ikke er oppfylt.
(79) Anken må etter dette forkastes.
(80) Jeg stemmer for denne
D O M :
Anken forkastes.
(81) Dommer Sæther: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(82) Dommer Østensen Berglund: Likeså.
(83) Dommer Bull: Likeså.
(84) Dommer Noer: Likeså.
(85) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
Anken forkastes.
*Rettet 29. januar 2025 i medhold av tvisteloven § 19-8.
Ragnhild Noer
(sign.)
HR-2022-2178-A, (sak nr. 22-024226SIV-HRET)