Dato: 2025-02-13

Sammendrag: Høyesterett har avsagt dom i to saker (HR-2025-260-A og HR-2025-261-A) om gyldigheten av vedtak om tilbakekall av statsborgerskap. I begge sakene kommer Høyesterett til at tilbakekallene er uforholdsmessige inngrep og derfor ugyldige, jf. statsborgerloven § 26 fjerde ledd.

Denne saken gjelder et ektepar som kom til Norge i 1990 og opplyste at de var statsløse palestinere. Ektefellene fikk innvilget norsk statsborgerskap i 1997. Femten år senere kom det fram at de var jordanske statsborgere, og det ble igangsatt en prosess for å tilbakekalle deres norske statsborgerskap. Høyesterett understreker at det er svært alvorlig at ektefellene oppga uriktige opplysninger i denne saken, og viser til at de aktivt har motarbeidet å avklare egne identiteter. Alvoret forsterkes vesentlig av at de i tillegg til å være norske statsborgere også har opptrådt med sine jordanske statsborgerskap, blant annet ved reiser til Jordan. I utgangspunktet er ektefellenes handlemåte av en slik art at det ikke er uforholdsmessig å tilbakekalle statsborgerskapet. Samtidig er norske myndigheters saksbehandlingstid så lang at det må få stor betydning for vurderingen av forholdsmessigheten. Det gikk nesten elleve år fra forhåndsvarselet om tilbakekall i 2012 til de endelige vedtakene i 2023. Vedtakene er derfor uforholdsmessige inngrep, men saken er et grensetilfelle.

Dommene gir veiledning om vurderingen av om vedtak om tilbakekall av statsborgerskap er uforholdsmessig, jf. statsborgerloven § 26 fjerde ledd.

D O M
avsagt 13. februar 2025 av Høyesterett i avdeling med
dommer Hilde Indreberg
dommer Espen Bergh
dommer Knut Erik Sæther
dommer Are Stenvik
dommer Eyvin Sivertsen
HR-2025-261-A, (sak nr. 24-137254SIV-HRET)
Anke over Borgarting lagmannsretts dom 4. juni 2024
Staten v/Utlendingsnemnda (Regjeringsadvokaten
v/advokat Liv Inger Gjone Gabrielsen
– til prøve)
mot
A
B (advokat Liv Cecilie Lyng – til prøve)

2
S T E M M E G I V N I N G
(1) Dommer Bergh:
Sakens spørsmål og bakgrunn
(2) Saken gjelder gyldigheten av vedtak om tilbakekall av statsborgerskap og reiser særlig
spørsmål om tilbakekallene er uforholdsmessige, jf. statsborgerloven § 26 fjerde ledd.
(3) A, født i 1955, og B, født i 1960, kom til Norge i 1990. De er gift og har tre barn, født i
henholdsvis 1980, 1981 og 1986.
(4) I 1991 fikk A flyktningstatus og oppholdstillatelse som statsløs palestiner. B og de tre
barna fikk avledet flyktningstatus og oppholdstillatelse.
(5) Ektefellene søkte 5. september 1994 om norsk statsborgerskap. Søknadene ble avslått på
det grunnlag at kravet til botid i Norge ikke var oppfylt.
(6) Ny søknad om statsborgerskap ble inngitt i mars 1997. Ved vedtak fra
Utlendingsdirektoratet (UDI) 10. juni 1997 ble ektefellene AB og deres barn innvilget
norsk statsborgerskap.
(7) I juni 2012 sendte Oslo politidistrikt en anmodning til den norske ambassaden i Jordan om
bistand til verifisering. Ambassaden besvarte forespørselen 26. august 2012 og opplyste da
at informasjon fra jordanske myndigheter viste at ektefellene AB og deres barn var
jordanske statsborgere.
(8) Den 12. oktober 2012 forhåndsvarslet UDI om at de på grunnlag av foreliggende
opplysninger vurderte å tilbakekalle familiemedlemmenes statsborgerskap. Ektefellene AB
innga tilsvar i oktober 2012 og tilleggsmerknader i januar 2013.
(9) Vedtak fra UDI forelå 4. juli 2016. Ved separate vedtak ble As og Bs norske
statsborgerskap tilbakekalt. Ved vedtak 14. oktober 2016 ble det også fattet vedtak om
utvisning fra Norge med varig innreiseforbud for begge.
(10) Vedtakene ble påklaget og deretter oversendt til Utlendingsnemnda (UNE) 19. november
2016 for videre behandling. Den 6. februar 2017 ga Justis- og beredskapsdepartementet
UNE instruks om ikke å fatte vedtak om tilbakekall av statsborgerskap inntil videre.
Instruksen hadde sammenheng med den prosessen som ledet frem til vedtakelsen av
statsborgerloven § 26 fjerde ledd. Om denne prosessen viser jeg til redegjørelsen i
avsnitt 42 til 44 i Høyesteretts dom HR-2025-260-A, avsagt tidligere i dag.
(11) Den 16. januar 2020 ble saken returnert til UDI for ny behandling etter endret regelverk.
UDI fattet 4. juni 2020 nye vedtak om tilbakekall av ektefellenes statsborgerskap.
(12) Også disse vedtakene ble påklaget til UNE. Under klagebehandlingen ble det innhentet nye
rapporter fra ambassaden i Jordan, og det ble fremlagt ny dokumentasjon. UNE fattet
31. mai 2021 vedtak overfor begge ektefellene om tilbakekall av statsborgerskap, utvisning
HR-2025-261-A, (sak nr. 24-137254SIV-HRET)

3
og avslag på ny midlertidig oppholdstillatelse. I beslutning fra UNE 6. juli 2022 ble
begjæring om omgjøring av disse vedtakene ikke tatt til følge.
(13) A og B tok ut stevning for Oslo tingrett 31. oktober 2022.
(14) Under saksforberedelsen for tingretten fattet UDI vedtak om oppholdstillatelse i Norge for
begge ektefellene etter en ordning som var etablert for personer med lang oppholdstid i
Norge, jf. utlendingsloven § 38 og utlendingsforskriften § 8-14. På denne bakgrunn
omgjorde UNE sitt vedtak om utvisning. I beslutninger 30. august 2023 opprettholdt
UNE vedtakene om tilbakekall av norsk statsborgerskap.
(15) Oslo tingrett avsa 6. oktober 2023 dom og kjennelse med slik slutning:
«1. Staten ved Utlendingsnemnda frifinnes.
2. Krav om fastsettelsesdom for brudd på EMK artikkel 8 og Grunnloven
§ 102 avvises.
3. Partene bærer sine egne sakskostnader.»
(16) A og B anket til Borgarting lagmannsrett, som 4. juni 2024 avsa dom med slik
domsslutning:
«1. Utlendingsnemndas vedtak om tilbakekall av As og Bs statsborgerskap av
31. mai 2021 og beslutninger av 6. juli 2022 og 30. august 2023 om å
opprettholde vedtaket er ugyldige.
2. Staten ved Utlendingsnemnda frifinnes for krav om oppreisningserstatning.
3. Utlendingsnemndas vedtak om tilbakekall av As og Bs statsborgerskap av
31. mai 2021 og beslutninger av 6. juli 2022 og 30. august 2023 er i strid
med EMK artikkel 8.
4. I sakskostnader for tingretten betaler staten ved Utlendingsnemnda til A og
B 613 453 – sekshundreogtrettentusenfirehundreogfemtitre – kroner innen to
uker fra forkynnelse av dommen.
5. I sakskostnader for lagmannsretten betaler staten ved Utlendingsnemnda til
A og B 337 290 – trehundreogtrettisjutusentohundreognitti – kroner innen to
uker fra forkynnelse av dommen.»
(17) Dommen er avsagt under dissens. Én dommer mente vedtakene var gyldige, og at det ikke
forelå brudd på Den europeiske menneskerettskonvensjon (EMK) artikkel 8.
(18) Staten ved Utlendingsnemnda har anket til Høyesterett. Anken gjelder lagmannsrettens
rettsanvendelse og retter seg mot punkt 1, 3, 4 og 5 i lagmannsrettens domsslutning. Saken
står i det vesentlige i samme stilling som for lagmannsretten.
(19) Norsk organisasjon for asylsøkere (NOAS) har gitt skriftlig innlegg etter tvisteloven
§ 15-8 til belysning av allmenne interesser.
(20) Saken er i Høyesterett behandlet i sammenheng med saken som er avgjort i
HR-2025-261-A, (sak nr. 24-137254SIV-HRET)

4
HR-2025-260-A, avsagt tidligere i dag.
Partenes syn på saken
(21) Den ankende part – staten ved Utlendingsnemnda – har i korte trekk gjort gjeldende:
(22) Vedtakene om tilbakekall av statsborgerskap er ikke uforholdsmessige, jf. statsborgerloven
§ 26 fjerde ledd.
(23) Forarbeidene til loven tilsier at forholdets alvor skal ha særlig stor betydning ved aktiv
bruk av mer enn én identitet. Lagmannsretten har lagt for stor vekt på lang botid opp mot
dette.
(24) Det er uriktig når lagmannsretten har lagt vekt på at myndighetene allerede før
statsborgerskap ble innvilget, hadde opplysninger som kunne tilsi at det var gitt gale
opplysninger.
(25) Saksbehandlingstiden er heller ikke et vektig argument for at tilbakekallet er
uforholdsmessig.
(26) Selv om Høyesterett skulle komme til at tilbakekallsvedtakene er ugyldige, krenker de ikke
EMK artikkel 8. Vedtakene er verken inngrep i retten til privatliv eller vilkårlige. Det må
også vurderes om det foreligger et reelt behov for fastsettelsesdom om krenkelse av
EMK.
(27) Staten ved Utlendingsnemnda har lagt ned slik påstand:
«Staten v/Utlendingsnemnda frifinnes.»
(28) Ankemotpartene – A og B – har i korte trekk gjort gjeldende:
(29) Vedtakene om tilbakekall av statsborgerskap er uforholdsmessige og dermed ugyldige,
jf. statsborgerloven § 26 fjerde ledd.
(30) Ektefellene AB har en meget lang botid i Norge og langvarig norsk statsborgerskap.
Statsborgerskapet kan da ikke tilbakekalles med mindre det foreligger spesielle, skjerpende
omstendigheter.
(31) Konsekvensene av tilbakekall, herunder økonomiske og helsemessige konsekvenser, må
vektlegges ved vurderingen.
(32) Selv om ektefellene også har hatt jordanske pass, foreligger det ikke «aktiv bruk av mer
enn én identitet», slik dette begrepet er benyttet i lovforarbeidene.
(33) Den meget lange saksbehandlingstiden må tillegges vekt ved
forholdsmessighetsvurderingen. Det foreligger brudd på kravet i forvaltningsloven
§ 11 a om å «forberede og avgjøre saken uten ugrunnet opphold». Den europeiske
menneskerettsdomstol (EMD) krever at staten må handle «diligently and swiftly» for at
tilbakekall ikke skal være vilkårlig.
HR-2025-261-A, (sak nr. 24-137254SIV-HRET)

5
(34) UNEs ugyldige vedtak er i strid med EMK artikkel 8. Tilbakekallet av statsborgerskap er et
inngrep i retten til privatliv. Når vedtakene er ugyldige fordi de ikke oppfyller vilkårene i
statsborgerloven, mangler de lovhjemmel og må anses som vilkårlige. Myndighetene har
heller ikke oppfylt kravet om å opptre «diligently and swiftly». Ankemotpartene har et reelt
behov for at EMK-bruddet konstateres i domsslutningen, jf. tvisteloven § 1-3 andre ledd.
(35) A og B har lagt ned slik påstand:
«1. Anken forkastes.
2. A og B tilkjennes sakens kostnader for Høyesterett.»
Mitt syn på saken
De rettslige utgangspunktene
(36) Førstvoterende i HR-2025-260-A har redegjort for innholdet i statsborgerloven § 26,
bestemmelsens forhistorie og de rettslige utgangspunktene ellers. Jeg viser til denne
gjennomgangen og vil bare gå inn på enkelte spørsmål som har særlig betydning i saken
her.
(37) Som fremhevet i HR-2025-260-A avsnitt 51 er det i Prop. 141 L (2018–2019) side
31–32 uttalt at det skal legges vekt på om det er gitt «grovt uriktige opplysninger, for
eksempel om nasjonalitet». I forlengelsen av dette uttaler departementet;
«På bakgrunn av innspill fra Politiets utlendingenhet presiserer departementet at aktiv
bruk av mer enn én identitet er et moment som taler for tilbakekall av norsk
statsborgerskap. Det skal i utgangspunktet svært mye til før et vedtak om tilbakekall
av statsborgerskap kan anses uforholdsmessig i saker hvor en person bevisst og aktivt
benytter seg av mer enn én identitet. Det samme vil gjelde saker der vedkommende
har begått alvorlig kriminalitet i Norge.»
(38) Partene er uenige om det i denne saken foreligger «aktiv bruk av mer enn én identitet», slik
dette kriteriet benyttes i proposisjonen.
(39) Et spørsmål i denne sammenheng er hva som menes med «identitet». Bruken av dette
begrepet i utlendingsforvaltningen er beskrevet i en faglig veileder fra UNE datert
11. januar 2023 med tittelen «Vurdering og registrering av identitet». I veilederen
punkt 2.1 heter det blant annet at «en persons identitet er opplysninger og kjennetegn som
gjør det mulig å skille ham/henne fra andre». Videre fremheves i punkt 2.1.1 at
«opplysninger som navn, fødselsdato, fødested, nasjonalitet/statsborgerskap og kjønn vil
være sentrale elementer i en persons identitet».
(40) Ut fra dette er statsborgerskapet en del av en persons identitet. Hvis en person oppnår
statsborgerskap i et land uten å opplyse at han eller hun allerede er statsborger i et annet
land, og senere bruker sine ulike statsborgerskap i kontakt med myndighetene i ulike land,
må dette etter mitt syn sees som aktiv bruk av mer enn én identitet. Samtidig er det på det
rene at det vil kunne variere betydelig hvor alvorlig den aktive bruken av ulike identiteter
er. Det vil være særlig alvorlig dersom en person i tillegg til ulike statsborgerskap også
HR-2025-261-A, (sak nr. 24-137254SIV-HRET)

6
opptrer med ulike navn, ulike fødselsdatoer med videre. En slik fremgangsmåte vil i mange
sammenhenger være direkte knyttet til forskjellige former for kriminell virksomhet.
(41) Slik jeg ser det, må forarbeidsuttalelsen om at det ved aktiv bruk av flere identiteter skal
«svært mye til før et vedtak om tilbakekall kan anses uforholdsmessig», forestås i lys av
dette. Aktiv bruk av flere statsborgerskap er utvilsomt et vesentlig moment ved
forholdsmessighetsvurderingen, men det må likevel veies opp mot andre forhold ved den
samlede vurderingen.
(42) Som førstvoterende i HR-2025-260-A har fremhevet i avsnitt 61, kan svært lang
saksbehandlingstid utgjøre en tilleggsbelastning som det må tas hensyn til ved vurderingen
av uforholdsmessighet.
(43) I den avgjørelsen avsnitt 75 til 79 er det også redegjort for den prøvingen EMD gjør av
vedtak om tilbakekall av statsborgerskap opp mot EMK artikkel 8. Dersom det i det hele
tatt anses å foreligge et inngrep, består prøvingen av om tilbakekallet er vilkårlig
– «arbitrary». Et element i prøvingen er om myndighetene har opptrådt samvittighetsfullt
og raskt – «diligently and swiftly» – se blant annet EMDs dom 22. desember 2020
Usmanov mot Russland avsnitt 54. Det er likevel vanskelig å utlede mer nøyaktig av
EMDs praksis hvilke krav til saksbehandlingen som ligger i dette.
De faktiske forholdene
Nærmere om saksgangen og opplysninger som er gitt til norske myndigheter
(44) Under asylintervjuet i januar 1991 opplyste A at han var født i Irbid i Jordan, men at han
hadde flyttet fra Jordan til Syria da han var fire år gammel. Han forklarte at selv om han
var født i Jordan, regnet han seg som statsløs palestiner fra Syria. Som grunn til å søke asyl
i Norge oppga A at han hadde fått problemer med Fatah, som er en fraksjon innenfor Den
palestinske frigjøringsorganisasjonen (PLO), og at han var forfulgt av syriske myndigheter.
Under intervjuet ga han en utførlig beskrivelse av sin politiske aktivitet, foretatte
arrestasjoner av ham, samt bakgrunnen for at han valgte å forlate hjemlandet.
(45) I 1996 ble utlendingsmyndighetene kjent med to forhold som kunne gi grunnlag for tvil om
riktigheten av de opplysningene A hadde gitt. For det første mottok man en rapport fra den
norske ambassaden i Syria, foranlediget av at As bror hadde søkt asyl i Norge. I rapporten
uttrykte ambassaden at den hadde mottatt opplysninger som «er sterke indikasjoner på at
søkeren [A] ikke har vært forfulgt av syriske myndigheter».
(46) For det andre forelå en rapport fra grensekontrollen på Fornebu lufthavn som beskrev at A
16. juni 1996 fremla et pass fra Jordan i forbindelse med at han, ektefellen og to av barna
reiste til Jordan.
(47) I søknadene om statsborgerskap i mars 1997 ble det opplyst at familien var statsløse
palestinere. Som vedlegg til søknaden fulgte en oversikt over reiser utenfor Norge i
perioden 1992 til 1996. Det ble ikke opplyst om reisen til Jordan i 1996, som varte i
omkring to måneder.
(48) Søknadene om norsk statsborgerskap ble innvilget i juni 1997.
HR-2025-261-A, (sak nr. 24-137254SIV-HRET)

7
(49) Selv om dokumentene forelå, synes det som verken rapporten fra ambassaden i Syria eller
opplysningene om reisen til Jordan med jordansk pass inngikk i grunnlaget for de
vurderingene som UDI foretok da vedtakene om innvilgelse ble truffet.
(50) I forhåndsvarselet om tilbakekall i 2012 viste UDI til opplysningene fra ambassaden i
Jordan. Man viste også til rapporten fra grensekontrollen på Fornebu i 1996 og ga uttrykk
for at denne styrket opplysningene om at familien hele tiden har vært jordanske borgere.
(51) I tilsvaret til forhåndsvarselet ble det fremholdt at familien ikke hadde vært kjent med at de
var jordanske statsborgere. Det ble også bestridt at A hadde fremvist et jordansk pass på
Fornebu i 1996. Forklaringen fra A og B om at de verken da de søkte beskyttelse i Norge,
eller ved søknaden om norsk statsborgerskap, var kjent med at mannen var jordansk
statsborger, ble fastholdt helt frem til behandlingen i tingretten i 2023.
(52) Slik jeg har redegjort for, ble de opprinnelige vedtakene om tilbakekall av ektefellenes
statsborgerskap fattet av UDI 4. juli 2016. De siste vedtakene i sakene er UNEs
beslutninger 30. august 2023, der begjæringer om omgjøring av tilbakekallene ikke ble tatt
til følge. På det tidspunktet var ektefellene innvilget oppholdstillatelse i Norge, og tidligere
vedtak om utvisning var trukket tilbake.
(53) For A er det i vedtaket om tilbakekall av statsborgerskapet vist til at han tilbakeholdt
informasjon om sitt jordanske statsborgerskap både da han søkte om asyl i 1990, og da han
søkte om statsborgerskap i 1997.
(54) B fikk jordansk statsborgerskap først i 1999, det vil si etter at hun var blitt norsk
statsborger. Vedtaket om tilbakekall bygger imidlertid på at hun ved søknaden om norsk
statsborgerskap opplyste at alle i familien var statsløse til tross for at hun visste at
ektefellen på dette tidspunktet var jordansk statsborger.
(55) I sin dom har lagmannsretten som utgangspunkt for vurderingen av forholdsmessigheten
gitt en beskrivelse av hvordan A og B opptrådte fra de kom til Norge og frem til de
endelige vedtakene i saken. Når det gjelder de faktiske forholdene, skal Høyesterett bygge
på lagmannsrettens bevisvurdering. Jeg kommer tilbake til min vurdering av
forholdsmessigheten.
(56) Lagmannsretten uttaler blant annet:
«På bakgrunn av bevisførselen i saken finner lagmannsretten det sannsynliggjort at A
var kjent med sitt jordanske statsborgerskap da han søkte asyl i desember 1990, og at
han derfor allerede på dette tidspunktet bevisst ga uriktige opplysninger om sin
identitet. …
I vurderingen av alvorligheten har lagmannsretten tatt utgangspunkt i at ektefellene
AB ved flere anledninger – og over lang tid – har oppgitt og fastholdt uriktige
opplysninger om sin identitet til norske myndigheter. Dette ved å hevde at de er
statsløse palestinere, og ved å tilbakeholde opplysning om jordanske statsborgerskap,
familiens tilknytning til Jordan samt om foretatte reiser dit. De har således bevisst
utnyttet asylinstituttet for å etablere seg i Norge og deres oppholdstillatelser og norske
statsborgerskap er innvilget på uriktige premisser. Videre har ektefellene gjennom
HR-2025-261-A, (sak nr. 24-137254SIV-HRET)

8
flere år motarbeidet avklaringen av egen identitet ved å fastholde at de er statsløse
palestinere, hvilket etter forarbeidene er skjerpende. …
Sakens alvor forsterkes av at B skaffet seg jordansk statsborgerskap i 1999 etter at
familien var blitt innvilget norsk statsborgerskap, samt av at begge ektefellene senere
har fått utstedt nye dokumenter som jordanske borgere i form av pass og ID-kort. De
har også innehatt syriske reisedokumenter for statsløse palestinere. Alle dokumentene
er utstedt på samme navn, fødselsdato og fødested som ektefellene er registrert med i
Norge, bortsett fra Bs syriske reisedokument som er utstedt med hennes opprinnelige
etternavn, BB. Ved å ha fått utstedt reisedokumenter som henholdsvis norske borgere,
som jordanske borgere og som statsløse palestinere fra Syria, må ektefellene etter
lagmannsrettens syn anses å ha operert med flere identiteter, noe som i henhold til
forarbeidene er klart skjerpende. Dette gjelder selv om disse identitetene ikke er brukt
som grunnlag for å begå alvorlig kriminalitet eller til å leve et slikt ʻdobbeltlivʼ som
uttalelsene i forarbeidene særlig sikter til. Retten vil peke på at bruken av de ulike
identitetene har medført at A og B har fått flyktningstatus som statsløse palestinere og
velferdsgoder i Norge, og samtidig nytt godt av fordeler som jordanske borgere. De
uriktige opplysningene har videre ført til at deres tre barn har fått asyl og norsk
statsborgerskap på uriktig grunnlag.»
Særlig om saksbehandlingstiden
(57) Forhåndsvarselet om tilbakekall ble gitt i oktober 2012. UDIs vedtak forelå først
4. juli 2016. Dette var tre og et halvt år etter at ektefellene AB hadde inngitt sine
tilleggsmerknader til forhåndsvarselet. Det er ikke gitt noen forklaring på den lange
saksbehandlingstiden. UNE har i sine vedtak 31. mai 2021 lagt til grunn at den skyldes
forhold på forvaltningens side, og også lagmannsretten bygger på dette.
(58) Etter UDIs vedtak i 2016 kom en ny lang periode med stillstand i saken. Dette skyldtes
departementets generelle instruks i forbindelse med behandlingen av endringer i lovreglene
om tilbakekall av statsborgerskap.
(59) Også fra UDIs nye vedtak i 2020 er det gått lang tid. Det har imidlertid ikke vært lange
perioder med fullstendig stillstand. Slik jeg har redegjort for, ble det både før og under
behandlingen i Oslo tingrett innhentet ytterligere rapporter og fattet nye vedtak.
Tilknytningen til Norge
(60) Lagmannsretten har funnet det klart at ektefellene AB har en «sterk tilknytning til Norge».
Retten viser til at deres tre barn og ti barnebarn er norske statsborgere. Videre fremheves
den lange botiden. De hadde i 2023, da UNEs siste beslutning i saken ble fattet, bodd i
Norge i 33 år. De hadde hatt norsk statsborgerskap i nesten 20 år da vedtakene om
tilbakekall ble truffet.
(61) Om tilknytningen og integreringen for øvrig har lagmannsretten sitert en ubestridt
beskrivelse fra UNEs vedtak i 2021, som jeg også gjengir her:
«Når det gjelder klagernes tilknytning og integrering i Norge foreligger det ikke så
mange opplysninger om klagernes utdanning, nettverk, eller arbeid. Noen
opplysninger har klagerne gitt i forskjellige søknader til utlendingsforvaltningen hvor
HR-2025-261-A, (sak nr. 24-137254SIV-HRET)

9
de opplyser om utenlandsopphold og kurs med mer de har tatt i Norge. Begge
klagerne gikk på norskkurs og jobbsøkerkurs tidlig på 1990-tallet. A skal ha hatt et
enmannsforetak med import. A har videre fremlagt noen dikt han har skrevet og
publisert i lokalavisen. Klagerne hadde ikke inntekt i 1992, men opplyste i 1994 at de
arbeidet og var selvforsørgede. Ifølge fremlagt legeattest har A vært uføretrygdet siden
2000. Ifølge opplysninger UNE har tilgang til som er tilbake til 01.01.2009 har B hatt
uførestønad og/eller arbeidsavklaringspenger fra da, og siden 2013 mottatt
uførepensjon.»
(62) Når det gjelder ektefellenes tilknytning til sine hjemområder, har lagmannsretten sitert og
bygd på tingrettens beskrivelse:
«Retten antar at saksøkerne også har en relativt sterk tilknytning til både Syria og
Jordan gjennom språk og kultur, herunder at de er jordanske statsborgere, har
jordanske pass, og har vært regelmessig på besøk både til Syria og Jordan. Dette er
ubestridt. Til tross for lang botid, viser retten til at saksøkerne har behov for tolk og at
de flyttet til Norge i voksen alder.»
Er tilbakekallene uforholdsmessige?
(63) Som fremhevet i HR-2025-260-A avsnitt 51, skal det ved forholdsmessighetsvurderingen
tas utgangspunkt i hvor alvorlig det var å gi uriktige opplysninger. I denne saken er det
etter mitt syn tale om svært alvorlige forhold.
(64) Fra ektefellene kom til Norge, har de gitt uriktige opplysninger om nasjonalitet.
Forklaringene er fastholdt gjennom lang tid, også etter at de hadde mottatt varsel om
tilbakekall. Ved dette har de aktivt motarbeidet avklaringen av egen identitet.
(65) Alvoret forsterkes vesentlig av at de i tillegg til å være norske statsborgere også har
opptrådt med sine jordanske statsborgerskap. Slik lagmannsretten fremhever, har de fått
flyktningstatus og mottatt velferdsgoder i Norge og samtidig nytt godt av fordeler som
jordanske borgere. Jeg viser til det jeg har sitert fra lagmannsrettens dom. Jeg slutter meg
her fullt ut til lagmannsrettens vurderinger.
(66) Førstvoterende i HR-2025-260-A har i avsnitt 34 og 35 beskrevet de grunnleggende
elementene ved et norsk statsborgerskap. Slik jeg ser det, har ektefellene AB, ved å skjule
realiteten og benytte seg av to statsborgerskap, opptrådt i strid med den
samfunnskontrakten mellom stat og borger som det norske statsborgerskapet bygger på.
(67) Som lagmannsretten bygger jeg på at ektefellene AB har en sterk tilknytning til Norge. Det
sentrale her er den meget lange tiden de har bodd her – det meste av den som norske
statsborgere. Ut fra denne kan det isolert sett ikke legges stor vekt på at de, ut fra det
lagmannsretten har beskrevet, ikke fremstår som fullt ut integrert i det norske samfunnet.
(68) Mitt utgangspunkt er likevel at det her foreligger så alvorlige forhold at tilbakekall av
statsborgerskapet ikke vil være uforholdsmessig. Det gjelder i alle fall når de til tross for
tilbakekallet fortsatt har oppholdstillatelse i Norge og således ikke må forlate landet.
HR-2025-261-A, (sak nr. 24-137254SIV-HRET)

10
(69) At det utvilsomt også kan foreligge tilfeller der forholdene er enda mer alvorlige, for
eksempel ved bruk av ulike navn og bruk av ulike identiteter knyttet til kriminell
virksomhet, endrer ikke mitt syn på utgangspunktet.
(70) Det som gjør denne saken særegen, er utlendingsmyndighetenes saksbehandling.
(71) Lagmannsrettens flertall har for det første lagt vekt på at UDI allerede ved innvilgelsen av
det norske statsborgerskapet i 1997 hadde mottatt informasjon om at ektefellene AB hadde
gitt uriktige opplysninger i forbindelse med asylsøknaden, og at A var innehaver av et
jordansk pass. For min del er jeg i tvil om hvilken vekt som bør legges på dette. Det
avgjørende grunnlaget for at søknadene om statsborgerskap ble innvilget, er opplysningene
ektefellene ga, og som de visste var uriktige. Når de innvendingene som kan reises mot
myndighetenes saksbehandling forut for innvilgelsen, sammenholdes med den senere
behandlingen av tilbakekallssaken, kan det likevel reises spørsmål om myndighetene
samlet har opptrådt slik det bør kreves for et så inngripende vedtak som det er tale om her.
(72) Saksbehandlingstiden er i dette tilfellet så lang at den etter mitt syn må få stor betydning
ved forholdsmessighetsvurderingen. Det gjelder særlig den lange tiden som gikk fra
forhåndsvarselet om tilbakekall til UDIs første vedtak. Det meste av tidsforløpet på
omkring tre og et halvt år må anses som ren liggetid. Ved varselet ble det etablert en
usikkerhet som utvilsomt har vært en stor belastning for ektefellene. Det gjelder selv om de
kan bebreides for å ha gitt uriktige opplysninger, og selv om også denne perioden tas i
betraktning som en del av deres samlede oppholdstid i Norge og tid som norske
statsborgere.
(73) Den videre saksbehandlingstiden fremstår ikke på samme måte som ugrunnet.
Berostillelsen som følge av lovprosessen gjaldt arbeid med endringer som var egnet til å
virke til ektefellenes gunst. Den videre saksbehandlingen var knyttet til ytterligere
utredninger og vedtak som i stor grad må sees som en følge av at ektefellene fastholdt sine
uriktige forklaringer.
(74) Det må likevel få betydning at den samlede saksbehandlingstiden er svært lang. Det gikk
nærmere elleve år fra forhåndsvarselet i 2012 til de endelige vedtakene i 2023. I hele denne
tiden levde ektefellene med frykt for tilbakekall av statsborgerskapet og utvisning fra
Norge. Vedtakene om utvisning ble først omgjort i 2023.
(75) Samlet er jeg, som lagmannsrettens flertall, kommet til at tilbakekall av statsborgerskap her
vil være et uforholdsmessig inngrep. Ut fra alvoret i de forholdene som har begrunnet
tilbakekallene, er det likevel etter mitt syn tale om et grensetilfelle.
(76) Etter dette er vedtakene ugyldige, og anken over lagmannsrettens dom, domsslutningen
punkt 1, må forkastes.
Kravet om fastsettelsesdom for brudd på EMK artikkel 8
(77) I denne sammenheng viser jeg til drøftelsen i HR-2025-260-A avsnitt 75 til 82.
(78) Jeg kan heller ikke i saken her se at det er grunnlag for å konstatere brudd på
EMK artikkel 8. Vedtakene om tilbakekall er brakt inn for rettslig overprøving, og
HR-2025-261-A, (sak nr. 24-137254SIV-HRET)

11
resultatet av overprøvingen er at vedtakene er kjent ugyldige og dermed uten virkning.
Selv om saksbehandlingstiden har vært lang, har vedtakene ikke vært til hinder for at
ektefellene hele tiden faktisk har kunnet oppholde seg i Norge. Belastningen knyttet til
usikkerhet for fremtiden kan ikke i seg selv gi grunnlag for å konstatere konvensjonsbrudd.
Konklusjon og sakskostnader
(79) Slik jeg har redegjort for, er jeg enig med lagmannsretten i at vedtakene om tilbakekall er
ugyldige. Anken over lagmannsrettens domsslutning punkt 1 må dermed forkastes.
(80) Lagmannsrettens domsslutning punkt 2 er ikke påanket.
(81) Punkt 3 i lagmannsrettens domsslutning gjelder brudd på EMK artikkel 8. Som det fremgår
av min drøftelse, er jeg kommet til at staten må frifinnes på dette punktet.
(82) Anken er forkastet for så vidt gjelder spørsmålet om tilbakekallet var gyldig, og det er her
tyngdepunktet i saken ligger. Ankemotpartene har derfor i det vesentlige fått medhold,
jf. tvisteloven § 20-2 andre ledd, selv om staten frifinnes for kravet om fastsettelsesdom for
brudd på EMK. De har da krav på å få erstattet sine sakskostnader for Høyesterett.
(83) A og B har fremsatt krav om 476 400 kroner i sakskostnader for Høyesterett, som med
tillegg av merverdiavgift utgjør 595 500 kroner. Grunnlaget for kravet er til sammen
148 timer til 3 000 kroner per time og 12 timer til 2 700 kroner per time. Saken er
behandlet i sammenheng med HR-2025-260-A. De generelle rettslige spørsmålene er i stor
utstrekning behandlet i den saken.
(84) Etter mitt syn er det samlede tidsforbruket også i saken her noe høyere enn nødvendig.
Selv om timesatsen ikke er svært høy, må kravet da reduseres noe, jf. tvisteloven § 20-5.
Nødvendige sakskostnader settes til 400 000 kroner med tillegg av merverdiavgift, til
sammen 500 000 kroner.
(85) Det er ikke grunn til å endre sakskostnadene for tingretten og lagmannsretten,
jf. lagmannsrettens domsslutning punkt 4 og 5.
(86) Jeg stemmer for denne
D O M :
1. Staten ved Utlendingsnemnda frifinnes for kravet om fastsettelsesdom for brudd på
Den europeiske menneskerettskonvensjon (EMK) artikkel 8.
2. For øvrig forkastes anken.
3. I sakskostnader for Høyesterett betaler staten ved Utlendingsnemnda til A og B i
fellesskap 500 000 – femhundretusen – kroner innen 2 – to – uker fra forkynnelsen
av dommen.
HR-2025-261-A, (sak nr. 24-137254SIV-HRET)

12
(87) Dommer Sæther: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(88) Dommer Sivertsen: Likeså.
(89) Dommer Stenvik: Likeså.
(90) Dommer Indreberg: Likeså.
(91) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
1. Staten ved Utlendingsnemnda frifinnes for kravet om fastsettelsesdom for brudd på
Den europeiske menneskerettskonvensjon (EMK) artikkel 8.
2. For øvrig forkastes anken.
3. I sakskostnader for Høyesterett betaler staten ved Utlendingsnemnda til A og B i
fellesskap 500 000 – femhundretusen – kroner innen 2 – to – uker fra forkynnelsen
av dommen.
Dokumentet er i samsvar med originalen:
Kjetil Aasen
HR-2025-261-A, (sak nr. 24-137254SIV-HRET)