Sammendrag: Oftedal Broch, Mitsem, Flock, Tjomsland og DolvaSaken gjaldt tre leieavtalers erstatningsrettslige vern ved ekspropriasjon. Tre leietakere hadde langsiktige leiekontrakter til to eiendommer i samme kvartal i X. Den ene leiekontrakten gjaldt leie av en del av tomten, der leietakeren hadde et gatekjøkken. De to andre gjaldt leie av forretningslokaler. Etter reguleringsplanen som gjaldt da leiekontraktene ble inngått, skulle de to husene på eiendommene rives og eiendommene dels helt ut bebygges og dels legges ut til parkområde. Det ble senere vedtatt ny reguleringsplan, som forutsatte full utbygging av hele kvartalet.Da utbyggingen skulle iverksettes, reiste kommunen ekspropriasjonssak mot leietakerne. I underskjønnet ble leieavtalene i prinsippet kjent erstatningsberettiget, men for to av avtalene ble erstatningen satt til 0, fordi retten kom til at det ikke var lidt noe tap. Lagmannsretten kom ut fra en tolkning av avtalene til at leiekontraktene ikke hadde ekspropriasjonsvern. Høyesterett kom til samme resultat. I leiekontraktene var det angitt at "gjeldende reguleringsplan" hadde "prioriterende virkning" for leiekontraktene. Da reguleringsplanen forutsatte at den bestående bebyggelse skulle rives og grunnen helt ut skulle disponeres til ny bebyggelse eller park, tolket Høyesterett denne klausulen slik at iverksettelse av utbygging etter reguleringsplanen var en opphørsgrunn etter kontraktene. Flere tolkningsmomenter trakk i samme retning. Leietakerne hevdet subsidiært at utbygging ikke hadde skjedd etter "gjeldende reguleringsplan", dvs. den som gjaldt da leiekontraktene ble inngått. Høyesterett fant ingen fornuftig grunn for en slik avgrensning. Flere atter subsidiære grunnlag førte heller ikke frem. Innehaveren av gatekjøkkenet krevde, uavhengig av leiekontraktene, erstatning for bygget som gatekjøkkenet ble drevet fra, idet han fremholdt at bygget var lovlig plassert på tomten. Høyesterett konstaterte at når leiekontrakten bortfalt, hadde han ikke lenger rett til å ha bygget stående. Da bygget heller ikke hadde verdi for utbygger, var det ikke noe grunnlag for å kreve erstatning.

NORGES HØYESTERETT
Den 12. februar 2004 avsa Høyesterett dom i
HR-2004-00311-A, (sak nr. 2003/1154), sivil sak, anke,
A
Kjøkkenhuset, B
Flishuset & Import, C (advokat Even Berg – til prøve)
mot
Skedsmo kommune (advokat Svein Arild Pihlstrøm)
S T E M M E G I V N I N G :
(1) Dommer Oftedal Broch: Saken gjelder erstatningsrettslig vern for leieavtaler til fast
eiendom ved ekspropriasjon.
(2) De ankende parter har hatt langsiktige leiekontrakter i et utbyggingskvartal i Lillestrøm
som nå kalles Kinokvartalet. Utbyggingen ble foretatt i samsvar med reguleringsplan, og
de to eiendommene som leiearealene var knyttet til, ble først solgt til utbygger.
Leiekontraktene ble deretter ekspropriert. Sakens hovedspørsmål er om leiekontraktene er
erstatningsrettslig vernet. Da leiekontraktene ble inngått, gjaldt en reguleringsplan fra
1987, som blant annet omfattet dette kvartalet. I 1999 ble den erstattet av en ny
reguleringsplan spesielt for Kinokvartalet. Denne planen var grunnlag for
ekspropriasjonsbegjæringen.
(3) Den ene ankende part, A, inngikk 21. august 1992 leieavtale om en del av tomtegrunnen
til Storgaten 31. Leietiden var satt til 5 år med rett for leietaker til fornyelse i ytterligere
5 år. Ved tilleggsavtale samme dag fikk leietaker rett til å fornye hvert 5. år uten
tidsbegrensning. Leietaker kunne selv si opp avtalen med 4 måneders varsel.
(4) Samme dag kjøpte A også et gatekjøkken på ca. 32 m², som stod på den leide grunnen.
Utgangspunktet for bygget var en Moelven-brakke, som var plassert på tomtegrunnen ved
hjelp av støpte friksjonspillarer.
(5) Forholdet til reguleringsplanen er i leiekontrakten omtalt i punkt 2 Leietid, der det heter:

2
”Gjeldende reguleringsplan for eiendommen har ved ikraftsettelse prioriterende
virkning for leieforholdet.”
(6) De to andre ankende parter, Kjøkkenhuset, B – heretter kalt Kjøkkenhuset – og Flishuset
& Import, C – heretter kalt Flishuset – er to enkeltmannsforetak som eies av mor og sønn.
De driver omsetning av henholdsvis kjøkkenutstyr og kjøkken- og baderomsfliser.
Virksomhetene ble drevet fra leide lokaler i henholdsvis Parkalleen 3 og Storgaten 31.
(7) Kjøkkenhusets leieavtale for Parkalleen 3 ble inngått 1. februar 1991, mens den for
Storgaten 31 ble inngått 1. januar 1995, med varighet henholdsvis 10 og 6 år og deretter
med rett til fornyelse i 10 år, slik at begge avtaler ville løpe til 2011.
(8) Også Kjøkkenhuset og Flishuset hadde rett til å si opp avtalen med 4 måneders varsel. Til
slutt i punktet om leietid heter det i begge kontraktene:
”Dog vil den gjeldende reguleringsplan for området virke prioriterende på
leieforholdet.”
(9) Den opprinnelige utleier i de tre avtalene, Fakro AS, solgte de to eiendommene som
utleieforholdene i saken knyttet seg til, Parkalleen 3 og Storgaten 31, til Romerike BBL
Eiendom AS – heretter RBBL – 16. januar 1997. I denne kontrakten heter det blant annet
under punkt 3.1:
”Kjøper forplikter seg til å utarbeide forslag til omregulering av Eiendommen fra
formål park til kombinert nærings- og boligformål, eventuelt bare boligformål.
Forslaget skal være innsendt til Skedsmo kommune senest den 31. desember 1998.”
(10) Etter hvert kjøpte RBBL opp de aller fleste eiendommene i Kinokvartalet. Etter initiativ
av RBBL ble det i april 1999 innsendt forslag til ny reguleringsplan for Kinokvartalet til
kommunen. Planen ble vedtatt 15. desember samme år.
(11) RBBL førte forhandlinger med de ankende parter for å få avsluttet leiekontraktene. I
tillegg ble det forhandlet med eierne av ytterligere en eiendom i Kinokvartalet,
Storgaten 35, om kjøp av denne eiendommen. Forhandlingene førte ikke frem, og RBBL
anmodet kommunen om å ekspropriere de gjenstående rettighetene. Kommunen traff
vedtak 7. desember 2000 om å ekspropriere leieavtalene og Storgaten 35 til fordel for
RBBL, som skulle stå for utbyggingen av kvartalet. Kommunen begjærte 27. juni 2001
skjønn ved Nedre Romerike tingrett.
(12) Skjønnet ble avhjemlet 12. juli 2002. Alle leietakerne ble i prinsippet ansett
erstatningsberettiget ved ekspropriasjonen. A ble tilkjent kr 350 000 i erstatning. For
Kjøkkenhuset og Flishuset ble erstatningen satt til 0, fordi retten kom til at det ikke var
lidt noe økonomisk tap. Partene ble tilkjent saksomkostninger. Om dette er bestemt
følgende:
”3. Skedsmo kommune erstatter de saksøkte utgiftene til juridisk/teknisk bistand.
…
For Kjøkkenhuset ANS og Flishuset ANS betales kr 105.000,- pluss
merverdiavgift samt kr 50.000,-.
For A kr 85.000,- pluss merverdiavgift.

3
4. Erstatningene og saksomkostningene forfaller til betaling 2 uker etter
forkynnelsen og det skal beregnes forsinkelsesrente på 12 % pro anno fra
forfall og til betaling skjer.”
(13) De tre leietakerne begjærte overskjønn ved Eidsivating lagmannsrett. Skjønnet ble
avhjemlet 10. juni 2003 med følgende slutning for så vidt gjelder de ankende parter:
”3. Kjøkkenhuset B, Flishuset & Import C og A tilkjennes ikke erstatning og
heller ikke saksomkostninger for lagmannsretten.
4. Underskjønnets bestemmelser om omkostningsdekning stadfestes.”
(14) Lagmannsretten fant at leiekontraktene ikke hadde ekspropriasjonsvern.
(15) De tre leietakerne har anket overskjønnet til Høyesterett. Anken gjelder saksbehandlingen
og rettsanvendelsen, jf. skjønnsprosessloven § 38. Det er ikke fremlagt nye dokumenter
eller andre beviser, og saken står i samme stilling som for overskjønnet.
(16) De ankende parter, A, Kjøkkenhuset, B og Flishuset & Import, C, har i hovedsak gjort
gjeldende:
(17) Det hevdes å være feil i lagmannsrettens rettsanvendelse at leieavtalenes bestemmelse om
at reguleringsplanen har prioritet, uriktig er tolket som en bestemmelse om opphør av
avtalene. Det er også feil når lagmannsretten har tolket henvisningen til ”gjeldende
reguleringsplan” slik at den også omfatter den nye reguleringsplanen av 1999. Videre har
lagmannsretten uriktig lagt til grunn at klausulen om opphør ved utbygging får
anvendelse også når det er utleieren selv som står bak utbyggingsplanen. Endelig påpekes
to forhold spesielt for A: Lagmannsretten har tatt feil når den ikke har tillagt det
betydning at kontrakten inneholder et forbehold som muliggjør fortsatt drift også etter en
utbygging. Videre er det feil at det ikke er tilkjent erstatning for gatekjøkkenet. Slik
erstatning har A krav på som eier av bygningen, uavhengig av om leieavtalen er opphørt.
(18) Saksbehandlingsfeilene knytter seg til skjønnsgrunnene som er mangelfulle og
ufullstendige. For det første er lagmannsrettens redegjørelse for tolkningen av kontraktene
ufullstendig. For det annet er det ikke redegjort for hvilke faktiske forhold lagmannsretten
legger til grunn for sin avgjørelse. For det tredje har lagmannsretten ikke drøftet
spørsmålet om erstatningsplikt for gatekjøkkenet. Det hevdes at disse feilene ved
skjønnsgrunnene i dette tilfellet er en ubetinget opphevelsesgrunn, jf. tvistemålsloven
§ 384 annet ledd nr. 5, som etter skjønnsprosessloven § 2 får anvendelse.
(19) De ankende parter har nedlagt slik påstand:
”1. Eidsivating lagmannsretts overskjønn av 10. juni 2003 oppheves og hjemvises
til ny behandling for så vidt gjelder slutningens pkt. 3.
2. A, Kjøkkenhuset B og Flishuset & Import C tilkjennes saksomkostninger for
Høyesterett.”
(20) Ankemotparten, Skedsmo kommune, henholder seg til lagmannsrettens begrunnelse og
resultat. Lagmannsretten har ikke tatt feil i rettsanvendelsen på noen av de punkter som de
ankende partene har anført. Lagmannsrettens begrunnelse er snau, men tilstrekkelig.
Dessuten gjelder de omtvistede forhold tolking av avtaler, som Høyesterett fullt ut kan

4
prøve, og det foreligger også tilstrekkelig materiale for en slik prøving. Dersom
Høyesterett er enig med lagmannsretten i realiteten, er det ingen grunn til å oppheve
overskjønnet, selv om begrunnelsen skulle være ufullstendig.
(21) Skedsmo kommune har nedlagt slik påstand:
”1. Eidsivating lagmannsretts overskjønn av 10. juni 2003, slutningens pkt. 3
stadfestes.
2. Skedsmo kommune tilkjennes saksomkostninger for Høyesterett.”
(22) Mitt syn på saken:
(23) Saken gjelder i første rekke spørsmålet om de ankende parters leieavtaler nyter
erstatningsvern ved ekspropriasjon. En forutsetning for dette er at rettighetene etter
leieavtalene ikke falt bort ved reguleringsplanens gjennomføring, slik ankemotparten har
gjort gjeldende. Dette spørsmålet må løses ut fra en tolkning av avtalene.
(24) Høyesteretts kompetanse i skjønnssaker er etter skjønnsprosessloven § 38 begrenset til å
prøve skjønnsrettens saksbehandling og rettsanvendelse. Etter rettspraksis regnes det som
del av rettsanvendelsen å ta stilling til slike prejudisielle spørsmål om rettigheter og
plikter som er en forutsetning for skjønnsutøvelsen. Fra rettspraksis vises til Rt. 1988
side 519, som gjaldt tolkning av en tilbakekjøpsklausul i en salgsavtale, og der det uttales
at de lovgrunner som ligger bak skjønnsprosessloven § 38, ikke slår til i slike tilfeller. Jeg
er enig i dette, og viser også til Rt. 1997 side 1815.
(25) I vår sak er det spørsmål om å tolke innholdet av leieavtalenes klausuler om å gi
reguleringsplanen prioritet.
(26) Det heter i As leiekontrakt pkt. 2:
”Gjeldende reguleringsplan for eiendommen har ved ikraftsettelse prioriterende
virkning for leieforholdet.”
(27) Det samme punktet har følgende identiske utforming i de to husleiekontraktene:
”Dog vil den gjeldende reguleringsplan for området virke prioriterende på
leieforholdet.”
(28) De tre leietakerne hevder at disse bestemmelsene bare tjener til å gjøre oppmerksom på at
det finnes en reguleringsplan, som kan forstyrre leieforholdet. Hensikten med klausulene
er å forhindre et erstatningskrav rettet mot eier ved reguleringsplanens gjennomføring.
Dette innebærer at det mellom partene fremdeles er den avtalte leietid som gjelder, det vil
si henholdsvis tidsbegrenset, 16 og 20 år, og at kontraktsforholdet mellom partene således
fortsatt består. Kommunen hevder at klausulene er selvstendige opphørsgrunner for
leiekontraktene.
(29) Kontraktenes ordlyd ”har … prioriterende virkning”/”virke prioriterende” er noe spesiell
og ikke i seg selv helt klar. Jeg mener likevel at ordlyden i dette tilfellet trekker i retning
av at det dreier seg om en opphørsklausul. Ordet prioritere betyr å la gå foran. Det
fremgår så vel av kartmaterialet som av annet skriftlig materiale at reguleringsplanen av
1987 forutsatte at samtlige eksisterende hus i Kinokvartalet skulle rives, dels for å gi plass

5
for sammenhengende bebyggelse, dels ved å legges ut til parkareal. Når da leieavtalen
fastslår at reguleringsplanen skal gå foran leieavtalene, trekker dette i retning av at
leieavtalene faller bort.
(30) Flere tolkningsmomenter underbygger denne forståelsen. I As avtale kommer først
setningen om reguleringsplanens prioriterende virkning. Deretter uttales følgende: ”Dog
ikke slik at leiekontrakten opphører hvis reguleringsplanen gir rom for fortsatt
bevertningsdrift på eiendommen.” Det ligger da meget nær å tolke dette motsetningsvis:
Leiekontrakten opphører dersom reguleringsplanen ikke gir rom til fortsatt
bevertningsdrift. Jeg nevner at en tilsvarende referanse til leiekontraktens mulige opphør
på grunn av reguleringsplanen også finnes i kontraktens punkt 6.
(31) Også en vurdering av partenes rettigheter og plikter etter leiekontraktene trekker i retning
av at vi står overfor en opphørsklausul. Kontraktene gir leietakerne en meget langvarig – i
As tilfelle tidsubegrenset – leierett. Leietakerne kan på sin side når som helst si opp
avtalen med 4 måneders varsel. Dette gir en svært skjev fordeling i favør av leietakerne,
som synes å kreve en nærmere forklaring. Kommunen har pekt på at den tidligere
bebyggelsen i Kinokvartalet bestod av små og gamle bolighus, som dels hadde fått
bruksendringstillatelse og blitt ominnredet til næringsvirksomhet. Bebyggelsen var ikke
tidsmessig og var moden for sanering, slik reguleringsplanen fra 1987 forutsatte.
Leieforholdet måtte derfor påregnes ikke å bli særlig langvarig. For utleier gjaldt det å få
et visst utbytte av eiendommene i den mellomliggende tid og sikre seg utbyggingsverdien
når den tiden kom. En langvarig leiekontrakt ut over tidspunktet for utbyggingen ville
redusere eiendommens verdi i en slik saneringsprosess, og overføre en del av
utbyggingsverdien til leietakeren. For leietakeren var det viktig å kunne komme raskt ut
av kontrakten, som hadde en usikker løpetid; derfor 4 måneders oppsigelsestid. Sett på
denne bakgrunn blir prioritetsklausulen en viktig del av kontrakten.
(32) Jeg finner det etter dette utvilsomt at klausulen er en opphørsklausul.
(33) Når dette legges til grunn, følger det at de tre leietakerne ut fra kontraktenes egne
bestemmelser ikke var ekspropriasjonsrettslig beskyttet i en situasjon der leieforholdene
ble umuliggjort gjennom en utbygging med grunnlag i reguleringsplanen.
(34) Nå ble utbyggingen i saken gjennomført etter den nye reguleringsplanen fra 1999, mens
da kontraktene ble inngått, gjaldt reguleringsplanen av 1987. Leietakerne mener ordlyden
i kontraktene – ”gjeldende reguleringsplan for området/for eiendommen” – bare viser til
1987-reguleringen. Også her er ordlyden neppe entydig. Dersom man tar utgangspunkt i
tiden for kontraktenes undertegning, kan det med styrke hevdes at ”gjeldende
reguleringsplan” må referere til planen av 1987. Hvis man derimot legger vekt på at
leiekontraktene etter sin tekst skal gjelde i en lang periode, vil ”gjeldende
reguleringsplan” snarere vise til ”den til enhver tid gjeldende plan”. Til dette har
leietakerne fremholdt at om det hadde vært meningen, ville det vært lett å sette det på
trykk, særlig ettersom kontraktene et annet sted henviser til ”den til enhver tid gjeldende”
tomtefestelov/husleielovgivning.
(35) Jeg er enig i dette, men finner likevel å måtte legge større vekt på at det ikke foreligger
noen saklig begrunnelse for å begrense opphørsklausulene til å gjelde 1987-reguleringen.
Dette ville representere en betydelig og helt tilfeldig overføring av utbyggingsverdien fra
grunneier til leietaker. Det finnes ikke fornuftige motiver for at en ny reguleringsplan – i

6
motsetning til den gamle – skulle ha en slik innvirkning på partenes innbyrdes
rettsforhold. Jeg finner etter dette at også en utbygging etter reguleringsplanen i 1999
faller inn under opphørsklausulen.
(36) Et ytterligere forhold som leietakerne har gjort gjeldende, er at selv om leiekontraktene
ikke beskytter mot en utbygging etter 1999-reguleringen, må det stille seg annerledes når
det er utleier selv som har initiert og som står for utbyggingen. En utleier plikter å stille
leiearealet til disposisjon for sin leietaker. Det å sette i gang den utbygging som fører til
bortfall av kontraktene, er en illojal handling.
(37) Heller ikke denne anførsel kan føre frem. Det kan riktignok ikke utelukkes at en utleier i
en konkret situasjon benytter en oppsigelsesklausul på en slik måte at leietaker kan gjøre
gjeldende et erstatningskrav. I rettspraksis forekommer også at eksproprianten ut fra en
konkret vurdering ikke har fått tre inn i en oppsigelsesklausul, jf. Rt. 1953 side 621, der
det var ekspropriantens inntreden som frembragte en oppsigelsessituasjon leietaker ikke
hadde hatt noen grunn til å regne med. Men en slik situasjon foreligger ikke her, hvor
oppsigelsesklausulen nettopp var knyttet til en utbygging av området i overensstemmelse
med reguleringsplanen. At utbygger i en slik situasjon kjøper de aktuelle eiendommer og
deretter benytter de muligheter for oppsigelse som er til stede, kan verken være uventet
eller på noen måte illojalt.
(38) Min konklusjon er etter dette at Kjøkkenhusets og Flishusets leiekontrakter falt bort, da
de hus leiekontraktene omfattet lovlig ble revet med grunnlag i reguleringsplanen av
1999. Kontraktene kan da ikke gi grunnlag for noen ekspropriasjonserstatning.
(39) Det samme blir situasjonen for As leiekontrakt. Men her gjenstår likevel to spørsmål. For
det første inneholdt As kontrakt for leie av grunn i Storgaten 31 følgende forbehold til
bortfallsklausulen:
”Dog ikke slik at leiekontrakten opphører hvis reguleringsplanen gir rom for fortsatt
bevertningsdrift på eiendommen.”
(40) Den naturlige forståelse av denne klausul, slik jeg ser det, er at dersom det under en
utbygging av Storgaten 31 med basis i reguleringsplan fortsatt gjenstår et passende
ubebygd areal der driften av gatekjøkkenet kan fortsette, er A berettiget til å drive
gatekjøkkenet derfra. Etter utbyggingsplanen er det ingen ledig grunn. Eiendommen skal
bebygges i sin helhet. A har fremholdt at han i stedet kan få en rett til å drive
bevertningsvirksomhet i passende lokaler et sted i det nye bygget. Etter min mening må
det være klart at en så radikal omlegging av den opprinnelige avtalen, som gjaldt ubebygd
grunn, ikke kan innfortolkes i det siterte forbeholdet. Dertil kommer at en slik rettighet
ville overføre til A en del av den opprinnelige eiendoms utbyggingsverdi. Jeg viser til hva
jeg tidligere har sagt om dette.
(41) As siste krav knytter seg til verdien av selve bygningen – gatekjøkkenet – som sto på den
leide grunnen og som A eier. Heller ikke en slik erstatning finner jeg grunnlag for. Den
rett A hadde til å ha gatekjøkken på grunn i Storgaten 31, er bortfalt ved utbyggingen etter
reguleringsplanen av 1999. A plikter da å ryddiggjøre grunnen, jf. for så vidt daværende
tomtefestelov av 30. mai 1975 nr. 20 § 21. A har vist til tomtefesteloven §§ 19–20, som
skal hindre at ”verdiar ikkje går til spille i utrengsmål” og til at bortfester kan overta det
som står på tomten. Det er imidlertid åpenbart at gatekjøkkenet der det står ikke har noen
selvstendig verdi så lenge det er plassert på tomten, som nå fullt ut skal bebygges. Den

7
eneste verdisikring det kunne vært tale om, var at A tok med seg det som det var
regningssvarende å flytte.
(42) Etter dette har jeg kommet til at heller ikke A når frem med noe erstatningskrav.
(43) Jeg bemerker at eventuelle saksbehandlingsfeil knyttet til mangelfulle eller ufullstendige
domsgrunner i vår sak blir uten virkning, fordi det her er tatt realitetsstandpunkt til de
omtvistede rettsspørsmålene.
(44) Anken har etter dette ikke ført frem på noe punkt. Etter hovedregelen i tvistemålsloven
§ 180 første ledd, jf. skjønnsprosessloven § 54 b første ledd tredje punktum, må da de
ankende parter erstatte sakens omkostninger for Høyesterett. Disse er krevd med
kr 118 420, hvorav kr 500 er omkostninger og kr 22 920 er mva. Kravet tas til følge. Jeg
finner ikke grunnlag for å endre lagmannsrettens avgjørelse om ikke å tilkjenne
saksomkostninger i den instansen, jf. skjønnsprosessloven § 54 a. Tingrettens
omkostningsavgjørelse er ikke angrepet.
(45) Jeg stemmer for denne
D O M :
1. Lagmannsrettens overskjønn stadfestes så langt det er påanket.
2. I saksomkostninger for Høyesterett betaler A, Kjøkkenhuset, B og Flishuset &
Import, C en for alle og alle for en til Skedsmo kommune 118 420 –
etthundreogattentusenfirehundreogtjue – kroner innen 2 – to – uker fra
forkynnelsen av denne dom med tillegg av den alminnelige forsinkelsesrente etter
forsinkelsesrenteloven § 3 første ledd første punktum fra utløpet av
oppfyllelsesfristen til betaling skjer.
(46) Dommer Mitsem: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(47) Dommer Flock: Likeså.
(48) Dommer Tjomsland: Likeså.
(49) Dommer Dolva: Likeså.
(50) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
1. Lagmannsrettens overskjønn stadfestes så langt det er påanket.

8
2. I saksomkostninger for Høyesterett betaler A, Kjøkkenhuset, B og Flishuset &
Import, C en for alle og alle for en til Skedsmo kommune 118 420 –
etthundreogattentusenfirehundreogtjue – kroner innen 2 – to – uker fra
forkynnelsen av denne dom med tillegg av den alminnelige forsinkelsesrente etter
forsinkelsesrenteloven § 3 første ledd første punktum fra utløpet av
oppfyllelsesfristen til betaling skjer.