Dato: 2024-12-16

Sammendrag: Saken gjelder gyldigheten av vedtak om refusjon av kostnader til bygging av vei, vann og avløp i Trondheim.

Den som bygger nødvendig infrastruktur – vei, vann og avløp – i et område regulert til boliger, har krav på refusjon av kostnadene fra alle grunneiere som har nytte av utbyggingen. Kommunen skal først treffe et foreløpig vedtak som fordeler kostnadene, for så å treffe det endelige refusjonsvedtaket etter at utbyggingen er ferdig. Totalkostnadene i det endelige vedtaket kan ikke overstige kostnadene i det foreløpige vedtaket med mer enn 15 %.

I saken her hadde statsforvalteren opphevet kommunens foreløpige vedtak. Deretter hadde kommunen godkjent økte kostnader, som tiltakshaver i mellomtiden hadde krevd. Statsforvalteren stadfestet dette nye vedtaket, som kommunens endelige refusjonsvedtak så bygger på. En grunneier angrep det endelige vedtaket ved søksmål mot kommunen og hevdet at dette ikke kunne bygge på statsforvalterens foreløpige vedtak, fordi det foreløpige vedtaket er ugyldig.

Høyesterett har gitt grunneieren medhold. Høyesterett fastslår først at domstolene prejudisielt kan prøve gyldigheten av det foreløpige vedtaket. Det kreves ikke at klageinstansen som har truffet vedtaket – her staten – er part i søksmålet.

Høyesterett kommer videre til at det var feil å godkjenne de økte kostnadene. Det kunne bare korrigeres for de feilene som begrunnet opphevelsen. De aktuelle reglene bygger på den forutsetningen at kostnadene låses i det første vedtaket, som forutsetningsvis skal treffes før utbyggingen igangsettes. På den måten sikres partene forutsigbarhet. Anken fra Trondheim kommune forkastes.

Dommen avklarer innholdet i sentrale bestemmelser i plan- og bygningsloven kapittel 18. Den avklarer også generelle forvaltningsrettslige prinsipper om prejudisiell prøving av forvaltningsvedtak og om forvaltningens adgang til å bygge på nye opplysninger.

D O M
avsagt 16. desember 2024 av Høyesterett i avdeling med
dommer Bergljot Webster
dommer Arne Ringnes
dommer Ingvald Falch
dommer Kine Steinsvik
dommer Eyvin Sivertsen
HR-2024-2308-A, (sak nr. 24-067665SIV-HRET)
Anke over Frostating lagmannsretts dom 6. mars 2024
Trondheim kommune (Trondheim Kommune
v/advokat Lars Marius Heggberget)
mot
A
B (advokat Guri Uvsløkk Vagnildhaug – til
prøve)

2
S T E M M E G I V N I N G
(1) Dommer Falch:
Sakens spørsmål og bakgrunn
(2) Saken gjelder gyldigheten av en kommunes refusjonsvedtak etter plan- og bygningsloven
§ 18-9. Det ene spørsmålet er om domstolene prejudisielt kan prøve påståtte feil i det
forutgående, foreløpige vedtaket etter § 18-8. Det andre spørsmålet er om tiltakshaver kan
øke kostnadene han krever refundert, etter at statsforvalteren har opphevet det første,
foreløpige vedtaket.
(3) A og B (AB) eier gårdsnummer 39 bruksnummer 1 i Trondheim kommune. Eiendommen
ligger i området Sæterbakken, som er regulert til boliger. Trondheim kommune har satt
som vilkår for utbygging at det etableres anlegg for vei, vann og avløp.
(4) Sæterbakken AS er en annen grunneier i området. Selskapet ba i 2015 om å få bygge denne
infrastrukturen og å få fordelt kostnadene på alle berørte eiendommer. I 2015 og
2016 sendte selskapet forslag til oppsett for refusjon av forventete kostnader.
(5) Den 24. juni 2016 fikk selskapet forhåndssamtykke til oppstart av arbeidene,
jf. § 18-8 tredje ledd. Kommunen overtok anleggene ferdig utbygd 21. november 2018.
(6) Etter at Sæterbakken AS hadde revidert sitt refusjonsoppsett, traff kommunen
11. september 2019 vedtak etter § 18-8 om godkjenning av planer, kostnadsoverslag og
foreløpig refusjonsoppsett. Vedtaket bygget på at de samlete kostnadene ville bli
ca. 52,8 millioner kroner, hvorav ABs andel var ca. 6,7 millioner kroner.
(7) AB og enkelte andre grunneiere klaget vedtaket til Fylkesmannen – nå Statsforvalteren – i
Trøndelag, som 13. mai 2020 opphevet kommunens vedtak. Opphevelsen er begrunnet i at
det var uriktig å medta visse kostnader til hovedvannledningen og en rundkjøring.
(8) Før kommunen traff nytt vedtak, fremla Sæterbakken AS et revidert refusjonsoppsett.
Selv om de nevnte kostnadene var tatt ut, hadde de totale kostnadene nå økt til
ca. 70,1 millioner kroner og ABs andel økt til ca. 8,9 millioner kroner. Kommunen
godkjente refusjonsoppsettet 21. mai 2021, fremdeles etter § 18-8.
(9) AB klaget igjen, men Statsforvalteren i Trøndelag stadfestet vedtaket 23. november 2021.
(10) Kommunen traff deretter vedtak 8. mars 2022 etter § 18-9, hvor kostnadene og refusjonene
ble fastsatt som nevnt.
(11) AB saksøkte Trondheim kommune med påstand om at kommunens siste vedtak
– § 18-9-vedtaket – er ugyldig. Trøndelag tingrett avsa dom 21. juni 2023 med denne
domsslutningen:
HR-2024-2308-A, (sak nr. 24-067665SIV-HRET)

3
«1. Trondheim kommunes vedtak av 08.03.2022 i sak 20/19419 er ugyldig.
2. Trondheim kommune betaler samlet til A og B
614 719 – sekshundreogfjortentusensjuhundreognitten – kroner i erstatning
for sakskostnader innen to uker fra forkynnelse av dommen.»
(12) Tingretten kom til at totalkostnadene måtte fastsettes på grunnlag av det opprinnelige
kostnadsoppsettet, ikke det reviderte med forhøyete kostnader. Retten mente at den som
ledd i prøvingen av § 18-9-vedtaket kunne ta stilling til om det var gjort feil i det
forutgående § 18-8-vedtaket.
(13) Kommunen anket, og Frostating lagmannsrett avsa 6. mars 2024 dom med denne
domsslutningen:
«1. Anken forkastes.
2. Trondheim kommune betaler samlet til A og B
555 688 – femhundreogfemtifemtusensekshundreogåttiåtte – kroner i
erstatning for sakskostnader i lagmannsretten innen 2 – to – uker fra
forkynnelse av dommen.»
(14) Lagmannsretten begrunnet dommen i hovedsak som tingretten.
(15) Trondheim kommune har anket til Høyesterett. Anken gjelder rettsanvendelsen.
Partenes syn på saken
(16) Den ankende part – Trondheim kommune – har i hovedsak gjort gjeldende:
(17) Lagmannsretten tar feil når den kom til at domstolene ved prøvingen av refusjonsvedtaket
etter plan- og bygningsloven § 18-9, prejudisielt kan prøve gyldigheten av det foreløpige
vedtaket etter § 18-8. Det sistnevnte vedtaket er truffet av statsforvalteren, og staten er ikke
trukket inn som part. Domstolsprøvingen må skje innenfor rammen av tvisteloven § 1-3 og
§ 1-5. Får motparten medhold, skapes en for kommunen uløselig situasjon, fordi den
uansett er bundet av statsforvalterens vedtak.
(18) Subsidiært tar lagmannsretten feil når den kom til at kommunen i sitt § 18-9-vedtak var
forpliktet til å bygge på de opplysningene som forelå på det tidspunktet kommunen traff
sitt første, senere opphevede § 18-8-vedtak. Tiltakshaveren har etter § 18-5 rett til å få
refundert alle sine nødvendige kostnader, og vedtak skal bygge på det faktum som
foreligger på vedtakstidspunktet. Plan- og bygningsloven kapittel 18 fraviker ikke dette.
(19) Trondheim kommune har fremsatt denne påstanden:
«1. Lagmannsrettens dom oppheves.
2. Trondheim kommune tilkjennes sakens kostnader for Høyesterett.»
(20) Ankemotpartene – A og B – har i hovedsak gjort gjeldende:
HR-2024-2308-A, (sak nr. 24-067665SIV-HRET)

4
(21) Lagmannsrettens dom er riktig. Det er ikke hjemmel til å nekte prejudisiell prøving av det
foreløpige vedtaket. Slik prøving gjøres i mange sammenhenger, også når vedtaksorganet
selv ikke er part. Tvisteloven § 1-3 og § 1-5 er ikke til hinder for det.
(22) Den forvaltningsrettslige hovedregelen om at vedtak skal bygge på det faktum som
foreligger på vedtakstidspunktet, må her fravikes. Det samlete rettskildebildet – loven,
formålet, forarbeidene og reelle hensyn – tilsier at tiltakshaveren ikke kan bringe inn nye
kostnader når det treffes et nytt foreløpig vedtak.
(23) A og B har fremsatt denne påstanden:
«1. Anken forkastes.
2. Trondheim kommune dømmes til å betale sakens omkostninger for
Høyesterett.»
Mitt syn på saken
Refusjonsreglene i plan- og bygningsloven kapittel 18
(24) Før jeg konkret drøfter de spørsmålene saken reiser, gir jeg en oversikt over reglene i
plan- og bygningsloven kapittel 18. Overskriften er «Opparbeidelsesplikt og refusjon av
utgifter til veg, vann og avløp mv.».
(25) Det følger av § 18-1 at grunn i regulert strøk bare kan bebygges hvis vei, vann og avløp er
opparbeidet og godkjent. Den som utfører slike tiltak, har etter § 18-3 første ledd krav på å
få refundert kostnadene. Refusjonskravet omfatter etter § 18-5 første ledd «samtlige
utgifter som har vært nødvendige» for å oppfylle de krav til infrastruktur som er fastsatt.
(26) Paragrafene 18-6 og 18-7 har regler om hvem det kan kreves refusjon fra, og hvordan
kostnadene skal fordeles. Hovedregelen er at refusjon belastes ubebygd areal som blir
byggeklart gjennom utbyggingen av infrastrukturen, altså alle grunneiere som kan få nytte
av den. Kostnadene fordeles på eiendommene etter en fastsatt fordelingsnøkkel, men
refusjonsbeløpet er for den enkelte grunneier begrenset til eiendommens verdiøkning av
tiltaket.
(27) Før tiltaket påbegynnes, skal tiltakshaver utarbeide planer for utførelsen, kostnadsoverslag
og forslag til fordeling, jf. § 18-8 første ledd. Materialet sendes berørte grunneiere med en
høringsfrist før det godkjennes av kommunen, jf. andre ledd. Vedtaket omtales gjerne som
det foreløpige vedtaket.
(28) Lovens utgangspunkt er at tiltakshaveren mister retten til refusjon hvis han starter
utbyggingen av infrastrukturen før godkjenningen foreligger. Men kommunen kan gi
samtykke til å starte arbeidene, jf. § 18-8 tredje ledd. Slikt samtykke ble gitt i saken her,
hvor infrastrukturen også var ferdig utbygd før det første foreløpige vedtaket ble truffet.
(29) Når tiltaket er fullført, treffer kommunen refusjonsvedtak etter § 18-9. Tiltakshaveren skal
på forhånd ha sendt inn regnskap, og berørte grunneiere skal ha blitt hørt. Det er ved dette
endelige vedtaket at betalingsplikten oppstår. Der kan kostnadene ikke vesentlig overstige
HR-2024-2308-A, (sak nr. 24-067665SIV-HRET)

5
det beløpet som er godkjent etter § 18-8, «og i alle fall ikke med mer enn 15 prosent», se
§ 18-9 andre ledd tredje punktum.
(30) Her trer virkningen av det foreløpige vedtaket frem: Innenfor den nevnte fleksibiliteten
låser det foreløpige vedtaket de kostnadene som kan kreves refundert. I tillegg forutsetter
lovforarbeidene at tiltakshaveren kan ta enkelte forbehold, se Ot.prp. nr. 45 (2007–2008)
side 278–279 og 309.
(31) Både foreløpige vedtak etter § 18-8 og endelige vedtak etter § 18-9 kan påklages til
statsforvalteren, jf. § 1-9 siste ledd med tilhørende delegasjonsvedtak. Begge vedtakene
kan også bringes inn for domstolene. Søksmål om «lovligheten av refusjonsvedtaket»
– altså vedtaket etter § 18-9 – må anlegges innen 2 måneder etter det ble meddelt, se
§ 18-12 første ledd første punktum. Påklages vedtaket, regnes fristen fra det tidspunktet
klagen er avgjort.
Domstolenes prejudisielle prøving av § 18-8-vedtak
(32) Kommunen bestrider at domstolene som ledd i sin prøving av gyldigheten av kommunens
endelige refusjonsvedtak etter plan- og bygningsloven § 18-9, kan overprøve
statsforvalterens vedtak etter § 18-8. Anførselen er at domstolene ikke har myndighet til å
foreta en slik prejudisiell prøving av § 18-8-vedtaket i en sak staten ikke er part i.
Konsekvensen vil i tilfellet bli at domstolene uprøvd må bygge på at § 18-8-vedtaket er
gyldig og bindende.
(33) Jeg nevner først at søksmålet med rette er anlagt mot kommunen. Refusjonsvedtaket etter
§ 18-9 er truffet av kommunen, som da er den som skal saksøkes med påstand om
ugyldighet, jf. tvisteloven § 1-5. AB har utvilsomt et reelt behov for å få avklart dette
vedtakets gyldighet overfor kommunen, jf. tvisteloven § 1-3 andre ledd. Søksmålet skal
derfor ikke avvises, noe som heller ikke er påstått.
(34) Spørsmålet er med andre ord om det påstandsgrunnlaget som innebærer at det foreløpige
vedtaket etter § 18-8 er ugyldig, må avskjæres fordi domstolene ikke har myndighet til å
behandle det.
(35) Det følger av Grunnloven § 89 at i saker som er reist for domstolene, har domstolene «rett
og plikt» til blant annet å prøve «om det strider mot … landets lover å anvende …
beslutninger truffet under utøving av offentlig myndighet». Det alminnelige
utgangspunktet må derfor etter min mening være at et påstandsgrunnlag som innebærer at
et forvaltningsvedtak er ugyldig, ikke skal avskjæres.
(36) Mellom private parter har utgangspunktet lenge vært at det er adgang til å reise søksmål
med krav om at saksøkte må la være å gjøre noe han har fått tillatelse til i et
forvaltningsvedtak. I den grad saksøkeren anfører det, må domstolene da prejudisielt ta
stilling til om vedtaket er gyldig eller ikke. Her viser jeg til Rt-1985-743, hvor gyldigheten
av kongelige resolusjoner ble prøvd i en odelsløsningssak. I begrunnelsen viste Høyesterett
på side 749 til «rimelighet og praktiske hensyn», og til at vedtaksorganet – staten – kunne
delta som hjelpeintervenient, nå partshjelper.
HR-2024-2308-A, (sak nr. 24-067665SIV-HRET)

6
(37) Det samme skjer i ekspropriasjonsskjønn, hvor domstolene prejudisielt prøver gyldigheten
av ekspropriasjonstillatelsen, se skjønnsprosessloven § 48. Også i straffesaker kan
gyldigheten av forvaltningsvedtak prøves prejudisielt, selv om det organet som traff
vedtaket, ikke er part i saken, se for eksempel HR-2019-2400-A. Endelig nevner jeg at det
for andre vedtak enn enkeltvedtak – forskrifter – ikke kan være tvilsomt at domstolene ikke
bare kan ta stilling til forskriftens innhold, men som utgangspunkt også kan prøve dens
gyldighet prejudisielt selv om forskriftsgiveren ikke deltar i saken.
(38) Dette er etter min mening ikke annerledes i et søksmål som en privat part reiser mot en
kommune. Det kan for eksempel ikke være noe i veien for at domstolene i et søksmål om
gyldigheten av et forelegg truffet etter plan- og bygningsloven § 32-6, prejudisielt prøver
gyldigheten av det underliggende pålegget, selv om det er truffet av statsforvalteren etter
klage.
(39) Skal et påstandsgrunnlag om prejudisiell prøving av et enkeltvedtak avskjæres, kreves
derfor en særskilt begrunnelse. Rt-2007-1263 er et eksempel på at retten, ut fra det
konkrete rettskildebildet, avskar prøving av det underliggende forvaltningsvedtaket.
(40) I saken her peker jeg først på at det foreløpige vedtaket etter § 18-8 ikke var blitt
uangripelig. Søksmålsfristen i § 18-12 gjelder som nevnt bare for vedtak etter § 18-9.
I forarbeidene til § 18-12, Ot.prp. nr. 45 (2007–2008) side 311, står det:
«Bestemmelsen innebærer at refusjonsvedtaket etter § 18-9 kan prøves av domstolene
etter de alminnelige regler for domstolskontroll med forvaltningen. I og med at
regelen i § 18-8 om at verdiøkningen kan fastsettes ved takst foreslås opphevet, inngår
verdistigningsspørsmålet i kommunens vurderinger og kan prøves av domstolene.»
(41) Uttalelsen viser at domstolene ved prøvingen av § 18-9-vedtak kan ta stilling til spørsmål
som er avgjort i det forutgående § 18-8-vedtaket. Det fremgår likevel ikke uttrykkelig at
dette også gjelder når statsforvalteren har truffet § 18-8-vedtaket og staten ikke er part i
rettssaken.
(42) Kommunen har med styrke anført at den uansett utfall i domstolene må følge
statsforvalterens vedtak. Fører den prejudisielle prøvingen av § 18-8-vedtaket til at AB
vinner frem med påstanden om at § 18-9-vedtaket er ugyldig, settes kommunen, hevdes
det, i en uløselig situasjon fordi staten ikke er bundet av dommen.
(43) I et slikt tilfelle har kommunen plikt til å treffe et nytt § 18-9-vedtak. Gyldigheten av
§ 18-8-vedtaket er bare prøvd prejudisielt og er dermed ikke rettskraftig avgjort. Et endelig
refusjonsoppgjør etter § 18-9 vil imidlertid ikke være gyldig dersom det bygger på et
ugyldig § 18-8-vedtak, heller ikke når det sistnevnte vedtaket er truffet av statsforvalteren.
Skulle kommunen mene at det er nødvendig å høre statsforvalterens fornyete syn på sitt
§ 18-8-vedtak, kan den som ledd i saksbehandlingen be om det.
(44) Når dette er tilfellet, mener jeg at påstandsgrunnlaget ikke kan avskjæres.
I Rt-2015-641 avsnitt 39 er det sagt at et søksmål om gyldigheten av et forvaltningsvedtak
i et trepartsforhold skal avvises fra domstolene hvis det «er klart at omgjøring ikke kan
finne sted». Sammenhengen tilsier at et påstandsgrunnlag om prejudisiell prøving av et
forvaltningsvedtak ikke skal avskjæres dersom konsekvensen av dommen kan bli at det
treffes et nytt vedtak i samsvar med dommens begrunnelse, slik tilfellet er her.
HR-2024-2308-A, (sak nr. 24-067665SIV-HRET)

7
(45) Også sammenhengen mellom vedtakene etter § 18-8 og § 18-9 tilsier at avskjæring ikke
bør skje. Situasjonen vil ofte være at enkelte spørsmål berører begge vedtak. Da er det mye
å kreve av den private parten at han pålegges byrden med enten å igangsette to rettssaker,
én for hvert vedtak, eller å saksøke to offentlige organer i samme sak. Rimelighet og
praktiske hensyn taler derfor mot avskjæring.
(46) Jeg er på denne bakgrunn enig med lagmannsretten i at domstolene som ledd i sin prøving
av kommunens endelige refusjonsvedtak etter plan- og bygningsloven § 18-9, prejudisielt
kan prøve gyldigheten av statsforvalterens vedtak etter § 18-8.
(47) Jeg går så over til å se på gyldigheten av § 18-8-vedtaket.
Økningen av tiltakshavers kostnader
(48) Det kostnadsoverslaget tiltakshaveren fikk godkjent i kommunens første foreløpige vedtak
etter § 18-8, var som nevnt ca. 52,8 millioner kroner. Etter statsforvalterens opphevelse
økte selskapet det samlete kostnadsoverslaget til ca. 70,1 millioner kroner, som kommunen
godkjente og statsforvalteren stadfestet i det andre foreløpige vedtaket. ABs andel økte
tilsvarende.
(49) Spørsmålet er om kommunen og statsforvalteren hadde adgang til å godkjenne det økte
kostnadsoverslaget. Alternativet er at de – som lagmannsretten kom til – måtte begrense
godkjenningen til det opprinnelige kostnadsoverslaget, bare korrigert for de feilene som
begrunnet opphevelsen.
(50) Hovedregelen i norsk forvaltningsrett er at vedtak skal treffes på grunnlag av de
opplysningene som foreligger på vedtakstidspunktet, se HR-2021-203-A avsnitt
58–59 med videre henvisninger. Anvendt på vår sak fører dette til at kommunen og
statsforvalteren ved andre gangs behandling måtte bygge på de opplysningene som da
forelå, slik de begge gjorde.
(51) Spørsmålet er derfor om plan- og bygningsloven kapittel 18 gir grunnlag for å fravike
hovedregelen. En motforestilling er at tiltakshaveren i utgangspunktet har krav på refusjon
av «samtlige» nødvendige kostnader, jf. § 18-5 første ledd. Det skal derfor noe til for å
avskjære ham muligheten til å få dekket alle sine kostnader.
(52) AB har anført at det samlete rettskildebildet likevel gir et tilstrekkelig grunnlag til å fravike
hovedregelen. Det er særlig pekt på § 18-8 om foreløpige vedtak og formålet med den.
(53) Regelen i § 18-8 sto også i den tidligere loven. I forarbeidene til den gjeldende loven
vurderte departementet om den burde fjernes, men foreslo ikke det. Begrunnelsen er denne
i Ot.prp. nr. 45 (2007–2008) side 277–278:
«Imidlertid anser departementet at det er uheldig at kommunen ikke tar stilling til
kostnadene og refusjonsfordelingen før det fattes et endelig refusjonsvedtak. På det
tidspunkt vil opparbeidelsen være ferdigstilt etter de forutsetninger som er oversendt
kommunen. Både refusjonskreditorer og debitorer har krav på en viss
forhåndsavklaring av hva det endelige refusjonsbeløpet blir før tiltaket er ferdigstilt.
Departementet ser det som en forutsetning at det på en annen måte tas stilling til
kostnadene og fordelingen fra kommunens side før endelig refusjonsvedtak.»
HR-2024-2308-A, (sak nr. 24-067665SIV-HRET)

8
(54) Formålet med § 18-8 er med andre ord å sikre både grunneierne og tiltakshaveren
forutsigbarhet. Grunneierne får på forhånd avklart hvilket refusjonskrav hver enkelt må
dekke. Som nevnt låser det foreløpige vedtaket, med noe fleksibilitet, de krav som kan
godkjennes etter § 18-9. For tiltakshaveren gir det foreløpige vedtaket på samme måte
klarhet i hva han kan få dekket, noe som gir grunnlag for å ta stilling til om han vil
igangsette arbeidet med infrastrukturen.
(55) Forutsigbarheten svekkes dersom det foreløpige vedtaket oppheves på grunnlag av feil, og
tiltakshaveren deretter kan få godkjent økte kostnader uten at de har sammenheng med
opphevelsen. Særlig klart blir dette når tiltakshaveren har fått samtykke etter § 18-8 tredje
ledd til å igangsette arbeidene. Da gir opphevelsen tiltakshaveren en fordel hvis han får
mulighet til å inkludere nye, pådratte kostnader slik disse viser seg å bli. I ytterste fall blir
realiteten at det ikke treffes noe egentlig foreløpig vedtak. Arbeidene kan i mellomtiden ha
blitt ferdige, slik at alle kostnadene er avklart.
(56) Den funksjonen det foreløpige vedtaket er ment å skulle ha for partene, utfordres med
andre ord dersom tiltakshaveren ved ny behandling etter igangsettingen og eventuelt
ferdigstillelsen gis mulighet til å inkludere nye, pådratte kostnader. Situasjonen kan minne
om den i Rt-2013-1187. Der kom Høyesterett til at klageorganet med rette kunne se bort
fra nye opplysninger gitt i klagen av søkeren til en konsesjon. Begrunnelsen er i avsnitt
55 at det «søknadsregimet» som var etablert i akvakulturloven, innebar at «[s]aken ble
‘frosset’ til de opplysningene av betydning som forelå ved søknadsfristens utløp».
Særtrekkene ved det vedtaksregimet som er etablert i plan- og bygningsloven kapittel 12,
kan på tilsvarende måte tilsi at det innfortolkes begrensninger i adgangen til å inkludere
nye, oppdaterte kostnader når det treffes et nytt § 18-8-vedtak.
(57) I den forbindelse kan det også spørres om hvor langt statsforvalterens opphevelse egentlig
rekker. I saken her fremgår det uttrykkelig av opphevelsesvedtakets konklusjon at
kommunens vedtak oppheves fordi «rundkjøringen og hovedvannledningen overstiger øvre
rammer for tiltak det kan kreves refusjon for». Disse feilene gjorde at totalkostnadene
måtte reduseres og en ny fordeling mellom grunneierne måtte settes opp. Vedtaket ble
derfor opphevet i sin helhet.
(58) Det er mulig å tenke seg at en opphevelse uttrykkelig begrenses til konkrete kostnadsposter
og fordelingen. I så fall antar jeg at kostnadsoverslaget for øvrig vil ligge fast og ikke kan
endres i det nye § 18-8-vedtaket. I tilfeller hvor realiteten i opphevelsen er den samme, slik
den etter min mening er i saken her, ligger det til rette for samme løsning.
(59) Samlet sett er mitt syn at det på grunnlag av plan- og bygningsloven § 18-8 og dens formål
gjelder begrensninger i forvaltningens adgang til å bygge på nye opplysninger om
tiltakshaverens kostnader etter at kommunens første § 18-8-vedtak er opphevet. Dette har
også Kommunal- og moderniseringsdepartementet kommet til etter en lengre drøftelse i en
uttalelse 31. januar 2019 (TUDEP 2018-4182-9). Praksis fra i alle fall én statsforvalter har
fulgt denne uttalelsen.
(60) Begrensingene gjelder bare for nye opplysninger om andre forhold enn de som begrunner
opphevelsen. For saken her betyr det at kommunen i det nye vedtaket kunne bygge på
oppdaterte opplysninger om den aktuelle rundkjøringen og hovedvannledningen, men ikke
annet. Sentralt står det også at de nye opplysningene er innsendt etter at tiltakshaveren
HR-2024-2308-A, (sak nr. 24-067665SIV-HRET)

9
hadde påbegynt og ferdigstilt tiltakene. I det jeg siterte fra forarbeidene, fremgår det at
formålet med § 18-8 er å sikre forhåndsavklaring. Før tiltakene påbegynnes, er det derfor
vanskelig å begrunne hvorfor et nytt vedtak ikke kan bygge på de opplysningene som da
foreligger.
(61) Jeg er etter dette enig med lagmannsretten i at det er tilstrekkelig grunnlag for å fravike den
forvaltningsrettslige hovedregelen om at vedtak skal bygge på de opplysningene som
foreligger på vedtakstidspunktet. Statsforvalterens stadfestelse av kommunens
§ 18-8-vedtak er derfor ugyldig. Det var ikke adgang til å bygge på nye opplysninger om
tiltakshavers andre kostnader enn de som begrunnet opphevelsen. Opplysningene var
innsendt etter at kommunen traff sitt første § 18-8-vedtak, og også etter at tiltakshaveren
hadde påbegynt arbeidene.
(62) Konsekvensen er at kommunens refusjonsvedtak etter plan- og bygningsloven § 18-9 er
ugyldig fordi det bygger på det ugyldige § 18-8-vedtaket.
Konklusjon og sakskostnader
(63) Trondheims kommunes anke har etter dette ikke ført frem. Anken må derfor forkastes.
(64) A og B har vunnet saken og har krav på dekning av sine sakskostnader i alle instanser,
jf. tvisteloven § 20-2 første ledd.
(65) De har fremlagt oppgave over kostnadene i Høyesterett på til sammen 1 411 604 kroner,
hvorav 1 122 825 kroner er salær til prosessfullmektigen uten merverdiavgift. Salæret
bygger på at det er utført omkring 420 timer arbeid til, stort sett, 2 700 kroner timen.
(66) Jeg mener salærkravet er høyere enn nødvendig og må settes ned, jf. § 20-5 første ledd.
Riktignok er det isolert sett ikke noe å si på timesatsen. Men saken har ikke vært større enn
at den har vært forhandlet over én utvidet rettsdag i Høyesterett. Prosessfullmektigen har
dessuten ført saken i alle instanser, hvor de samme spørsmålene har vært forhandlet. Selv
om det må forventes grundige forberedelser til behandlingen i Høyesterett, har
prosessfullmektigen kunnet dra veksler på tidligere arbeid.
(67) Også sett i lys av at lovforarbeidene gir klare signaler om at kostnadsnivået i sivile saker
skal holdes nede, se HR-2023-1157-A avsnitt 52 med videre henvisninger, mener jeg at
salærkravet for Høyesterett ikke kan settes høyere enn 600 000 kroner. I tillegg kommer
merverdiavgift med 150 000 kroner og andre kostnader med 8 073 kroner. Samlet
tilkjennes 758 073 kroner.
(68) Jeg mener det ikke er grunn til å endre lagmannsrettens fastsetting av kostnadene for
tingretten og lagmannsretten.
HR-2024-2308-A, (sak nr. 24-067665SIV-HRET)

10
(69) Jeg stemmer for denne
D O M :
1. Anken forkastes.
2. I sakskostnader for Høyesterett betaler Trondheim kommune til A og B i fellesskap
758 073 – syvhundreogfemtiåttetusenogsyttitre – kroner innen 2 – to – uker fra
forkynnelsen av dommen.
(70) Dommer Sivertsen: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(71) Dommer Steinsvik: Likeså.
(72) Dommer Ringnes: Likeså.
(73) Dommer Webster: Likeså.
(74) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
1. Anken forkastes.
2. I sakskostnader for Høyesterett betaler Trondheim kommune til A og B i fellesskap
758 073 – syvhundreogfemtiåttetusenogsyttitre – kroner innen 2 – to – uker fra
forkynnelsen av dommen.
HR-2024-2308-A, (sak nr. 24-067665SIV-HRET)