Sammendrag: Gjølstad, Aasland og SkoghøySaken gjelder fortsatt fengsling under gjennomføring av hovedforhandling og spørsmålet om utelukkelse fra samvær med andre innsatte er å anse som delvis eller fullstendig isolasjon, jf. strpl. §§ 186 og 186a. A er tiltalt for grovt ran med døden til følge i NOKAS-saken, og holdes under hovedforhandlingen fengslet i medhold av strpl. § 185 første ledd femte punktum jf. § 187. Retten må i et slikt tilfelle foreta en særskilt prøving av vilkårene for restriksjoner, og påtalemyndigheten fremsatte derfor begjæring om fortsatt brev- og besøkskontroll og om delvis isolasjon etter strpl. § 186 fra hovedforhandlingens start. Nedre Romerike tingrett tok begjæringen til følge, og ila brev- og besøkskontroll for en periode av 12 uker og delvis isolasjon for en periode av 6 uker. Lagmannsretten forkastet tiltaltes kjæremål.Lagmannsrettens avgjørelse var basert på en uriktig lovtolking og ble opphevet. Straffeprosessloven skiller mellom delvis og fullstendig isolasjon under varetekt. Utvalget bemerket at det avgjørende er om den fengslede overhodet har adgang til fellesskap med noen andre innsatte. Dette er også presisert i forarbeidene. Avgjørelsen må vurderes ut fra den faktiske virkning av samværsbegrensningen. Dersom samværsbegrensningen fører til at den fengslede faktisk ikke får fellesskap med noen andre innsatte slik som i denne saken, må samværsbegrensningen anses som fullstendig isolasjon. Hvorvidt det er grunnlag for å bestemme at tiltalte skal undergis fullstendig isolasjon, og i tilfelle for hvilket tidsrom, måtte derfor vurderes etter vilkårene i strpl. § 186a.

HØYESTERETTS KJÆREMÅLSUTVALG
Den 29. september 2005 ble det av Høyesteretts kjæremålsutvalg bestående av dommerne
Aasland, Gjølstad og Skoghøy i
HR-2005-01557-U, (sak nr. 2005/1369), straffesak, kjæremål:
A (advokat Abdelilah Saeme)
mot
Den offentlige påtalemyndighet
avsagt slik
K J E N N E L S E :
(1) Saken gjelder fortsatt fengsling under gjennomføring av hovedforhandling og spørsmålet om
utelukkelse fra samvær med andre innsatte er å anse som delvis eller fullstendig isolasjon,
jf. straffeprosessloven §§ 186 og 186a.
(2) A, født 00.00.1980, er siktet for grovt ran med døden til følge, jf. straffeloven § 267 jf.
§ 268 andre og tredje ledd. Han ble første gang fengslet i saken ved Stavanger tingretts
kjennelse 10. juni 2004. Fengslingen er senere forlenget flere ganger, senest ved Nedre
Romerike tingretts kjennelse 19. august 2005, der A ble fengslet frem til påbegynnelse av
hovedforhandling i saken 19. september 2005.
(3) I medhold av straffeprosessloven § 185 første ledd femte punktum jf. § 187 kan tiltalte holdes
fengslet under hovedforhandlingen. Retten må likevel foreta en særskilt prøving av vilkårene
for restriksjoner, og Rogaland politidistrikt fremsatte derfor begjæring om brev- og
besøkskontroll samt delvis isolasjon fra hovedforhandlingens start.
(4) Nedre Romerike tingrett avsa 15. september 2005 kjennelse med slik slutning:
”1. A, født 00.00.1980, kan fortsatt holdes varetektsfengslet inntil annet
bestemmes av påtalemyndigheten eller retten, men ikke utover 19. september
2005. Han undergis brev- og besøkskontroll i samme periode.
2. A, født 00.00.1980, skal i 12 uker fra hovedforhandlingens oppstart undergis
brev- og besøkskontroll, jf straffeprosessloven § 186 annet ledd. Han undergis
delvis isolasjon i de første 6 ukene av hovedforhandlingen, jf

2
straffeprosessloven § 186 annet ledd tredje og fjerde punktum.”
(5) Tiltalte påkjærte kjennelsen til Eidsivating lagmannsrett, som 22. september 2005 under
dissens (2 mot 1) avsa kjennelse med slik slutning:
”Kjæremålet forkastes.”
(6) A har i rett tid påkjært lagmannsrettens kjennelse til Høyesteretts kjæremålsutvalg, og har i
korte trekk gjort gjeldende:
(7) Lagmannsretten har lagt til grunn at tiltalte sitter alene på cellen og er uten samvær med andre
innsatte under oppholdet i fengselet. Det er videre lagt til grunn at det vil bli utøvd noe
samvær med forsvarer under gjennomføringen av hovedforhandlingen, og at det foreligger
mulighet for å motta kontrollert besøk. I tillegg vil han kunne ha kontakt med ansatte i
fengselet.
(8) Lagmannsrettens flertall har feilaktig kommet til at den foreliggende fengselssituasjon
reguleres av straffeprosessloven § 186. Fengselssituasjonen er en fullstendig isolasjon, som
må vurderes etter straffeprosessloven § 186a slik lagmannsrettens mindretall har lagt til grunn.
Det er graden av samvær med øvrige innsatte som er avgjørende for hvilken bestemmelse som
kommer til anvendelse.
(9) Valg av isolasjonsgrunnlag får betydning for varighet, forholdsmessighet og eventuelt
varetektsfradrag.
(10) Det er nedlagt slik påstand:
”1) Lagmannsrettens kjennelse oppheves.
2) Lagmannsrettens kjennelse oppheves hva gjelder varigheten”
(11) Påtalemyndigheten har tatt til motmæle, og har i korte trekk gjort gjeldende:
(12) Lagmannsrettens flertall har lagt en riktig lovanvendelse til grunn når det konkluderes med at
det i det foreliggende tilfelle ikke er snakk om fullstendig isolasjon.
(13) Praktiseringen av isolasjon under sakens hovedforhandling vil være langt mindre tyngende
enn normaltilfellet ved fullstendig isolasjon.
(14) Det er nedlagt slik påstand:
”Kjæremålet forkastes.”
(15) Høyesteretts kjæremålsutvalg bemerker:
(16) Kjæremålet er et videre kjæremål hvor utvalgets kompetanse er begrenset i samsvar med
straffeprosessloven § 388 første ledd. Det som er angrepet, er lagmannsrettens lovtolking.
Denne kan utvalget prøve, jf. § 388 første ledd nr. 3.
(17) Kjæremålsutvalget er kommet til at kjæremålet må tas til følge.
(18) Straffeprosessloven skiller mellom delvis og fullstendig isolasjon under varetekt. Delvis

3
isolasjon er hjemlet i § 186 andre ledd tredje punktum andre alternativ, hvoretter retten ved
kjennelse kan bestemme at den fengslede skal ”utelukkes fra samvær med bestemte andre
innsatte”. Fullstendig isolasjon er hjemlet i § 186a. Etter denne bestemmelse kan retten ved
kjennelse bestemme at den fengslede skal ”utelukkes fra fellesskap med de andre innsatte”.
Det avgjørende for skillet mellom fullstendig og delvis isolasjon er altså om den fengslede
overhodet har adgang til fellesskap med noen andre innsatte. Dette er også presisert i
forarbeidene. I Ot.prp. nr. 66 (2001-2002) om lov om endringer i straffeprosessloven mv.
(hurtigere straffesaksbehandling, varetektsfengsling i isolasjon mv.), blir således ”fullstendig
isolasjon” definert slik (side 130):
”Med fullstendig isolasjon menes at den siktede har vært utelukket fra fellesskap med
alle andre innsatte.”
(19) På side 134 i odelstingsproposisjonen blir skillet mellom fullstendig og delvis isolasjon
ytterligere utdypet. Det heter her:
”Delvis isolasjon vil si at den innsatte utelukkes fra samvær med bestemte andre
innsatte. Det vil kunne variere hvor mange andre han nektes samvær med.
Ytterpunktene er at han nektes samvær med én person, for eksempel en medsiktet i
samme sak, eller at han bare gis rett til samvær med én eller noen få personer.
Fullstendig isolasjon vil det først være når den innsatte nektes samvær med alle andre
innsatte.”
(20) Som begrunnelse for at den isolasjon som det er tale om i den foreliggende sak, skal betraktes
som delvis isolasjon, har lagmannsrettens flertall uttalt:
”Flertallet, lagdommerne Dons Jensen og Vigen, kan forstå argumentet om at
isolasjonen i dette tilfellet kan oppleves som en fullstendig isolasjon fordi det bare er
de tiltalte som sitter i de aktuelle fengselsavdelingene. Flertallet kan imidlertid ikke se
at dette er avgjørende for lovanvendelsen. Det er på det rene at isolasjonen bare er
begrunnet i bevisforspillelsesfaren og bare gjelder i forhold til de andre tiltalte. At
politiet av hensyn til gjennomføringen av hovedforhandlingen har funnet det
nødvendig å tømme fengselet for andre innsatte enn de tiltalte, er en annen sak. Det er
ikke tale om noen omgåelse av reglene om fullstendig isolasjon.”
(21) Det lagmannsrettens flertall her har uttalt, beror etter kjæremålsutvalgets oppfatning på en
uriktig forståelse av grensen mellom delvis og fullstendig isolasjon. Spørsmålet må avgjøres
ut fra den faktiske virkning av samværsbegrensningen. Dersom samværsbegrensningen fører
til at den fengslede faktisk ikke får fellesskap med noen andre innsatte, må
samværsbegrensningen anses som fullstendig isolasjon, jf. Rt. 2004 side 1899 avsnittene 9 og
10. Hvorvidt det er grunnlag for å bestemme at den kjærende part skal undergis fullstendig
isolasjon, og i tilfelle for hvilket tidsrom, må vurderes etter vilkårene i straffeprosessloven
§ 186a. Det vil ved denne vurderingen kunne tas hensyn til den lindring i den fullstendige
isolasjon som følger av at siktede er til stede under hovedforhandlingen.
(22) Lagmannsrettens kjennelse må etter dette oppheves.
(23) Kjennelsen er enstemmig.

4
S L U T N I N G :
Lagmannsrettens kjennelse oppheves.
Liv Gjølstad Gunnar Aasland Jens Edvin A. Skoghøy
(sign.) (sign.) (sign.)