Dato: 2024-06-26

Sammendrag: Høgsterett i storkammer slo 22. mars 2024 fast at kroppsvisitasjonar i Bergen fengsel hadde vore i strid med menneskerettane. Høgsterett har no utmålt oppreising til dei tre innsette. Dei kravde oppreising for ikkje-økonomisk tap med heimel i Den europeiske menneskerettskonvensjonen (EMK) artikkel 13.

EMK artikkel 13 krev at statane må ha nasjonale botemiddel mot menneskerettsbrot. Staten ved Justis- og beredskapsdepartementet var samd i at dei innsette hadde krav på oppreising i saka her. Partane var derimot ikkje samde om kva som er rettsgrunnlaget for kravet, EMK artikkel 13 «direkte» eller ulovfesta rett.

Høgsterett fastslår at det er konvensjonsbrotet, kombinert med EMK artikkel 13, som gjer at personar som har fått menneskerettane sine krenkte, har krav på oppreising for ikkje-økonomisk tap.

Den konkrete utmålinga vert sett til høvesvis 100 000 kroner, 50 000 kroner og 90 000 kroner for dei tre innsette. Ved utmålinga tok Høgsterett utgangspunkt i dei standardiserte satsane for oppreising ved fridomstap etter urettkomen strafforfølging og høgsterettspraksis om kompensasjon i form av ein dag varetektsfrådrag per to konvensjonsstridige nakenvisitasjonar. Likskapsomsyn tilseier ei tilsvarande omrekning ved utmålinga i tilfelle der auka varetektsfrådrag er uaktuelt.

D O M O G O R S K U R D
sagd 26. juni 2024 av Høgsterett i avdeling med
dommar Aage Thor Falkanger
dommar Henrik Bull
dommar Borgar Høgetveit Berg
dommar Knut Erik Sæther
dommar Are Stenvik
HR-2024-1170-A, (sak nr. 23-154353SIV-HRET)
Anke over Borgarting lagmannsretts dom 24. august 2023
Staten v/Justis- og beredskapsdepartementet (Regjeringsadvokaten
v/advokat Henriette Lund Busch)
(Rettsleg hjelpar:
advokat Henrik Vaaler)
mot
A
B
C (advokat Maria Hessen Jacobsen)

2
R Ø Y S T I N G
(1) Dommar Høgetveit Berg:
Spørsmåla i saka og bakgrunnen for henne
(2) Saka gjeld krav om oppreising for krenking av Den europeiske
menneskerettskonvensjonen (EMK) artikkel 3 og Grunnlova § 93.
(3) Bakgrunnen for saka er skildra slik i Høgsteretts dom i storkammer 22. mars 2024,
HR-2024-551-S, avsnitta 3 til 5:
«A, B og C – i det følgende også omtalt som de tre innsatte – har alle vært
frihetsberøvet i Bergen fengsel som ledd i varetektsfengsling eller soning av
fengselsstraffer på mellom seks og ni år. Der ble de, særlig i tidsrommet fra mai
2018 til slutten av august 2020, utsatt for et stort antall kroppsvisitasjoner, hvor de
blant annet måtte kle seg nakne og utføre dyp knebøy. Kroppsvisitasjoner omtales
også som nakenvisitasjoner.
Bergen fengsel er et fengsel med høyt sikkerhetsnivå – et lukket fengsel. Som det
fremgår av straffegjennomføringsloven § 11 første og fjerde ledd, skal alle domfelte i
utgangspunktet settes direkte inn i fengsel med høyt sikkerhetsnivå. Innsettelse på
lavere sikkerhetsnivå – åpent fengsel – skal vurderes hvis straffen er på inntil to år, og
i særlige tilfeller også ved strengere straffer. Dette innebærer at de innsatte i et lukket
fengsel kan være dømt for svært ulike typer lovbrudd.
I Bergen fengsel ble det gjennomført rutinemessige kroppsvisitasjoner før og etter
besøk i besøksavdelingen og før og etter utganger fra fengselet – både permisjoner og
fremstillinger med følge av tilsatte eller politiet – samt før innsettelser og løslatelser.»
(4) A, B og C reiste sak mot staten ved Justis- og beredskapsdepartementet med krav om
fastsetjingsdom for at visitasjonane dei hadde vore utsette for hadde krenkt rettane deira
etter EMK artikkel 3 og Grunnlova § 93. Dei kravde i tillegg oppreising for ikkje-
økonomisk tap etter EMK artikkel 13. Krava om fastsetjingsdom vart seinare utvida til
subsidiært også å gjelde krenking av EMK artikkel 8 og Grunnlova § 102.
(5) Oslo tingrett sa dom 3. november 2022. Tingretten meinte at dei innarbeidde
kroppsvisitasjonane av saksøkarane hadde krenkt rettane deira etter EMK artikkel 3 og
Grunnlova § 93, og gav dom for dette. Retten kom derimot til at det ikkje var heimel for
oppreising for ikkje-økonomisk tap og frifann staten for dette.
(6) Etter anke frå begge partane sa Borgarting lagmannsrett dom 24. august 2023 med slik
domsslutning:
«1. Staten ved Justis- og beredskapsdepartementet dømmes til å betale
100 000 – etthundretusen – kroner til A i erstatning for ikke-økonomisk tap
innen to uker fra forkynnelse av dommen.
2. Staten ved Justis- og beredskapsdepartementet dømmes til å betale
75 000 – syttifemtusen – kroner til B i erstatning for ikke-økonomisk tap
innen to uker fra forkynnelse av dommen.
HR-2024-1170-A, (sak nr. 23-154353SIV-HRET)

3
3. Staten ved Justis- og beredskapsdepartementet dømmes til å betale
100 000 – etthundretusen – kroner til C i erstatning for ikke-økonomisk tap
innen to uker fra forkynnelse av dommen.
4. Staten ved Justis- og beredskapsdepartementet dømmes til å betale erstatning
for sakskostnader for lagmannsretten til A med
1 187 764 – enmillionetthundreogåttisyvtusensyvhundreogsekstifire – kroner
med tillegg av rettsgebyr innen to uker fra forkynnelse av dommen.
5. Staten ved Justis- og beredskapsdepartementet dømmes til å betale erstatning
for sakskostnader for lagmannsretten til B med
176 838 – etthundreogsyttisekstusenåttehundreogtrettiåtte – kroner med
tillegg av rettsgebyr innen to uker fra forkynnelse av dommen.
6. Staten ved Justis- og beredskapsdepartementet dømmes til å betale erstatning
for sakskostnader for lagmannsretten til C med
194 966 – etthundreognittifiretusennihundreogsekstiseks – kroner med
tillegg av rettsgebyr innen to uker fra forkynnelse av dommen.
7. For øvrig forkastes anken.»
(7) Lagmannsretten meinte at rettane til A, B og C etter EMK artikkel 3 og Grunnlova § 93 var
krenkte. Anken frå staten vart vraka. I motsetnad til tingretten meinte lagmannsretten at
EMK artikkel 13 gav heimel for oppreising for ikkje-økonomisk tap.
(8) Staten ved Justis- og beredskapsdepartementet anka til Høgsterett. Staten meinte at korkje
EMK eller Grunnlova var krenkt. Uansett var det ikkje grunnlag for oppreising for
ikkje-økonomisk tap.
(9) Høgsteretts ankeutval vedtok 7. november 2023 å fremje anken til Høgsterett for
«spørsmålene om EMK artikkel 3, EMK artikkel 13 og adgangen til å kreve
fastsettelsesdom sammen med en dom om reparasjonserstatning for
menneskerettighetskrenkelser», sjå HR-2023-2095-U.
(10) Justitiarius bestemte 21. november 2023 at spørsmålet om mogleg krenking av
EMK artikkel 3 skulle handsamast og avgjerast særskilt av Høgsterett i storkammer, og at
handsaminga av dei andre spørsmåla skulle utstå, sjå HR-2023-2191-J. Under
saksførebuinga vart det avklart at avgjerdene frå ankeutvalet og justitiarius også gjaldt
Grunnlova § 93 og det subsidiære påstandsgrunnlaget om brot på EMK artikkel 8 og
Grunnlova § 102.
(11) Høgsterett i storkammer sa 22. mars 2024 dom med slik domsslutning, jf. HR-2024-551-S:
«For sakens videre behandling for Høyesterett legges det til grunn at A, B og C ble
utsatt for behandling som krenket deres rettigheter etter Den europeiske
menneskerettskonvensjon artikkel 3 og Grunnloven § 93 andre ledd.»
(12) Den vidare handsaminga av saka skjedde ved ankeforhandling i avdeling.
HR-2024-1170-A, (sak nr. 23-154353SIV-HRET)

4
(13) Noregs institusjon for menneskerettar har sett fram eit skriftleg innlegg som skal kaste lys
over allmenne interesser, jf. tvistelova § 15-8. Innlegget inngår i avgjerdsgrunnlaget,
jf. § 15-8 andre ledd tredje punktum.
(14) Saka er prosedert i samanheng med sak HR-2024-1169-A, der dom er gjeve tidlegare i dag.
Etter storkammerdommen frå Høgsterett gjer staten ikkje lenger gjeldande at det ikkje er
grunnlag for oppreising for ikkje-økonomisk tap. Elles står saka i den same stillinga som
for lagmannsretten.
Partanes syn
Den ankande partens syn
(15) Den ankande parten – staten ved Justis- og beredskapsdepartementet – har i hovudtrekk
gjort gjeldande:
(16) Etter krenkinga av EMK artikkel 3 som Høgsterett konstaterte i HR-2024-551-S, skal det
tilkjennast oppreising for ikkje-økonomisk tap til dei tre ankemotpartane. Oppreisinga bør
heimlast i eit snevert ulovfesta grunnlag, og ikkje direkte i EMK artikkel 13.
(17) Lagmannsrettens oppreising er for høg. Oppreisinga skal fastsetjast konkret, ut frå mellom
anna talet på kroppsvisitasjonar, dei nærare omstenda ved kroppsvisitasjonane,
soningsforholda elles og om det er påvist konkret skade som følgje av visitasjonane. Nivået
må ikkje vera urimeleg lågt samanlikna med det nivået Den europeiske
menneskerettsdomstolen (EMD) har lagt seg på for tilsvarande krenkingar etter EMK
artikkel 41, men det må også tilpassast det generelle oppreisingsnivået i norsk rett for
liknande forhold. Føresett at ein nyttar den omrekningsfaktoren Høgsterett nyttar ved auka
varetektsfrådrag etter urettkomne kroppsvisitasjonar, vil dei standardiserte satsane for
oppreising ved fridomstap etter urettkomen strafforfølging gje ei god rettleiing for
utmålinga, jf. forskrift 12. desember 2003 nr. 1472.
(18) Sidan partane er samde om at det skal tilkjennast oppreising etter krenkinga av EMK
artikkel 3, har ankemotpartane ikkje eit reelt behov for at det i tillegg blir gjeve
fastsetjingsdom for krenkinga.
(19) Staten ved Justis- og beredskapsdepartementet har sett fram slik påstand:
«1. A tilkjennes oppreisning etter rettens skjønn oppad begrenset til kr 65 000.
2. B tilkjennes oppreisning etter rettens skjønn oppad begrenset til kr 50 000.
3. C tilkjennes oppreisning etter rettens skjønn oppad begrenset til kr 60 000.
4. Krav om fastsettelsesdom for brudd på EMK fra A, B og C avvises.»
Ankemotpartanes syn
(20) Ankemotpartane – A, B og C – har i hovudtrekk gjort gjeldande:
HR-2024-1170-A, (sak nr. 23-154353SIV-HRET)

5
(21) Det sentrale er at ankemotpartane er påført ikkje-økonomisk tap som må kompenserast.
Oppreisinga bør heimlast direkte i EMK artikkel 13, subsidiært i ulovfesta rett. Ein
føresetnad for eit slikt ulovfesta ansvar er at verkeområdet for ansvaret ikkje er snevrare
enn det som uansett følgjer av EMK artikkel 13 og praksis frå EMD. Heimelskravet som
tradisjonelt er stilt opp i norsk rettspraksis for oppreising, stengjer ikkje for oppreising etter
brot mot EMK artikkel 3. Omsyna bak heimelskravet gjer seg ikkje gjeldande ved
menneskerettsbrot og for staten som skadevaldar.
(22) Utmålinga av oppreisinga skal etter praksis frå EMD ta omsyn til «pain, stress, anxiety and
frustration», jf. til dømes EMDs dom 3. april 2001 Keenan mot Storbritannia avsnitt 130.
Arten, graden, lengda og verknaden av krenkinga er relevante moment. Det må leggjast
vekt på om den krenkte er særleg sårbar. Beløpet skal ikkje vera urimeleg samanlikna med
det EMD utmåler etter EMK artikkel 41, jf. EMDs dom 22. oktober 2020 Roth mot
Tyskland avsnitt 93.
(23) Oppreisingane for dei urettkomne kroppsvisitasjonane i saka her må ta utgangspunkt i
omfanget og arten av krenkingane, statens skuld og brot mot rettstryggleiksgarantiar og dei
konkrete verknadene for og opplevingane frå ankemotpartane. Beløpa som lagmannsretten
tilkjente, er ikkje for høge.
(24) Fastsetjingsdom for brot på EMK artikkel 3 er eit rettskrav, jf. tvistelova § 1-3.
Ankemotpartane har behov for ein fastsetjingsdom for konvensjonsbrot i tillegg til
oppreising.
(25) A, B og C har sett fram slik påstand:
«1. Anken forkastes så langt gjelder fastsettelsesdom for krenkelse av
EMK art. 3 og oppreisning.
2. C, A og B tilkjennes sakens omkostninger.»
Mitt syn
EMK artikkel 13
(26) Partane er samde om at A, B og C har krav på oppreising for ikkje-økonomisk tap. Partane
er derimot ikkje samde om kva som er formelt rettsgrunnlag for kravet. Spørsmålet er om
oppreisingskravet er heimla «direkte» i EMK artikkel 13 eller i norsk ulovfesta rett. Før eg
tek stilling til dette, gjer eg kort greie for innhaldet i
EMK artikkel 13 og forholdet til EMK artikkel 3.
(27) EMK artikkel 13, som er inkorporert i norsk rett gjennom menneskerettslova § 2, jf. § 3,
har slik ordlyd:
«Everyone whose rights and freedoms as set forth in this Convention are violated shall
have an effective remedy before a national authority notwithstanding that the violation
has been committed by persons acting in an official capacity.»
(28) Omsett til bokmål:
HR-2024-1170-A, (sak nr. 23-154353SIV-HRET)

6
«Enhver hvis rettigheter og friheter fastlagt i denne konvensjon blir krenket, skal ha en
effektiv prøvningsrett ved en nasjonal myndighet uansett om krenkelsen er begått av
personer som handler i offisiell egenskap.»
(29) Den europeiske menneskerettsdomstolen (EMD) har slått fast at EMK artikkel 13 gjev alle
som har eit prosederbart krav om brot på EMK, rett til å få prøvd spørsmålet for ein
nasjonal instans. Dette skal sikre at konvensjonsstatane tar tak i krenkingane innanfor sitt
eige rettssystem, slik at individa ikkje skal måtte gå til EMD for å få sakene sine avgjort.
Den nasjonale instansen må ha myndigheit til å stanse eller reparere krenkinga.
EMK artikkel 13 krev at statane må ha nasjonale botemiddel mot menneskerettsbrot.
(30) EMD har uttrykt dette slik i storkammerdom 26. oktober 2000 Kudła mot Polen
avsnitt 157:
«As the Court has held on many occasions, Article 13 of the Convention guarantees
the availability at national level of a remedy to enforce the substance of the
Convention rights and freedoms in whatever form they may happen to be secured in
the domestic legal order. The effect of Article 13 is thus to require the provision of a
domestic remedy to deal with the substance of an ‘arguable complaint’ under the
Convention and to grant appropriate relief …
The scope of the Contracting States’ obligations under Article 13 varies depending on
the nature of the applicant’s complaint; however, the remedy required by Article 13
must be ‘effective’ in practice as well as in law …
The ‘effectiveness’ of a ‘remedy’ within the meaning of Article 13 does not depend on
the certainty of a favourable outcome for the applicant. Nor does the ‘authority’
referred to in that provision necessarily have to be a judicial authority; but if it is not,
its powers and the guarantees which it affords are relevant in determining whether the
remedy before it is effective. Also, even if a single remedy does not by itself entirely
satisfy the requirements of Article 13, the aggregate of remedies provided for under
domestic law may do so …»
(31) Dette er gjenteke mellom anna i EMDs storkammerdom 10. mai 2001 T.P. og K.M. mot
Storbritannia, der domstolen la til ei presisering avslutningsvis i avsnitt 107:
«The Court considers that, where an arguable breach of one or more of the rights
under the Convention is in issue, there should be available to the victim a mechanism
for establishing any liability of State officials or bodies for that breach. Furthermore,
in appropriate cases, compensation for the pecuniary and non-pecuniary damage
flowing from the breach should in principle be available as part of the range of
redress.»
(32) Hovudføremålet med EMK artikkel 13 er gjennomføring av konvensjonsrettane på
nasjonalt nivå, slik at den som meiner seg utsett for eit menneskerettsbrot har tilgang på
reparasjon nasjonalt. Det er med dette opp til statane å utforme ordningar for å bøte på
EMK-brot. I dette ligg det også eit visst handlingsrom – «some discretion». Men i nokre
tilfelle – «in appropriate cases» – er oppreising for ikkje-økonomisk tap nødvendig.
(33) Innhaldet i statens plikter etter EMK artikkel 13 vil variere ut frå kva slags
konvensjonsbrot det er tale om. I nokre tilfelle vil konstatering av konvensjonsbrot vera
tilstrekkeleg reparasjon, til dømes der det i ein straffedom som avgjer sivile krav er brukt
formuleringar som krenkjer uskuldspresumsjonen i EMK artikkel 6, sjå til dømes
HR-2024-1170-A, (sak nr. 23-154353SIV-HRET)

7
HR-2020-1149-U avsnitt 7 med referansar. For andre former for konvensjonsbrot vil ei
konstatering av brotet ikkje vera tilstrekkeleg. I slike tilfelle må den som er krenkt få ein
eller annan kompensasjon. I ei sivil sak er auka varetektsfrådrag eller reduksjon i
fengselsstraff naturlegvis uaktuelle botemiddel.
(34) For brot på EMK artikkel 3 er det ein sterk presumsjon for oppreising for ikkje-økonomisk
tap, sjå mellom anna EMDs dom 22. oktober 2020 Roth mot Tyskland, avsnitta 77 og 93.
I avsnitt 78 stiller domstolen opp eit unntak for «exceptional circumstances», særleg der
konvensjonsbrotet er av «minor nature» eller berre er knytt til prosessuelle rettar.
Heimelsgrunnlaget for oppreisinga i saka her
(35) Etter storkammerdommen i HR-2024-551-S gjer staten ikkje lenger gjeldande at
konvensjonsbrota i saka vår er av «minor nature». Partane er samde om at A, B og C har
krav på oppreising for ikkje-økonomisk tap. Partane er derimot ikkje samde om kva som er
heimel for kravet – EMK artikkel 13 «direkte» eller ulovfesta rett.
(36) Eg nemner at Høgsterett alt i Rt-2013-588 slo fast at brot på EMK artikkel 3 og
artikkel 8 kan gje rett til skadebot for økonomisk tap og oppreising for ikkje-økonomisk
tap. Høgsterett sa ikkje noko om heimelen for dette. Samstundes er det klart at ingen av dei
tradisjonelle ansvarsgrunnlaga i norsk rett gav rett til oppreising i den saka.
(37) EMK artikkel 13 er gjort til norsk lov gjennom menneskerettslova § 2, jf. § 3. Etter mitt
syn går det då ut på eitt om ansvaret i saka her blir tufta «direkte» på EMK artikkel 13 eller
på eit ulovfesta grunnlag der pliktene i EMK artikkel 13 utgjer den reelle grunngjevinga.
Ut frå det eg har sagt over, er det uansett slik at det er konvensjonsbrotet, kombinert med
EMK artikkel 13, som gjer at individ som har fått menneskerettane sine krenkte, har krav
på oppreising for ikkje-økonomisk tap, jf. HR-2024-1169-A avsnitt 85.
(38) Begge partane har argumentert med at deira føretrekte løysing på heimelsspørsmålet vil
stille lovgjevarane friast ved ei framtidig lovregulering av ansvaret. Eg kan heller ikkje her
sjå at det skulle vera nokon skilnad. Lovgjevarane vil uansett stå fritt innanfor rammene av
EMK.
Den konkrete utmålinga
(39) Når EMD konstaterer brot på EMK, blir oppreising tilkjent etter EMK artikkel 41.
EMK artikkel 13 gjev krav på «effective remedy», medan artikkel 41 gjev krav på «just
satisfaction».
(40) Beløpa som blir tilkjente etter EMK artikkel 41, er standardiserte. Jon Fridrik Kjølbro,
Den Europæiske Menneskerettighedskonvention, 6. utgåve 2023 side 215, skriv at EMD
har utvikla referansebeløp for ulike kategoriar av krenkingar: For brot mot artikkel 3 er
minstebeløpet 10 000 euro, referansebeløpet 40 000 euro og maksimalbeløpet 80 000 euro.
(41) Til dømes: I Roth-dommen tilkjente EMD den private parten 12 000 euro i oppreisning for
11 konvensjonsstridige kroppsvisitasjonar over ein periode på tre år, jf. avsnitt 105. Saka
var i ein viss forstand noko meir alvorleg enn saka vår, sidan sikkerheitsgrunngjevinga for
HR-2024-1170-A, (sak nr. 23-154353SIV-HRET)

8
visitasjonane ved glasveggbesøk med anusinspeksjon var svært svak og mangla nasjonal
lovheimel.
(42) Når nasjonale domstolar konstaterer brot mot EMK, krevst det ikkje at oppreisinga skal
vera på det same nivået som etter EMK artikkel 41. Oppreisinga skal likevel ikkje vera
urimeleg låg samanlikna med det EMD utmåler etter artikkel 41, sjå til dømes
Roth-dommen avsnitt 93. EMD har likevel understreka at utmålinga må byggje på
nasjonale forhold og nasjonal utmålingspraksis, sjå EMDs storkammerdom 29. mars
2006 Apicella mot Italia avsnitt 78. Her er nærleiksprinsippet, statens skjønsmargin og
omsynet til god samanheng i det nasjonale rettssystemet, tradisjon og levestandard,
understreka.
(43) Etter mitt syn vil dei standardiserte satsane for oppreising ved fridomstap etter urettkomen
strafforfølging gje ei viss rettleiing, jf. forskrift 12. desember 2003 nr. 1472, heimla i
straffeprosesslova § 447. Dette er i utgangspunktet 1500 kroner for dei to fyrste dagane,
deretter 400 kroner per dag. I HR-2020-2136-A, HR-2020-2137-A og HR-2021-1155-A
har Høgsterett gjeve kompensasjon i form av ein dag varetektsfrådrag per to
konvensjonsstridige nakenvisitasjonar. Likskapsomsyn tilseier at ein gjer ei liknande
omrekning ved utmålinga av oppreising der auka varetektsfrådrag er uaktuelt, som her.
Eg meiner likevel at oppreisinga må noko opp i forhold til dette. Det omstendet at den
fengsla har avstått frå besøk for å unngå ytterlegare visitasjonar, vil kunne gjera seg
gjeldande med ulik styrke for den einskilde. Ut frå likskapsomsynet bør dette ha
underordna vekt ved utmålinga. Eit utgangspunkt på 300 kroner for kvar urettkomen
visitasjon er etter dette passande.
(44) Oppreisinga for dei urettkomne nakenvisitasjonane må ut over desse utgangspunkta likevel
fastsetjast konkret – ut frå dei nærare omstenda ved krenkingane, soningsforholda elles og
om det er påvist konkret skade eller andre verknader av visitasjonane.
(45) Bergen fengsels rutinar for kroppsvisitasjonar med djupe knebøyg er skildra i Høgsteretts
storkammerdom HR-2024-551-S avsnitta 118 til 124. Eg finn det tilstrekkeleg å vise til
desse.
(46) Visitasjonane av dei tre ankemotpartane er skildra slik i storkammerdommen, avsnitta
126 til 133:
«(126) A ble ved Gulating lagmannsretts dom 29. juni 2018 dømt til fengsel i seks
år for blant annet ildspåsettelse. I perioden fra november 2018 til august
2020 gjennomgikk hun etter det opplyste 306 kroppsvisitasjoner. Disse
visitasjonene skjedde før og etter besøk – mange fra hennes mindreårige
barn i følge med beredskaps- eller fosterforeldre, før og etter fremstillinger
med tilsyn og i forbindelse med vaskearbeid i en annen avdeling.
(127) B ble ved Gulating lagmannsretts dom 9. september 2020 dømt til fengsel i
sju år for innførsel av narkotika. Han gjennomgikk i løpet av sommeren
2018 og i perioden fra desember 2018 til august 2020 etter det opplyste til
sammen 114 kroppsvisitasjoner. Noen av disse fant sted på cellen da han satt
i varetekt med brev- og besøksforbud. For øvrig ble han kroppsvisitert før og
etter besøk og fremstillinger med tilsyn.
(128) C ble ved Bergen tingretts dom 30. august 2017 dømt til fengsel i ni år for
seksuallovbrudd. I perioden fra februar 2016 til april 2020 gjennomgikk han
HR-2024-1170-A, (sak nr. 23-154353SIV-HRET)

9
etter det opplyste 293 kroppsvisitasjoner, både i varetekt og under soning.
Visitasjonene fant sted etter besøk, og i tiden under de nye rutinene fra mai
2018 også før besøk. Videre ble han kroppsvisitert etter fremstillinger med
tilsyn og i mange tilfeller også før fremstilling.
(129) Det dreier seg altså om et stort antall kroppsvisitasjoner der de tre innsatte i
samsvar med rutinen måtte kle seg nakne og gå sakte ned i dyp knebøy. Det
ble ikke gjort funn av ureglementerte gjenstander eller narkotika under noen
av kroppsvisitasjonene.
(130) Alle de tre innsatte har forklart seg om belastende tilleggselementer under
gjennomføringen av kroppsvisitasjonene, men har samtidig gitt uttrykk for at
betjentene med få unntak opptrådte hensynsfullt og korrekt.
(131) Staten har fremholdt at sikkerhetsmessige hensyn gjorde det nødvendig å
kroppsvisitere de tre innsatte i alle situasjonene som fulgte av rutinene, også
før besøk og før og etter utganger med tilsyn av tilsatte eller politiet. Det er
dessuten vist til at det ble tatt flere positive rusprøver av både A og B.
(132) Selv om risiko for inn- og utsmugling generelt sett ikke kunne utelukkes i
noen av de aktuelle situasjonene, skulle den konkrete sikkerhetsrisikoen vært
vurdert opp mot hensynet til de innsattes verdighet. Så lenge slike
avveininger ikke er dokumentert, kan jeg vanskelig se at kroppsvisitasjonene
var tilstrekkelig forankret i overbevisende sikkerhetsbehov – ʻconvincing
security needsʼ. Det er ingen holdepunkter for at kroppsvisitasjonene av A
og B var foranlediget eller påvirket av de positive rusprøvene. Tvert imot ser
det ut til at kroppsvisitasjonene av alle de tre innsatte var forankret i
rutinenes generelle risikobetraktninger.
(133) Samlet sett var de rutinemessige kroppsvisitasjonene, også i antall og
innhold, egnet til å vekke en vedvarende følelse av ydmykelse og
mindreverdighet utover det som soning av fengselsstraff nødvendigvis er
forbundet med. De tre innsatte ble følgelig utsatt for nedverdigende
behandling i strid med EMK artikkel 3.»
(47) Eg tek som nemnt utgangspunkt i ei oppreising på 300 kroner per visitasjon. A har hatt ei
tilleggsbelastning ved at ho ved fleire høve har måtte ta ut tampong under visitasjonane. Eg
legg ikkje stor vekt på at B har avstått frå besøk for å unngå ytterlegare visitasjonar, men
oppreisinga må uansett vera merkbar. Ut over dette kan eg ikkje sjå at det ligg føre
individuelle forhold ved krenkingane, soningsforholda elles eller verknader av
visitasjonane som det må takast omsyn til ved utmålinga, for dei tre ankemotpartane.
(48) Eg meiner etter dette at oppreisingane høveleg kan setjast til 100 000 kroner for A,
50 000 kroner for B og 90 000 kroner for C.
Fastsetjingsdom for menneskerettsbrot
(49) Ankemotpartane har fått oppreising etter brot på EMK artikkel 3. Dei har i tillegg kravd
fastsetjingsdom for konvensjonsbrotet. Staten har gjort gjeldande at sidan partane er samde
om at det skal tilkjennast oppreising etter krenkinga av artikkel 3, har ankemotpartane
ikkje lenger eit reelt behov for at det i tillegg blir gjeve fastsetjingsdom for krenkinga,
jf. tvistelova § 1-3 andre ledd.
HR-2024-1170-A, (sak nr. 23-154353SIV-HRET)

10
(50) I HR-2016-2178-U uttalte ankeutvalet i avsnitt 17:
«Den omstendighet at et menneskerettsbrudd utgjør et prejudisielt rettsforhold for et
erstatningskrav, kan klart ikke medføre at den rettslige interessen i å få
fastsettelsesdom for menneskerettsbruddet faller bort eller blir redusert dersom det
også blir krevd erstatning, jf. Rt-2015-93 avsnitt 42 om tilfeller hvor EMK-brudd
utgjør et prejudisielt spørsmål i en sak om gyldigheten av et forvaltningsvedtak.»
(51) Samstundes er det klart at det ikkje er tilstrekkeleg for å tillate eit fastsetjingssøksmål at
kravet gjeld eit prejudisielt forhold. Det må òg vera reelt behov for å få kravet avgjort
overfor motparten, jf. tvistelova § 1-3 andre ledd. I saka her har Høgsterett i storkammer
slått fast at det har vore brot på EMK artikkel 3, og eg har kome til at dette skal reparerast
ved å tilkjenne oppreising. Ankemotpartane har ikkje peikt på noko konkret behov for dom
for konvensjonsbrot i tillegg til det tilkjente oppreisingsbeløpet. Eg kan difor ikkje sjå at
dei har eit reelt behov for å få dom for konvensjonsbrot.
(52) Når den rettslege interessa for eit krav fell bort i løpet av saka, skal den aktuelle delen av
saka ikkje avvisast, men hevast.
Konklusjon og sakskostnader
(53) Anken har i all hovudsak ikkje ført fram. Etter hovudregelen i tvistelova § 20-2 fyrste ledd
skal staten dekkje sakskostnadene for Høgsterett for dei tre ankemotpartane. Eg ser ikkje
grunn til å gjera unntak etter § 20-2 tredje ledd.
(54) Ankemotpartane har kravd 3 788 294 kroner i sakskostnader for Høgsterett. Kravet gjeld
også kostnadene ved den delen som vart handsama i storkammer, sjå HR-2024-551-S
avsnitt 138. Kravet gjeld i hovudsak advokatsalær – 912 timar à i snitt noko over
3200 kroner – totalt 2 934 550 kroner, pluss meirverdiavgift. Staten meiner at det samla
kravet er for høgt.
(55) Ankesaka i Høgsterett har vore omfattande, med tre rettsdagar i storkammer og ein rettsdag
i avdeling. Den avsluttande delen vart handsama i samanheng med HR-2024-1169-A over
ytterlegare to rettsdagar.
(56) For den delen som vart handsama i storkammer – spørsmålet om brot på EMK artikkel 3 –
er det kravd dekt 648 timar advokatsalær; samla 2 089 950 kroner eksklusive
meirverdiavgift. Eg har ikkje innvendingar mot dette.
(57) For den delen som vart handsama i avdeling – utmålinga av oppreisinga – er det kravd
844 600 kroner eksklusive meirverdiavgift for 264 advokattimar. Denne delen av saka
reiste langt frå så vanskelege spørsmål som den fyrste delen av saka. Ut frå dette, og det
forholdet at fem ulike advokatar har arbeidd på denne delen av saka, meiner eg at kravet
for avdelingshandsaminga må reduserast med 1/3, jf. tvistelova § 20-5. For ordens skuld
nemner eg at avkortinga ikkje går ut over dei tre ankemotpartane, som alle har fått innvilga
rettshjelp på vilkår.
HR-2024-1170-A, (sak nr. 23-154353SIV-HRET)

11
(58) Samla salær blir etter dette 2 653 017 kroner, pluss meirverdiavgift. Totalt gjev dette eit
samla sakskostnadskrav på 3 506 761 kroner inkludert utlegg og meirverdiavgift.
(59) Eg røystar for slik
D O M O G O R S K U R D :
1. Anken over lagmannsrettens dom, domsslutninga punkt 1, 4, 5, 6 og 7, blir vraka.
2. Lagmannsrettens dom, domsslutninga punkt 2, blir endra slik at beløpet er
50 000 – femtitusen – kroner.
3. Lagmannsrettens dom, domsslutninga punkt 3, blir endra slik at beløpet er
90 000 – nittitusen – kroner.
4. Saka blir heva for kravet om fastsetjingsdom for brot på EMK artikkel 13 3*.
5. I sakskostnader for Høgsterett betaler staten ved Justis- og
beredskapsdepartementet til A, B og C i fellesskap
3 506 761 – tremillionarfemhundreogsekstusensjuhundreogsekstiein – kroner innan
2 – to – veker frå dommen er forkynt.
(60) Dommer Stenvik: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(61) Dommer Sæther: Likeså.
(62) Dommer Bull: Likeså.
(63) Dommer Falkanger: Likeså.
HR-2024-1170-A, (sak nr. 23-154353SIV-HRET)

12
(64) Etter røystinga sa Høgsterett slik
D O M O G O R S K U R D :
1. Anken over lagmannsrettens dom, domsslutninga punkt 1, 4, 5, 6 og 7, blir vraka.
2. Lagmannsrettens dom, domsslutninga punkt 2, blir endra slik at beløpet er
50 000 – femtitusen – kroner.
3. Lagmannsrettens dom, domsslutninga punkt 3, blir endra slik at beløpet er
90 000 – nittitusen – kroner.
4. Saka blir heva for kravet om fastsetjingsdom for brot på EMK artikkel 13 3*.
5. I sakskostnader for Høgsterett betaler staten ved Justis- og
beredskapsdepartementet til A, B og C i fellesskap
3 506 761 – tremillionarfemhundreogsekstusensjuhundreogsekstiein – kroner innan
2 – to – veker frå dommen er forkynt.
*Rettet 26. juni 2024 i medhold av tvisteloven § 19-8 første ledd.
Aage Thor Falkanger
(sign.)
HR-2024-1170-A, (sak nr. 23-154353SIV-HRET)