Sammendrag: Flock, Coward, Skoghøy, Gussgard, AaslandSeks uker etter kjøpet av et par høyhælte støvletter falt hælen av på den ene. Saken gjaldt spørsmålet om kjøperen kunne kreve levering av et nytt par, jf. forbrukerkjøpsloven § 29 første ledd, eller om forskjellen mellom selgerens gjenanskaffelsesomkostninger, ca. kr 450 og reparasjonsomkostningene, ca. kr 65, innebar at omlevering voldte selgeren "urimelige kostnader", og dermed ga adgang til retting av mangelen ved reparasjon.Kjøperen vant frem med sitt krav om omlevering ved behandlingen for Forbrukertvistutvalget. Tingretten kom til at selgeren hadde adgang til å foreta utbedring av mangelen, mens lagmannsretten avsa dom for at selgeren pliktet å foreta omlevering. Høyesteretts flertall - tre dommere - stadfestet tingrettens dom, som ga selgeren adgang til retting. Flertallet bemerket at ordlyden i forbrukerkjøpsloven § 29 ikke ga noe avgjørende bidrag til løsning av tvisten. Fra lovforarbeidene ble fremhevet at justiskomitéens flertall hadde gitt uttrykk for at miljøhensyn kunne tilsi at selgeren ble gitt adgang til retting, og at dette hadde ledet til at ordet "særlig" ble tilføyet i § 29 annet ledd. Høyesteretts flertall ga uttrykk for at det også ut fra en bredere samfunnsmessig betraktning kunne være grunn til å reagere mot at forbrukerkjøpsloven ble anvendt slik at den førte til manglende bruk av tilgjengelige ressurser. Dette støttet den adgang til å tilby reparasjon som selgeren er gitt i § 29 første og annet ledd. En slik adgang til retting kom ikke i konflikt med artikkel 3 nr. 3 i EU's forbrukerskjøpsdirektiv. Høyesteretts mindretall kom til at kjøperen hadde krav på nye støvletter. Det ble lagt vekt på at § 29 ga uttrykk for en klar hovedregel om valgrett for forbrukeren. Også det absolutte beløpet måtte være relevant ved urimelighetsvurderingen etter denne bestemmelsen.

NORGES HØYESTERETT
Den 17. februar 2006 avsa Høyesterett dom i
HR-2006-00299-A, (sak nr. 2005/883), sivil sak, anke,
Jato AS
Hjelpeintervenient:
Handels- og Servicenæringens
Hovedorganisasjon (advokat Bjørn Stordrange)
mot
A
Hjelpeintervenient:
Forbrukerrådet (advokat Sven Eriksrud)
S T E M M E G I V N I N G :
(1) Dommer Flock: Seks uker etter kjøpet av et par høyhælte støvletter falt hælen av på den
ene. Saken gjelder spørsmålet om kjøperen kan kreve levering av et nytt par,
jf. forbrukerkjøpsloven § 29 første ledd, eller om forskjellen mellom selgerens
gjenavskaffelsesomkostninger, ca. kr 450, og reparasjonsomkostningene, ca. kr 65,
innebærer at omlevering volder selgeren ”urimelige kostnader”, og dermed gir adgang til
retting av mangelen ved reparasjon.
(2) A kjøpte 20. september 2002 et par støvletter til kr 1 360,- i forretningen Jato AS på
Hamar. Seks uker senere, den 31. oktober, falt hælen av på den ene støvletten, og hun tok
da kontakt med forretningen og krevde å få nye støvletter. Forretningen var ikke villig til
det, men tilbød seg å få støvletten reparert. Reparasjonen ville koste forretningen mellom
60 og 65 kroner, mens den direkte kostnaden ved å gi nye støvletter til kjøperen –
forretningens innkjøpspris – var 447 kroner. Merverdiavgift er inkludert i
reparasjonsprisen, men ikke i innkjøpsprisen. Partene ble ikke enige, og saken ble i

2
februar 2003 brakt inn for Forbrukertvistutvalget. Kjøperen vant frem i utvalgets vedtak
29. september 2003, som lyder slik:
”Jato AS plikter å foreta omlevering av de påklagde støvlettene til A. Oppfyllelsesfristen
er 4 – fire – uker fra forkynnelse av vedtaket.
Vedtaket er enstemmig.”
(3) Ved stevning 19. desember 2003 til Hedmarken tingrett reiste Jato AS sak mot A for å få
prøvd Forbrukertvistutvalgets vedtak, jf. forbrukertvistloven § 11. Tingretten avsa dom
15. april 2004 med slik domsslutning:
”1. Jato AS har adgang til å foreta utbedring av manglene ved As støvletter.
2. Hver av partene dekker egne saksomkostninger.”
(4) A anket dommen til Eidsivating lagmannsrett, som tillot anken fremmet uten hensyn til
ankegjenstandens verdi. Lagmannsretten avsa dom 31. mars 2005 med slik domsslutning:
”1. Jato AS plikter å foreta omlevering av de påklagede støvlettene til A.
2. Jato AS betaler i saksomkostninger for tingretten og lagmannsretten 56 360 –
femtisekstusentrehundreogseksti – kroner til A innen 2 – to – uker fra
dommens forkynnelse, med tillegg av den til enhver tid gjeldende
forsinkelsesrente etter forsinkelsesrenteloven § 3 første ledd fra forfall og
inntil betaling skjer.”
(5) Jato AS og Handels- og Servicenæringens Hovedorganisasjon som hjelpeintervenient har
anket lagmannsrettens dom til Høyesterett. Anken gjelder i det vesentlige lagmannsrettens
rettsanvendelse. I anken ble det understreket at saken ble fremmet som en prinsippsak om
bestemmelsen i forbrukerkjøpsloven § 29, og Høyesteretts kjæremålsutvalg samtykket til
anke uten hensyn til ankegjenstandens verdi. Advokatene i Forbrukerrådet førte saken for
A i tingretten og lagmannsretten, og for Høyesterett har Forbrukerrådet hjelpeintervenert
til fordel for henne.
(6) Den ankende part, Jato AS, har i hovedsak anført:
(7) Det følger av forbrukerkjøpsloven § 29 at selgeren har adgang til å rette mangelen ved
støvlettene. Denne loven bygger på EUs forbrukerkjøpsdirektiv 29. mai 1999. Praksis fra
andre land som Danmark, England og Sverige synes å bygge på en ganske omfattende rett
for selgeren til å reparere mangelfulle varer.
(8) Allerede ved forretningens direkte utlegg er kostnaden ved omlevering her ca. 450 kroner,
mens reparasjon vil koste 60–65 kroner. Omlevering vil da volde selgeren ”urimelige
kostnader”, slik dette begrepet i unntaksregelen i § 29 første ledd naturlig må forstås. Det
harmonerer best med unntakets ordlyd og formål at man ved vurderingen av ”urimelige
kostnader” ikke ensidig ser på det kronebeløp som selgerens kostnader utgjør, men
derimot på forholdet mellom kostnadene ved retting og ved omlevering. Punkt 11 i
fortalen til forbrukerkjøpsdirektivet gir en klar indikasjon på at avgjørelsen skal skje slik,
og uttalelser i odelstingsproposisjonen tyder på det samme. Når kostnadene ved
omlevering er omkring syv ganger høyere enn ved reparasjon, vil selgerens kostnader bli
urimelige.

3
(9) Miljøhensyn trekker i samme retning. Verken for skotøy eller for klær er det et marked
for salg av brukte varer. Et flertall i justiskomiteen i Stortinget var opptatt av at
forbrukerkjøpslovens regler om omlevering ikke skal styrke ”bruk og kast”-mentaliteten i
samfunnet. Dette førte til at ordet ”særlig” ble føyd til foran oppregningen av momenter i
§ 29 annet ledd ved vurderingen av om selgerens kostnader er urimelige. Det er ikke i
strid med forbrukerkjøpsdirektivet å legge vekt på dette miljøhensynet.
(10) Også andre reelle hensyn taler for at selgeren gis adgang til retting. En omfattende
omleveringsrett for kjøperen kan ikke antas å føre til en høyere kvalitet ved produksjon av
klær og skotøy, slik lagmannsretten synes å legge til grunn. I vår sak blir støvlettene minst
like gode ved reparasjon, og den eneste merbelastning for kjøperen er at hun må hente
dem etter reparasjonen ved et ekstra besøk i forretningen.
(11) Lagmannsrettens avgjørelse bidrar ikke til enkle og lett praktiserbare rettsregler. Tvert
imot vil en adgang til retting virke konfliktforebyggende ved at selgerne vil strekke seg
lenger i retning av å akseptere reklamasjoner. Hensynet til forutsigbarhet kan ivaretas ved
at Høyesterett signaliserer hvilket forhold det skal være mellom kostnaden ved
omlevering og ved reparasjon for at omleveringskostnaden skal ses som urimelig i § 29s
forstand. Antydningsvis kan en regel gå ut på at selgeren ved salg av rimelige varer som
skotøy og klær kan kreve å få rette mangelen hvis omlevering vil være dobbelt så dyrt,
eventuelt tre ganger så dyrt, som retting. For andre typer varer, som brune- og hvitevarer,
kan det ikke kreves en så stor forskjell, og heller ikke ved andre dyre varer.
(12) Jato AS har nedlagt slik påstand:
”Tingrettens dom stadfestes.”
(13) Ankemotparten, A, har i hovedsak anført:
(14) Lagmannsrettens dom er riktig i resultatet og i det alt vesentlige også i begrunnelsen.
(15) EUs forbrukerkjøpsdirektiv er et minimumsdirektiv. Det innebærer at statene kan gi
forbrukerne sterkere, men ikke svakere, vern enn etter direktivet. Dette må få betydning
for tolkningen av forbrukerkjøpsloven § 29.
(16) Lagmannsretten har bygd på en riktig forståelse av begrepet ”urimelige kostnader” i § 29,
og det er også riktig at kostnaden i denne konkrete saken ikke er urimelig. Det relevante
er ikke forholdstallet mellom reparasjonskostnaden og omleveringskostnaden.
Utgangspunktet for urimelighetsvurderingen må være de faktiske kostnadene, målt i
kroner, og unntaket for urimelige kostnader vil normalt ikke komme til anvendelse ved
kjøp av masseproduserte varer som ikke er spesielt dyre. Også tilleggsmomentene i annet
ledd i § 29 taler for omlevering i dette tilfellet.
(17) Flertallet i justiskomiteen fremhevet miljøhensyn, som dermed er relevante. Men flertallet
hadde særlig hvite- og brunevarer i tankene, og rettsanvenderen må stå fritt til å vurdere
hva som tjener miljøet. En vid adgang for kjøperen til å kreve omlevering kan på sikt gi
bedre produkter og mindre skroting, slik lagmannsretten la vekt på. Det er også rimeligere
å la hensynet til miljøet ramme selgeren, som kan vurdere hvilke varer som skal tas inn,
enn en tilfeldig, uheldig kjøper. Det kan dessuten være i strid med
forbrukerkjøpsdirektivet å legge vekt på dette hensynet til skade for forbrukeren.

4
(18) I vårt tilfelle er det tale om en masseprodusert vare til moderat pris som har en
funksjonssvikt som ikke kan rettes på stedet. Vi er dermed i et kjerneområde hvor det
normalt ikke skal være nødvendig å foreta en skjønnsmessig helhetsvurdering av om
unntaket for urimelige kostnader kommer til anvendelse. Dersom selgeren i et slikt tilfelle
gis adgang til retting, blir det i praksis lite igjen av hovedregelen i § 29 første ledd om
kjøperens valgrett.
(19) Partene er enige om at det er et vesentlig moment at reglene om forbrukerkjøp er lette å
praktisere. Kjøperens rett til å velge omlevering i disse praktiske tilfellene gjør det
unødvendig for partene å gi seg inn på en diskusjon om det skjønnsmessige unntaket
knyttet til ”urimelige kostnader” kommer til anvendelse.
(20) A har nedlagt slik påstand:
”1. Jato AS plikter å foreta omlevering av de påklagede støvlettene til A.
2. Jato AS dømmes til å betale As saksomkostninger for tingretten,
lagmannretten og Høyesterett med tillegg av den til enhver tid gjeldende
forsinkelsesrente etter forsinkelsesrenteloven § 3 første ledd fra forfall til
betaling skjer.”
(21) Mitt syn på saken:
(22) Jeg er kommet til at Jato AS’ anke må tas til følge.
(23) Som det har fremgått, gjelder saken tolkningen og anvendelsen av forbrukerkjøpsloven
§ 29, hvor første og annet ledd lyder slik:
”Forbrukeren kan velge mellom å kreve at selgeren sørger for retting av mangelen eller
leverer tilsvarende ting (omlevering). Dette gjelder ikke hvis gjennomføring av kravet er
umulig eller volder selgeren urimelige kostnader.
Ved avgjørelsen av om kostnadene er urimelige etter første ledd annet punktum, skal
det særlig legges vekt på verdien av en mangelfri ting, mangelens betydning og om
andre beføyelser kan gjennomføres uten vesentlig ulempe for forbrukeren.”
(24) Hovedregelen i § 29 første ledd gir kjøperen en rett til å velge mellom retting og
omlevering. Med det unntak som følger av første ledd annet punktum, kan selgeren ikke
avskjære kjøperens rett til omlevering ved å tilby retting. Regelen inneholder intet krav
om at mangelen skal være vesentlig, og den var ment å styrke forbrukerkjøperens rett
sammenlignet med rettstilstanden før loven. I dette tilfellet er det ingen uenighet om at
støvlettene hadde en mangel, at kjøperen valgte omlevering, og at dette var fullt mulig.
(25) Det er likeledes på det rene at retting i dette tilfellet ikke på noen måte ville forringe
støvlettene, verken funksjonelt eller estetisk. Hælen ville da blitt skrudd fast til støvletten,
og dette ville sannsynligvis gjøre den sterkere enn en ny. Det er også på det rene at retting
av mangelen i dette tilfellet kunne ha skjedd innenfor de rammer som er nevnt i lovens
§ 30, og dermed altså uten vesentlig ulempe for kjøperen.
(26) Dersom et krav om omlevering volder selgeren urimelige kostnader, kan kjøperen ikke
kreve omlevering, jf. § 29 første ledd annet punktum. Annet ledd i paragrafen nevner tre

5
ulike forhold som det særlig skal legges vekt på når retten skal ta stilling til spørsmålet
om selgerens kostnader er urimelige.
(27) Partene har på dette punkt gitt uttrykk for ulike standpunkter. Selgeren gjør gjeldende at
kostnadene ved henholdsvis omlevering og retting skal sammenlignes. Kostnadene ved
omlevering vil være urimelige dersom de er flere ganger høyere enn hva det koster å rette,
og dette må også gjelde der beløpene er lave. Kjøperen gjør på sin side gjeldende at det er
den beløpsmessige forskjell mellom disse to utgiftene som er avgjørende, og at den
differanse på noen få hundre kroner som man finner i vår sak, ikke oppfyller lovens
urimelighetskrav. Dette er det sentrale spørsmål i saken.
(28) Ordlyden i § 29 gir ikke noe avgjørende bidrag til løsningen av dette spørsmålet. Jeg
finner derfor grunn til å gå noe nærmere inn på lovforarbeidene.
(29) Under forberedelsen av forbrukerkjøpsloven ble EUs forbrukerkjøpsdirektiv –
direktiv 1999/44/EF – vedtatt. Artikkel 3 nr. 3 i direktivet lyder slik:
”I første omgang kan forbrukeren kreve at selgeren utbedrer varen eller omleverer, i
begge tilfeller uten vederlag, med mindre dette er umulig eller uforholdsmessig.
En beføyelse skal anses som uforholdsmessig dersom den påfører selgeren kostnader
som i forhold til den alternative beføyelsen er urimelige, idet det tas hensyn til
- den verdi varen ville ha hatt dersom den hadde vært avtalemessig,
- betydningen av den manglende avtalemessighet,
- om den alternative beføyelsen kan gjennomføres uten vesentlig ulempe for
forbrukeren.
Retting eller omlevering skal fullføres innen rimelig tid
og uten vesentlig ulempe for forbrukeren, idet det tas hensyn til varens art og
forbrukerens formål med å anskaffe varen.”
(30) Direktivet må forstås på bakgrunn av fortalen, hvor det i pkt. 11 heter:
”Forbrukeren kan i første omgang kreve retting av mangelen eller omlevering, med
mindre disse beføyelsene vil være umulige eller uforholdsmessige. Det bør avgjøres på
en objektiv måte om en beføyelse er uforholdsmessig. En beføyelse er uforholdsmessig
dersom den ville påføre selgeren kostnader som er urimelige i forhold til kostnadene ved
en annen beføyelse. For at kostnadene skal anses som urimelige, må de være vesentlig
høyere enn kostnadene ved den andre beføyelsen.”
(31) Direktivet anvender begrepet ”uforholdsmessig”, og peker på forholdet mellom
kostnadene med henholdsvis omlevering og retting. Dette taler klart i retning av en
forholdsmessighetsvurdering, og ikke en vurdering av de nominelle merkostnadene ved
valg av den ene fremgangsmåte fremfor den annen. Det er her likevel grunn til å
fremheve at direktivet bare gir uttrykk for minimumsrettigheter, som ikke er til hinder for
at den nasjonale lovgivning gir forbrukeren et sterkere vern.
(32) Når § 29 annet ledd nevner ”verdien av en mangelfri ting” som moment ved
rimelighetsvurderingen, tyder dette på at forholdet mellom de to kostnadsalternativene er
av interesse. Men bemerkningen på side 183 i Ot.prp. nr. 44 (2001–2002) om at dette
innebærer ”at det ved salg av billige varer sjeldnere vil være grunnlag for å nekte
omlevering enn ved salg av kostbare varer”, tyder på at man så for seg en

6
urimelighetsvurdering som iallfall ikke utelukkende skulle knyttes til forholdstallet
mellom de to alternative kostnadsbeløpene.
(33) Under behandlingen i justiskomiteen ga komiteens flertall uttrykk for bekymring for at
loven på flere områder kunne bidra til at det oppsto et miljøproblem, og nevnte som
eksempel skroting av hvite- og brunevarer. Bestemmelsen som ga kjøperen rett til å kreve
ny vare, kunne være med på å styrke ”bruk og kast”-mentaliteten i samfunnet. Det ble
deretter uttalt at
”… det er viktig å ta hensyn til miljøkonsekvensene av lovforslaget. Dersom selger har
mulighet til å rette ved første gangs reklamasjon, kan dette være med på å redusere
antall varer som skrotes/ødelegges unødvendig. Det må være et mål at flest mulig
gjenstander repareres, slik at de kan nyttes lenger. Flertallet mener man bør legge
særlig vekt på hensynet til en miljøvennlig praktisering av forbrukerkjøpsloven …”
(34) Komitéflertallets syn ledet til en endring i ordlyden i § 29 annet ledd. Ordet ”særlig” ble
tilføyd. Dermed ble understreket at det ved avgjørelsen av om kostnadene var urimelige,
også kunne legges vekt på andre forhold enn de som uttrykkelig ble nevnt i
bestemmelsen.
(35) Ved siden av verdien av mangelfri ting nevner § 29 annet ledd ”mangelens betydning” og
om andre beføyelser kan gjennomføres uten vesentlig ulempe for forbrukeren. I vår sak er
det tale om en mangel som har ført til at kjøpsgjenstanden overhodet ikke kan brukes.
Mangelen kan imidlertid som nevnt meget enkelt utbedres med små kostnader, og uten
vesentlig ulempe for kjøperen. Det er opplyst at mange av skobutikkene i området har
avtale med en skomaker på stedet, som i løpet av kort tid foretar utbedring av mangler
ved solgte sko.
(36) Isolert sett kan det vanskelig sies at omlevering til en merkostnad på knapt 400 kroner vil
volde en næringsdrivende urimelige kostnader. Det er opplyst at det i Norge årlig selges
henimot 20 millioner par fottøy. Innhentete opplysninger i bransjen kan tyde på at
mengden av reklamasjoner hvor kunden helt eller delvis gis medhold, klart overstiger én
prosent, og at 1 ½ prosent er et rimelig anslag for hyppigheten av slike reklamasjoner.
Med det salgsvolum som er opplyst, vil dette gi et samlet årlig antall på bortimot 300 000.
Dette innebærer at den enkelte butikk årlig mottar et betydelig antall reklamasjoner der
det kan bli spørsmål om omlevering eller reparasjon. På denne bakgrunn kan det ved
vurderingen av begrepet ”urimelige kostnader” i § 29 første ledd ikke være riktig å legge
ensidig vekt på at den enkelte omlevering bare fører til en begrenset økonomisk
belastning for selgeren.
(37) I motsetning til hva situasjonen er for andre av dagliglivets forbruksgjenstander,
eksisterer det etter det opplyste intet bruktmarked for sko. En utstrakt plikt til omlevering
vil dermed utvilsomt føre til at fottøy i atskillig utstrekning blir kastet etter kort tids bruk.
Det kan nok reises spørsmål om dette i seg selv ville representere et miljøproblem. I den
vurderingen hører i så fall også hjemme den innvirkning på miljøet som den forutgående
produksjon og transport av skoene frem til salgsstedet utgjør.
(38) Sakens spørsmål må, slik jeg ser det, vurderes i et noe bredere perspektiv. En utstrakt
plikt til omlevering vil innebære at det med loven i hånd etableres en ”bruk og kast”-
ordning som det generelt kan være grunn til å ta avstand fra. Selv om belastningene for
miljøet nok vil variere, alt avhengig av de egenskaper produktet har, kan det ut fra en

7
bredere samfunnsøkonomisk betraktning være grunn til å reagere mot at
forbrukerkjøpsloven anvendes slik at den fører til en slik manglende bruk av tilgjengelige
ressurser.
(39) Dette syn støtter den adgang til å tilby reparasjon som selgeren er gitt i § 29 første og
annet ledd. Idet jeg legger vekt på de uttalelser fra justiskomiteens flertall som jeg har
omtalt i det foregående, er jeg kommet til at denne adgang på selgerens hånd må stå åpen
også i et tilfelle som det foreliggende.
(40) Det kan reises spørsmål om en slik anvendelse av bestemmelsene i forbrukerkjøpsloven
vil være i strid med bestemmelsen i EUs forbrukerkjøpsdirektiv. Viggo Hagstrøm
bemerker i ”Kjøpsrett” (2005) side 203 at regelen i direktivets artikkel 3 nr. 3 isolert sett
ikke gir adgang til å tilgodese de miljøhensyn som stortingsflertallet ville vareta. Videre
skriver han:
”Etter EØS-loven § 2 skal EØS-retten ha forrang. Ihvertfall når Stortinget ikke bevisst
har satt seg ut over et direktiv, må EØS-loven § 2 veie tungt som tolkningsfaktor.
Samtidig er formuleringen i forbrukerkjøpsdirektivet såpass åpen at det er vanskelig å
se at den kan stenge for retting når det er en reell fare for at selgeren ellers må skrote
tingen. For rimelige gjenstander som faller betydelig i pris etter kort tids bruk, må det
således antas at kjøpers omleveringskrav er ”uforholdsmessig” i direktivets forstand, og
at et krav om omlevering kan volde selgeren ”urimelige kostnader”, jfr. § 29 første ledd.
Forutsetningen er at selgeren har mulighet for å rette mangelen ved første gangs
reklamasjon, noe han normalt vil ha ved ordinære mangler. Ved disse kjøp må selgers
rettetilbud dermed antagelig avskjære kjøpers omleveringskrav.”
(41) Jeg er enig i det som her uttales, og er kommet til at kjøperen i vår sak ikke kan gjøre krav
på omlevering.
(42) Jeg tilføyer at jeg har vanskelig for å se noe nevneverdig innslag av forbrukerbeskyttelse i
en regel som skulle gi rett til omlevering i et tilfelle som dette. Slik jeg ser det, vil en
retting i tilstrekkelig grad tilgodese forbrukernes interesse. Det vil for øvrig være
forbrukerne som i siste hånd må dekke de meromkostninger som en utstrakt rett til
omlevering vil påføre selgerne. At en slik rett eventuelt vil kunne bidra til at kvaliteten på
fabrikkprodusert skotøy kan bli hevet, er en for usikker antakelse til at den kan tillegges
vekt ved vurderingen.
(43) Begge parter har – med støtte av hjelpeintervenientene – gitt uttrykk for at Høyesterett
ved sin avgjørelse bør gi uttrykk for retningslinjer som i praksis kan anvendes i lignende
tvister ved kjøp av rimelige, masseproduserte forbruksvarer, og hvor fullgod reparasjon
kan skje uten nevneverdig ulempe for kjøperen. Når loven oppstiller som vilkår at
selgeren påføres urimelige kostnader, ligger det i dette et krav om at
omleveringskostnadene må være vesentlig høyere enn reparasjonskostnadene. I dette
tilfellet er det som nevnt tale om et forhold på 7 til 1, eller enda litt mer hvis man trekker
ut merverdiavgiften fra reparasjonsbeløpet. Jeg antar at kravet til vesentlighet bør være
oppfylt allerede der forskjellen er atskillig mindre, og ned mot det forhold 2 til 1 eller 3 til
1 som den ankende part har antydet.
(44) Begge parter har argumentert med at en løsning i overensstemmelse med deres eget syn
vil føre til at det blir færre tvister. Jeg er enig i at dette er et reelt hensyn som det i dette
tilfellet bør kunne legges en viss vekt på. Selv om man ikke kan se bort fra at en vid
adgang til retting vil kunne gjøre det lettere for selgeren frivillig å akseptere en

8
reklamasjon, er jeg kommet til at det ikke er lett å forutse at det her er en forskjell som
med noen vekt kan tale for den ene løsning fremfor den annen.
(45) Etter dette stadfestes tingrettens dom.
(46) Den ankende part og hjelpeintervenienten har ikke nedlagt påstand om å bli tilkjent
saksomkostninger for lagmannsrett og Høyesterett.
(47) Jeg stemmer for denne
D O M :
Tingrettens dom stadfestes.
(48) Dommer Coward: Jeg er kommet til samme resultat som lagmannsretten – at A kan
kreve å få nye støvletter.
(49) For meg veier det tungt at forbrukerkjøpsloven § 29 uttrykker en klar hovedregel om
valgrett for forbrukeren; det sies uttrykkelig i første ledd første punktum at forbrukeren
”kan velge mellom å kreve at selgeren sørger for retting av mangelen eller leverer
tilsvarende ting (omlevering)”. Andre punktum stiller strenge vilkår for unntak fra denne
valgretten; det som er aktuelt i vår sak, er at ”gjennomføring av kravet … volder selgeren
urimelige kostnader”. Hva dette nærmere innebærer, er søkt presisert i andre ledd i § 29.
(50) En sentral uenighet i saken er om hva som er urimelige kostnader, skal avgjøres ut fra en
proporsjonalitetsvurdering av typen kostnadene ved omlevering delt på kostnadene ved
retting, eller om det også skal telle med hva som er forskjellen i kroner mellom
omleverings- og rettingskostnader. I vår sak er det første forholdet etter førstvoterendes
beregning som 7 : 1, mens den absolutte forskjellen er noe under 400 kroner.
(51) Etter min mening er det ikke tvilsomt at også det absolutte beløpet er relevant i
urimelighetsvurderingen etter § 29, og da slik at forbrukeren kan få en større rett til å
velge omlevering ved kjøp av rimeligere enn ved kjøp av dyrere varer. At kronebeløpet
har en slik betydning, ser jeg som en naturlig språklig forståelse av uttrykket ”urimelige
kostnader” i første ledd. Og videre kommer det frem ved ordlyden i det første av
momentene i andre ledd – ”verdien av en mangelfri ting”. Forarbeidene gjør dette enda
klarere. Jeg viser til departementets uttalelse i de spesielle merknadene til § 29 i Ot.prp.
nr. 44 for 2001–2002:
”Etter bestemmelsen skal det ved vurderingen tas hensyn til verdien av varen i
mangelfri stand. Dette innebærer at det ved salg av billige varer sjeldnere vil være
grunnlag for å nekte omlevering enn ved salg av kostbare varer.”
(52) Og videre slutter departementet seg til en uttalelse i NOU 1993: 27 side 132, der det
heter:
”Utgangspunktet for utvalgets endringsforslag er at det i forbrukerkjøp ofte vil dreie
seg om nye masseproduserte varer som finnes i flere eksemplarer hos selger, … I en slik
situasjon vil selgeren normalt ikke kunne hevde at det vil innebære noen urimelig
kostnad eller ulempe for ham å foreta omlevering.”

9
(53) Dette første momentet i § 29 andre ledd trekker etter min mening dermed klart i retning
av at A har en valgrett. Hun har kjøpt en masseprodusert vare til en moderat pris.
Differansen på under 400 kroner mellom omleverings- og reparasjonskostnader kan
vanskelig betegnes som en urimelig kostnad for en selger som har levert en mangelfull
vare, og som i alle fall sitter igjen med en klar differanse mellom de 1 360 kronene som
kjøperen betalte, og de omtrent 900 kronene som to par støvletter koster selgeren i
innkjøp.
(54) Det neste momentet i § 29 andre ledd er ”mangelens betydning”. Dette momentet
stammer fra EUs forbrukerdirektiv og sikter i første rekke til om mangelen har betydning
for salgsgjenstandens funksjon. Det er tilfellet i vår sak, der støvletten jo ikke kunne
brukes når hælen var falt av. En grunn til at dette momentet er tatt med, kan være at
kjøpere vel generelt kan ha større grunn til skepsis til om en gjenstand er fullgod når den
ikke fungerer uten reparasjon. Det virker heller ikke urimelig at selgere må godta større
kostnader ved viktigere mangler enn ved mindre viktige. Uansett hva man måtte mene om
dette, må det ha vekt ved rettsanvendelsen at momentet er lovfestet.
(55) Det tredje momentet i § 29 andre ledd er om retting kan gjennomføres uten vesentlig
ulempe for forbrukeren. I vår sak er ulempen for A at hun må oppsøke butikken en ekstra
gang. Hennes prosessfullmektig har mer generelt pekt på at kjøperens glede over en ny
ting kan bli borte når tingen må repareres. I forbrukerspørsmål ser jeg det ikke som riktig
å se bort fra slike følelser – selv om de ikke kan sies å være spesielt rasjonelt begrunnet. I
vår sak ser jeg likevel ikke ulempen for A ved retting som noe tungtveiende moment.
(56) Oppregningen i § 29 andre ledd er ikke uttømmende. Etter lovens ordlyd – ”særlig” – og
forarbeidene – i første rekke justiskomiteens innstilling – er det ikke tvilsomt at også
andre hensyn, spesielt miljøhensyn, er ment å kunne få betydning. Flertallet i
justiskomiteen pekte spesielt på miljøproblemene ved kassering av brune- og hvitevarer. I
debatten i Odelstinget ble det på den andre siden fremholdt at på sikt vil en videre rett for
kjøpere til omlevering gi mer holdbare varer, slik at energibruken går ned.
Lagmannsretten la vekt også på dette siste synspunktet, og det er ikke åpenbart hvilket
synspunkt som er mest treffende. – Men for varer som skotøy vil kassering i det
overveiende antall tilfeller skyldes slitasje, ikke mangler ved kjøpet, og slik
forbrukerkjøpsloven er utformet, kan jeg ikke se at det for slike varer er riktig å legge
vesentlig vekt på miljøhensynet.
(57) Begge parter har uttrykt ønske om løsninger som er enkle å praktisere. Det er nok
begrenset hva Høyesterett naturlig kan bidra med ved behandlingen av en enkelt sak. Men
jeg ser det som en fordel om lovens hovedregel om forbrukerens valgrett får anvendelse i
en stor del av de kjøpene som gjelder rimeligere, masseproduserte varer, og der
reparasjonen ikke kan skje umiddelbart på stedet. Blant annet ut fra et slikt synspunkt kan
jeg i vår sak ikke se at de knapt 400 kronene som er forskjellen mellom hva nye støvletter
og reparasjon koster for selgeren, bør betegnes som ”urimelige kostnader”. Min
konklusjon er altså at A har krav på nye støvletter.
(58) Jeg nevner til slutt at når jeg er kommet til at A må få medhold ut fra bestemmelsene i
forbrukerkjøpsloven, er det ikke nødvendig for meg å gå inn på om denne løsningen også
ville følge av EUs forbrukerdirektiv; som minimumsdirektiv hindrer direktivet ikke
statene i å gi forbrukerne bedre vern.

10
(59) Dommer Skoghøy: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
annenvoterende, dommer Coward.
(60) Dommer Gussgard: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende, dommer Flock.
(61) Dommer Aasland: Likeså.
(62) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
Tingrettens dom stadfestes.