Sammendrag: Stabel, Stang Lund, Bruzelius, Kaasen og LundA var i april 2000 dømd til 3 års fengsel og 3 års sikring. Sikringa ville gå ut 12. november 2004. Den 26. august 2003 kravde han at sikringa skulle setjast ut or kraft med det same. Etter overgangsreglane til dei nye føresegnene om forvaring måtte påtalemakta då anten stogge sikringstiltaket eller reise sak for å få dom om særreaksjon eller forvaring innan eitt år.Statsadvokatane tok ut tiltale om dom til forvaring til avløysing av sikringa i mai 2004. Etter at saka hadde vore utsett fleire gonger, sa tingretten dom i september 2005. Der vart A dømd til forvaring med ei tidsramme på 3 år. A anka til lagmannsretten, som sa dom i desember 2005. Tidsramma for forvaring vart då sett til 2 år. Høgsterett tok berre føre seg spørsmålet om sakshandsamingstida var i strid med EMK artikkel 5 nr. 4, og kom til at det var konvensjonsstrid. Den totale sakshandsamingstida frå kravet vart framsett, til saka vart endeleg avslutta i domstolane, var nesten to år og ni månader. Dette var i strid med kravet i føresegna om at saker om påføring av fridomstap skal avgjerast raskt ("speedily"). Kvart einskilt stadium i prosessen var òg vorte for langt i høve til EMDs krav, jf. dom 29. august 1990 i saka E mot Noreg (Arne-saka). Handsamingstida var i strid med rundskrivet frå Justisdepartementet om oppfølging av denne dommen. At A i perioden dels hadde sona ein ordinær straffedom for andre tilhøve, dels vore varetektsfengsla og dels vore på frifot, vart ikkje rekna som avgjerande. Som eit effektivt rettsmiddel for konvensjonsbrotet etter EMK artikkel 13 tilkjende Høgsterett A ei oppreisning på 50 000 kroner.

NORGES HØYESTERETT
Den 11. mai 2006 avsa Høyesterett dom i
HR-2006-00803-A, (sak nr. 2006/109), straffesak, anke,
A (advokat John Christian Elden)
mot
Den offentlige påtalemyndighet (kst. statsadvokat Arild Oma)
S T E M M E G I V N I N G :
(1) Dommer Stabel: Saken gjelder spørsmål om saksbehandlingstiden ved domfeltes krav
om innstilling av idømt sikring og påtalemyndighetens krav om konvertering av sikring til
forvaring, er i strid med EMK artikkel 5 nr. 4.
(2) A, født 00.00.1960, ble av statsadvokatene i Hordaland 11. mai 2004 satt under tiltale ved
Bergen tingrett til erverv av dom på forvaring etter straffeloven § 39c nr. 1 til avløsning
av sikringsbemyndigelse gitt ved Bergen byretts dom av 18. april 2000, jf.
overgangsreglene i lov 17. januar 1997 nr 11 II nr. 3 og 4. En tilleggstiltale datert
1. september 2005 omfattet overtredelser av blant annet straffeloven § 227 første
straffalternativ, § 128, § 260 første jf. tredje ledd jf. § 49, § 162 første ledd og
overtredelser av legemiddelloven og vegtrafikkloven. Bergen tingrett avsa
26. september 2005 dom der han ble idømt forvaring med en tidsramme på tre år.
Dommen var avsagt under dissens, idet en meddommer mente at forvaring ikke skulle
idømmes.
(3) A anket 26. september 2005 over bevisbedømmelsen og lovanvendelsen under
skyldspørsmålet for visse deler av tilleggstiltalen, saksbehandlingen og
reaksjonsspørsmålet. Gulating lagmannsrett samtykket i fremme av anken for så vidt
gjaldt spørsmålet om vilkårene for forvaring forelå. Lagmannsretten avsa
30. desember 2005 dom med slik domsslutning
”I Bergen tingretts dom av 29.09.2005 gjøres den endring at A dømmes til forvaring
med en tidsramme på 2 – to – år, med fradrag for utholdt varetekt som pr 20.12.2005
utgjør 278 – tohundreogsyttiåtte – dager.”

2
(4) Ved Bergen byretts dom 18. april 2000 ble A dømt for overtredelser av blant annet
straffeloven § 229 første og annet straffalternativ jf. § 232, § 162 første jf. femte ledd,
§ 257 jf. § 258 og § 317, til fengsel i tre år, samt en bot. Påtalemyndigheten ble samtidig
bemyndiget til å anvende sikringsmidler etter straffeloven § 39 nr. 1 bokstav a–f i inntil
tre år. Hordaland statsadvokatembeter besluttet 12. november 2001 at han inntil videre
skulle sikres i Bergen kretsfengsel, jf. bestemmelsens bokstav f. Sikringen ville således
utløpe 12. november 2004.
(5) Da sikring ble erstattet av nye regler om forvaring ble det gitt overgangsbestemmelser i
lov 17. januar 1997 nr. 11, som trådte i kraft 1. januar 2002. Det er her bestemt at
sikringstiltak som er satt i verk når loven trer i kraft, kan fortsette inntil den fastsatte
lengstetiden løper ut, eller den dømtes krav om innstilling av sikringstiltakene eller
påtalemyndighetens krav om idømmelse av særreaksjon eller forvaring, er rettskraftig
avgjort. Etter bestemmelsenes nr. 4 kan den som er idømt sikring, kreve at
påtalemyndigheten innstiller sikringstiltaket eller reiser sak om idømmelse av særreaksjon
eller forvaring. Slik sak skal så vidt mulig reises innen ett år etter at kravet er satt frem.
(6) A ble etter to års soning overført til Ila sikringsanstalt. Deretter ble han flyttet noe frem og
tilbake mellom ulike institusjoner med hjemmel i § 39 nr. 1 bokstav e og f. Den
26. august 2003 begjærte han sikringen innstilt med umiddelbar virkning. Begjæringen
var rettet til statsadvokaten i Hordaland. A viste til at det var kort tid igjen av sikringen,
og ba derfor om at saken ble prioritert. Etter uttalelse fra anstaltene og innstilling fra
politiet ble tiltale som nevnt tatt ut 11. mai 2004. Samme dag ble saken oversendt
tingretten med begjæring om rask berammelse.
(7) Saken ble først berammet til 18. oktober 2004. Hovedforhandlingen i tingretten ble
påbegynt denne dagen, men ble, mot As ønske, utsatt fordi det ikke hadde vært foretatt
rettspsykiatrisk undersøkelse av ham. Slik undersøkelse var etter rettens mening
nødvendig for å kunne vurdere om det tidligere vilkåret for sikring ”mangelfullt utviklet
eller varig svekkede sjelsevner” var til stede.
(8) Psykiater Pål Abrahamsen ble oppnevnt som sakkyndig, og hans erklæring forelå
22. februar 2005. Fortsatt behandling av saken ble berammet til 22. april 2005, men
hovedforhandlingen ble da avbrutt fordi rettens formann ble kjent inhabil. Ny
hovedforhandling med ny formann og nye meddommere ble avviklet 6. september 2005.
Dom i saken ble avsagt 26. september 2005.
(9) Ankesaken ble behandlet 19. desember 2005, og lagmannsrettens dom ble, som tidligere
nevnt, avsagt 30. desember 2005.
(10) A anket til Høyesterett samme dag. Anken gjaldt lovanvendelsen og saksbehandlingen,
samt beregningen av forvaringstidens lengde. Under saksbehandlingsanken ble det blant
annet gjort gjeldende at tidsbruken i saken var i strid med EMK artikkel 5. nr. 4.
Høyesteretts kjæremålsutvalg besluttet 24. februar 2006 å tillate anken fremmet for så
vidt gjelder spørsmålet om tidsforløpet er i strid med EMK artikkel 5. nr. 4. For øvrig ble
anken ikke tillatt fremmet.
(11) Jeg er kommet til at anken må føre frem.

3
(12) As begjæring om at sikringen skulle innstilles ble satt frem 26. august 2003. Endelig dom
i saken avsies av Høyesterett i dag, nesten to år og ni måneder senere. Selv om anken til
Høyesterett delvis ble nektet fremmet ved Høyesteretts kjæremålsutvalgs beslutning 24.
februar 2006, må det avgjørende tidspunktet i en sak som denne være når saken blir
endelig avsluttet for domstolene.
(13) Spørsmålet er om en så lang saksbehandlingstid er i strid med EMK artikkel 5 nr. 4. Etter
denne bestemmelsen skal enhver som er berøvet sin frihet ha rett til å anlegge sak slik at
lovligheten av frihetsberøvelsen raskt –”speedily” – skal bli avgjort av en domstol, og slik
at løslatelse blir beordret dersom frihetsberøvelsen er ulovlig. Det er på det rene at
bestemmelsen kom til anvendelse i saker om sikring, jf. EMDs dom av 29. august 1990 i
sak 11701/75 E/85 mot Norge, den såkalte Arne-saken. Det er heller ikke tvilsomt at
kravet gjelder i forvaringssaker, det vil si i saker om tidsubestemt frihetsberøvelse der
denne reaksjonen er fastsatt av en domstol med lengstetid, jf. Møse i Norsk
Lovkommentar 2005 bind 3 side 3130 i note 45.
(14) Kravet til fremdrift er mindre strengt enn i i artikkel 5 nr. 3 som gjelder fremstilling for
en dommer for varetektsfengsling – straks (”promptly”) – men betydelig strengere enn
kravet på å få avgjort en straffesiktelse etter § 6 nr. 1 – innen rimelig tid (”within
reasonable time”). Det fremgår av EMDs praksis at kravet til rask behandling må
vurderes konkret, slik at det blant annet ikke medregnes forsinkelser som må tilregnes
domfelte.
(15) I saken E mot Norge kom EMD til at en periode på rundt to måneder fra saken ble
satt i gang til det forelå dom i første instans ikke tilfredsstilte kravet til rask avgjørelse.
Det ble pekt på at fem uker fra saken kom inn, til hovedforhandling, i seg selv var for
langt, og på at det ikke var akseptabelt at det tok tre uker fra hovedforhandlingen til dom
ble avsagt. Til tross for at EMD med dette stilte et betydelig strengere krav enn hva som
den gang ble ansett som vanlig og akseptabel tidsbruk for denne type saker etter norsk
praksis, er spørsmålet, utover kravet om påskyndelse etter § 39 f tredje ledd, jf. § 39 b
annet ledd ikke nærmere vurdert i forarbeidene til de nye forvaringsreglene, eller i
forbindelse med overgangsreglene. I Justisdepartementets rundskriv om dommen av
16. januar 1991, het det imidlertid:
”Når domstolene mottar stevning i slike saker, er det viktig at saksforberedelse skjer
meget raskt. Det bør settes kort tilsvarsfrist. Man bør snarest finne et tidspunkt for
hovedforhandling. Dersom det er nødvendig å oppnevne sakkyndige for å vurdere
saksøkerens nåværende mentale tilstand, må disse oppnevnes så raskt som mulig.
Forøvrig minnes det om at tvml § 319, slik den lyder etter lovendringen 24 august 1990
nr 54 (i kraft fra 1 januar 1991), gir adgang til å innskrenke varselet til
hovedforhandling til tre dager dersom saken trenger rask behandling, og i særlig
påtrengende tilfeller til en dag. Domsskriving i slike saker må prioriteres.
Det vil avhenge av de konkrete forhold hvor lang behandlingstid som kan godtas. Man
bør imidlertid merke seg Domstolens uttalelse om at 8 uker umiddelbart var vanskelig å
forene med begrepet ”speedily”, og at den konkluderte med at dette var for lang tid i
den konkrete sak.”
(16) Dette som sies i rundskrivet må også gjelde når domfelte i henhold til overgangsreglene
fremsetter krav om innstilling av sikring eller påtalemyndigheten tar ut tiltalebeslutning
for konvertering til forvaring.

4
(17) Det blir etter dette klart at det samlede tidsforløpet i vår sak representerer en krenkelse. Ut
over den fremstillingen av saksforløpet jeg har gitt innledningsvis, finner jeg det ikke
nødvendig å gå inn på de enkelte stadier i prosessen, som hver for seg er blitt for lange i
forhold til EMKs krav. Dette gjelder også saksbehandlingen i lagmannsretten og
Høyesterett. A har brukt rettsmidler. Ellers er det på det rene at ingen del av tidsforløpet
kan tilskrives ham. Hans forsvarer for de tidligere instanser har jevnlig begjært saken
påskyndet, og har herunder vist til EMK artikkel 5 nr. 4. Jeg tilføyer at det kan se ut som
påtalemyndigheten mer har fokusert på utløpet av sikringsperioden i dommen fra 2000, på
sin egen begjæring om konvertering av sikringsdommen og ettårsfristen i
overgangsbestemmelsen nr. 4, enn på As eget krav. At uttalelse fra psykiatrisk sakkyndig
var nødvendig for å vurdere om lovens vilkår for konvertering var til stede, måtte være
klart for påtalemyndigheten allerede da tiltalen ble tatt ut i mai 2004. Dette kunne også
tingretten ha sett straks stevningen kom inn.
(18) Påtalemyndigheten har gjort gjeldende at artikkel 5 nr. 4 ikke er anvendelig for hele
tidsrommet, fordi A i perioden dels har sonet en ordinær straffedom, dels sittet
varetektsfengslet og dels vært på frifot. Fra 15. oktober 2004 sonet han en dom for andre
forhold. Fra 13. januar 2005 var han varetektsfengslet med utgangspunkt i
sikringsdommen, jf. straffeprosessloven § 171 nr. 3. Han ble løslatt 21. juni 2005. Den
26. august 2005 ble han igjen varetektsfengslet på grunnlag av nye straffbare forhold. Jeg
kan ikke se at dette har betydning i saken. Kravet om opphør av sikring/konvertering til
forvaring var fortsatt ikke behandlet av noen domstol. At sikringsperioden var utløpt tilsa
tvert i mot at saksbehandlingen ble påskyndet.
(19) Når det er konstatert konvensjonsbrudd, har den krenkede rett til et effektivt rettsmiddel
– ”remedy” – jf. EMK artikkel 13. I straffesaker vil dette normalt gis virkning for
straffutmålingen slik at straffen reduseres. Ved idømmelse av forvaring kunne man tenke
seg tilsvarende konsekvens for minstetidens lengde, som imidlertid vil ha begrenset
materiell betydning og som heller ikke er aktuell i vår sak. Jeg ser det heller ikke som
tilstrekkelig i vår sak, som representerer et markant brudd på kravet til rask
saksbehandling, at krenkelse fastslås i domspremissene.
(20) A har ikke lidt noe økonomisk tap. Derimot har den lange saksbehandlingstiden hindret et
tilrettelagt opplegg for ham i tråd med forutsetningen for forvaringsreaksjonen. I stedet
har han blant annet i lengre tid sittet varetektsfengslet. Jeg finner derfor at han bør
tilkjennes en oppreisning, jf. straffeprosessloven § 447 annet ledd jf. EMK artikkel 13 og
menneskerettsloven § 2. Oppreisningen kan passende settes til 50 000 kroner.
(21) Jeg stemmer for denne
DOM:
Staten v/Justisdepartementet betaler 50 000 – femtitusen – kroner i oppreisning til A
innen 2 – to – uker fra forkynnelsen av denne dom.

5
(22) Dommer Stang Lund: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(23) Dommer Bruzelius: Likeså.
(24) Kst. dommer Kaasen: Likeså.
(25) Dommer Lund: Likeså.
(26) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
Staten v/Justisdepartementet betaler 50 000 – femtitusen – kroner i oppreisning til A
innen 2 – to – uker fra forkynnelsen av denne dom.