Sammendrag: Matningsdal, Stang Lund, Oftedal Broch, Skoghøy og DolvaA ble ved Gulating lagmannsretts dom av 29. juni 2001 dømt til fengsel i 18 år for overlagt drap, medvirkning til falsk forklaring og noen ytterligere lovovertredelser. Domfellelsen for medvirkning til falsk forklaring var begrunnet i at han få dager etter drapet hadde fått en bekjent til å gi en falsk politiforklaring for på denne måten å skaffe seg alibi for drapstidspunktet. Etter kort tid trakk vedkommende denne forklaringen tilbake.Etter domfellelsen i herredsretten regisserte han et nytt opplegg for å få det til å fremstå som om drapet var begått av denne bekjente, slik at han selv kunne bli frifunnet. Privatetterforsker Ola H. Thune ble engasjert, og foretok en del avhør og rekonstruksjoner i saken. Overfor forsvareren og Thune uttalte han at han mente denne bekjente stod bak drapet - noe som også ble brakt videre til Bergensavisen og førte til store oppslag der, uten at den bekjente ble navngitt. Thune gav også en omfattende forklaring under ankeforhandlingen. Videre fikk domfelte en tidligere medsiktet i saken til å gi en forklaring som skulle styrke versjonen om at det var denne bekjente som stod bak drapet. Høyesterett uttalte at allmennpreventive hensyn tilsier at det må reageres strengt mot falsk anklage om forbrytelser. Straffutmålingen må ta utgangspunkt i alvoret i den handlingen beskyldningen gjelder. Den aktuelle beskyldningen gjaldt en svært alvorlig drapshandling og en narkotikaforbrytelse som samlet kvalifiserte for henimot lovens lengstestraff på fengsel i 21 år. Man stod ikke overfor noen impulshandling, men velregisserte, vedvarende og overlagte anklager. Dersom man så bort fra straffedommen på fengsel i 18 år, ville etter dette et naturlig straffenivå ha vært fengsel i om lag fire år. Tingretten og lagmannsretten hadde anvendt straffeloven § 64 og utmålt en fengselsstraff på henholdsvis seks og ni måneder. Da domsavsigelsen i tingretten danner skjæringspunktet for anvendelsen av § 64, jf. Rt. 2001 side 1606, var dette uriktig. Men selv om § 64 ikke er direkte anvendelig, kan det likevel ved straffutmålingen legges vekt på samlet soningstid for de to dommene. Hvilken vekt den tidligere dommen eventuelt skal ha, beror på lengden av den tidligere utmålte straff. Etter dette ble straffen skjerpet til fengsel i to år.

NORGES HØYESTERETT
Den 27. februar 2004 avsa Høyesterett dom i
HR-2004-00418-A, (sak nr. 2003/1503), straffesak, anke,
I.
Den offentlige påtalemyndighet (statsadvokat Eirik Stolt-Nielsen)
mot
A (advokat Arne Meltvedt)
II.
A (advokat Arne Meltvedt)
mot
Den offentlige påtalemyndighet (statsadvokat Eirik Stolt-Nielsen)
S T E M M E G I V N I N G :
(1) Dommer Matningsdal: Saken gjelder straffutmålingen ved falsk anklage om drap,
jf. straffeloven § 168 første straffalternativ.
(2) I straffesak mot A og B for falsk anklage avsa Gulating lagmannsrett 7. november 2003
dom, som for A har slik domsslutning:
”1. A, f. 00.00.1966, dømmes for forbrytelse mot strl. § 168 første str.alt til en
straff av fengsel i 9 – ni – måneder, som særskilt dom i forhold til Gulating
lagmannsretts dom 29. juni 2001, jfr. strl. § 64.”
(3) Dommen er avsagt etter anke over Bergen tingretts dom av 27. februar 2003, hvor A for
samme forhold ble dømt til fengsel i seks måneder.

2
(4) Både påtalemyndigheten og A har anket til Høyesterett over lagmannsrettens
straffutmåling, som er tillatt fremmet. A har også anket over lagmannsrettens
lovanvendelse. Denne ankegrunnen er ikke tillatt fremmet.
(5) Jeg er kommet til at påtalemyndighetens anke må tas til følge, og at straffen settes som
påstått til fengsel i to år.
(6) A er 37 år gammel. Han er ugift og uten forsørgelsesbyrde. A er i perioden 1982 til 2001 i
alt straffedømt fem ganger. På 1990-tallet er han domfelt to ganger for
narkotikaforbrytelser, mens siste dom av 29. juni 2001, som denne saken har sitt utspring
i, gjelder overlagt drap hvor han ble dømt til fengsel i 18 år.
(7) Sakens bakgrunn er at C søndag 20. juni 1999 ble drept i Gjervik i Lindås kommune. I
juli 1999 ble A, B og D siktet for drapet. Saken mot D ble i august samme år henlagt som
”intet straffbart forhold”. Videre besluttet riksadvokaten i februar 2000 at saken mot B
skulle henlegges på grunn av bevisets stilling. A ble ved Nordhordland herredsretts dom
av 30. juni 2000 dømt til fengsel i 17 år for overlagt drap, medvirkning til falsk forklaring
samt noen ytterligere forhold som jeg ikke går nærmere inn på.
(8) Et sentralt spørsmål under etterforskningen, og under hovedforhandlingen for
herredsretten, var om A hadde alibi for drapstidspunktet. Domfellelsen for medvirkning
til falsk forklaring gjelder et forsøk fra A på å skaffe seg slikt alibi. Medvirkningen bestod
i at han kort tid etter drapet instruerte D og B til uriktig å forklare at D omkring
drapstidspunktet hadde kjørt B til drapssedet, og deretter returnert med ham til Åsane.
Dette førte til at D den 5. juli 1999, som vitne, gav denne forklaringen til politiet, som han
senere trakk tilbake. Denne tilbaketrekningen skjedde etter at D hadde blitt pågrepet og
varetektsfengslet som siktet for drapet. For den falske forklaringen ble D ved Gulating
lagmannsretts dom av 10. november 2000 dømt til fengsel i 36 dager.
(9) Etter herredsrettens dom ble privatetterforsker, nå politiinspektør, E engasjert. Han
foretok en del avhør og rekonstruksjoner i saken. Overfor forsvareren og E uttalte A at
han mente en nærmere bestemt person stod bak drapet – noe som ble brakt videre til
Bergens Tidende som i et oppslag 19. desember 2000 hadde en artikkel om dette, men
uten at den alternative gjerningsmannen ble navngitt. Da ankeforhandlingen på dette
tidspunktet var nær forestående, henvendte en statsadvokat ved Hordaland
statsadvokatembeter seg den 4. januar 2001 til As forsvarer og ba om at de opplysningene
A mente å ha, ble konkretisert slik at de kunne bli gjenstand for etterforskning før
ankeforhandlingen.
(10) Av andre grunner ble ankeforhandlingen utsatt, og i brev av 19. og 23. april 2001 til As
forsvarer minnet førstestatsadvokat Wangberg om saken. Etter dette gav A den 11. mai
2001 en omfattende politiforklaring hvor han forklarte at D hadde tilstått drapet overfor
ham, og at D, sammen med B, drapskvelden hadde vært involvert i et narkotikaopplegg
som omfattet befatning med heroin.
(11) Dagen før ankeforhandlingen, søndag 20. mai 2001, hadde Bergensavisen et nytt stort
oppslag om den angivelig, nye drapsmannen.

3
(12) A gjentok anklagene under ankeforhandlingen 22. mai 2001, og etter begjæring fra aktor
ble de protokollert. Heroinpartiet kunne, ifølge A, omfatte fra 1 til 200 gram. Under sin
vitneforklaring uttalte B at det omfattet ca. 50 gram.
(13) A ble på ny funnet skyldig i overlagt drap, og ved lagmannsrettens dom av 29. juni 2001
ble straffen satt til fengsel i 18 år.
(14) Ved straffutmålingen bemerker jeg at det av allmennpreventive grunner må reageres
strengt mot falsk anklage om forbrytelser. Dette har lovgiver markert ved å fastsette
minstestraffen til fengsel i seks måneder, mens lengstestraffen er fengsel i åtte år. Etter
min mening er det ikke grunn til å redusere straffen fordi den falske anklagen er fremsatt
av en domfelt som på denne måten forsøkte selv å bli frifunnet. Selv om en tiltalt etter
norsk rett ikke kan straffes for falsk forklaring om eget straffbart forhold, illustreres dette
av at straffrihetsgrunnen i straffeloven § 167 første ledd etter sikker rettspraksis ikke fritar
for straff for medvirkning til andres falske forklaring eller for falsk anklage eller
ærekrenkelse.
(15) Med hensyn til straffenivået foreligger det ikke tidligere høyesterettspraksis som gir
særlig veiledning for denne saken. Straffutmålingen må imidlertid ta utgangspunkt i
alvoret i den handlingen som beskyldningen gjelder. I lagmannsrettens dom av 29. juni
2001 er drapet beskrevet slik:
”Det legges til grunn at C må ha blitt lokket til å følge med tiltalte ned mot sjøen, nær
stedet han senere ble funnet død. Her har tiltalte tildelt ham minst ett dødelig slag med
en stein eller lignende gjenstand, samt når han var bevisstløs, avfyrt et hagleskudd hvor
haglen har vært rettet inn i munnen på C, et såkalt kontaktskudd. Handlingen må
beskrives som en ren avretting av C .”
(16) Lagmannsretten kom som nevnt til at dette drapet, sammenholdt med de øvrige
forbrytelsene A ble dømt for, kvalifiserte for fengsel i 18 år. Når man i tillegg ser hen til
den narkotikaforbrytelsen som D ble anklaget for, gjaldt med andre ord anklagen
forbrytelser som samlet kvalifiserte for henimot lovens lengstestraff på fengsel i 21 år.
(17) Anklagene førte rett nok ikke til at D
(18) ble siktet for forholdene, men avisomtalen må ha vært belastende for ham. Dessuten
måtte han møte i lagmannsretten to påfølgende dager og forsvare seg mot anklagene.
(19) Ved straffutmålingen legger jeg betydelig vekt at man ikke står overfor noen
impulshandling fra As side, men at det er tale om velregisserte, vedvarende og overlagte
anklager mot D. Som nevnt var As første strategi å få D til å avgi falsk forklaring for på
denne måten å skaffe seg alibi for drapstidspunktet. Da denne strategien mislyktes,
klekket han etter domfellelsen ut en ny plan hvor D, i stedet for å være et nyttig vitne,
fikk status som skyldig.
(20) Det styrket anklagen at privatetterforsker E ble engasjert. E utarbeidet en omfattende
rapport, og som privat engasjert sakkyndig gav han en omfattende forklaring under
ankeforhandlingen. For å styrke anklagen mot D fikk A B til å bekrefte anklagen om
narkotikaforbrytelse. Dette var særlig egnet til å gi anklagen tyngde fordi B selv ved sin
forklaring risikerte å pådra seg en alvorlig tiltale for befatning med 50 gram heroin. Vi
står således overfor et omfattende opplegg hvor A koordinerte sin egen anklage med en

4
anklage fra B, og hvor han ved sin opptreden har fått en privatetterforsker til å styrke sin
egen troverdighet.
(21) Ved å påvirke D til i 1999 å pådra seg straffansvar for falsk forklaring, hadde han bidratt
til å svekke Ds troverdighet. På denne måten økte han risikoen for at D på ny kunne bli
siktet for drapet.
(22) Dette viser at vi står overfor en person som har utvist et fast forbrytersk forsett over lang
tid, og som nærmest ikke vek tilbake for noe for å få overført mistanken til D for å redde
seg selv. For denne handlingen mener jeg at straffenivået som utgangspunkt ville ha vært
fengsel i om lag fire år dersom A ikke allerede hadde vært idømt fengsel i 18 år.
(23) Da handlingen er begått før lagmannsrettens dom i drapssaken, har lagmannsretten
anvendt straffeloven § 64. Dette er uriktig. I Rt. 2001 side 1606, som er fulgt opp i senere
saker, senest i Høyesteretts dom av 25. februar 2004 i sak HR-2004-00395-A er det
fastslått at domsavsigelsen i tingretten danner skjæringspunktet både ved fullstendig og
begrenset anke. Men selv om straffeloven § 64 ikke kommer til anvendelse, kan det
likevel ved straffutmålingen legges vekt på samlet soningstid for de to dommene. Hvilken
vekt den tidligere dommen eventuelt skal ha, beror på lengden av den tidligere utmålte
straff. Jeg er etter dette kommet til at straffen bør settes i samsvar med aktors påstand til
fengsel i to år.
(24) Under ankeforhandlingen har det blitt reist spørsmål om lagmannsretten i drapssaken ved
straffutmålingen uriktig har lagt vekt på den falske anklagen. Jeg er enig med forsvareren
i at dommen inneholder en formulering som isolert sett kunne tyde på dette. Men når det
aktuelle avsnittet leses i sammenheng, forstår jeg lagmannsretten slik at den ved
straffutmålingen har sett bort fra den falske anklagen.
(25) Jeg stemmer for denne
D O M:
I lagmannsrettens dom, domsslutningen punkt 1, gjøres den endring at straffen settes til
fengsel i 2 – to – år. Henvisningen til straffeloven § 64 utgår.
(26) Dommer Stang Lund: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(27) Dommer Oftedal Broch: Likeså.
(28) Dommer Skoghøy: Likeså.
(29) Dommer Dolva: Likeså.
(30) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :

5
I lagmannsrettens dom, domsslutningen punkt 1, gjøres den endring at straffen settes til
fengsel i 2 – to – år. Henvisningen til straffeloven § 64 utgår.