Sammendrag: Rieber-Mohn, Øie, Utgård, Oftedal Broch og ScheiSaken gjaldt spørsmålet om en jente på 13 år og 7 måneder og en mann på 21 år var "omtrent jevnbyrdige i alder og utvikling" da den seksuelle omgang fant sted, jf. straffelovens § 195 fjerde ledd. Spørsmålet om den objektive ansvarsregel i § 195 tredje ledd er forenlig med uskyldspresumsjonen i EMK artikkel 6 nr. 2, ble også berørt. Den seksuelle omgang gjaldt blant annet ett samleie og ett likestilt tilfelle, jf. straffelovens § 206, og dessuten ett tilfelle av annen seksuell omgang.Tingretten fant at § 195 fjerde ledd ikke kom til anvendelse og dømte A til ett år betinget fengsel, jf. straffelovens § 59 annet ledd. Lagmannsretten fant at partene var omtrent jevnbyrdige i alder og utvikling, og frifant tiltalte med hjemmel i § 195 fjerde ledd. Ingen av instansene fant at den objektive ansvarsregel i § 195 tredje ledd var problematisk i forhold til EMK artikkel 6 nr. 2. Høyesterett kom til at aldersforskjellen i dette tilfellet klart var for stor til at § 195 fjerde ledd kunne anvendes. Aldersvilkåret er et selvstendig vilkår, det er en absolutt grense når det gjelder aldersforskjell, dog slik at denne grense kan variere med hvilket alderstrinn partene befinner seg på. Lagmannsrettens dom med hovedforhandling måtte derfor oppheves. Høyesterett uttalte seg også om forholdet mellom § 195 tredje ledd og uskyldspresumsjonen i EMK artikkel 6 nr. 2. Det ble pekt på at den objektive ansvarsregel, villfarelse om alderen utelukker ikke straffeskyld, reiser problemer i forhold til EMDs praktisering av artikkel 6 nr. 2. Problemet består i at § 195 tredje ledd, i motsetning til § 196 tredje ledd, ikke gir tiltalte noen mulighet for å gå fri for straff på subjektivt grunnlag. Det må her foretas en proporsjonalitetsvurdering der hensynet til de tiltalte på den ene side, og hensynet til unge fornærmede på den annen, må veies mot hverandre. Uttalt at forholdet til uskyldspresumsjonen neppe ville ha vært problematisk hvis § 195 tredje ledd hadde hatt en slik reservasjon for den aktsomme opptreden som § 196 tredje ledd.

NORGES HØYESTERETT
Den 27. august 2004 avsa Høyesterett kjennelse i
HR-2004-01445-A, (sak nr. 2004/534), straffesak, anke,
Den offentlige påtalemyndighet (statsadvokat Helge J. Kaasbøll)
mot
A (advokat Arve Opdahl)
S T E M M E G I V N I N G :
(1) Dommer Rieber-Mohn: Saken gjelder spørsmålet om en jente på 13 år og 7 måneder og
en mann på 21 år var ”omtrent jevnbyrdige i alder og utvikling” da den seksuelle omgang
fant sted, jf. straffelovens § 195 fjerde ledd. Saken reiser også spørsmålet om den
objektive ansvarsregel i § 195 tredje ledd, ”Villfarelse om alder utelukker ikke
straffeskyld”, er forenlig med uskyldspresumsjonen i EMK artikkel 6 nr. 2.
(2) Ved beslutning av statsadvokatene i Trøndelag 27. mai 2003 ble A, født 18. november
1981, satt under tiltale for overtredelse av:
”I.
Straffeloven § 195, 1. ledd, 2. straffalternativ,
for å ha hatt seksuell omgang, nemlig samleie, med et barn under 14 år.
Grunnlaget er følgende forhold:
a)
Søndag 5. januar 2003 om ettermiddagen eller kvelden på parkeringsplassen nedenfor
aldersheimen i X, masturberte han kjønnsorganet til B, født 16. mai 1989, og/eller førte
han en eller to fingre inn i hennes vagina, samt at han førte penis inn i munnen hennes.
b)
Tirsdag 14. januar 2003 ca. kl. 1900 i --- gt. 19 B i Y, førte han penis inn i vagina til B,
født 16. mai 1989.
II.
Straffeloven § 195, 1. ledd, 1. straffalternativ,
for å ha hatt seksuell omgang med et barn under 14 år.

2
Grunnlaget er følgende forhold:
Mandag 30. desember 2002 ca. kl. 1700 på parkeringsplassen ved X ungdomsskole,
masturberte han kjønnsorganet til B, født 16. mai 1989, og/eller førte han en eller to
fingre inn i hennes vagina.”
(3) Stjør- og Verdal tingrett avsa 5. september 2003 dom med slik domsslutning:
”A, født 00.00.1981, dømmes for overtredelse av straffelovens § 195, første ledd annet
straffalternativ og straffelovens § 195, første ledd første straffalternativ til fengsel i 1 –
ett – år. Fullbyrdelsen av straffen utsettes i medhold av straffeloven §§ 52–54 med en
prøvetid på 2 – to – år. Straffeloven § 62 og § 59, annet ledd er anvendt.”
(4) Tingretten fant at partene på grunn av den store aldersforskjellen ikke var jevnbyrdige i
alder og utvikling, og at § 195 fjerde ledd ikke kom til anvendelse, men straffelovens § 59
annet ledd ga anledning til å gå under minstestraffen på fengsel i 2 år og 1 måned, jf.
§ 62. Bestemmelsens tredje ledd ble ikke ansett for å være i strid med EMK artikkel 6
nr. 2.
(5) Etter domfeltes anke avsa Frostating lagmannsrett, satt med lagrette, 26. februar 2004
dom med slik domsslutning:
”A, født 00.00. november 1981, frifinnes.”
(6) Lagretten var forelagt tre hovedspørsmål basert på tiltalen og besvarte disse med ja.
Lagretten var dessuten forelagt et tilleggsspørsmål om A og B var omtrent jevnbyrdige i
alder og utvikling og besvarte også dette med ja. Lagmannsretten fant deretter, med
hjemmel i straffelovens § 195 fjerde ledd, at straffen burde falle bort og frifant A.
(7) Påtalemyndigheten har anket frifinnelsen til Høyesterett. Anken gjelder lovanvendelsen
under skyldspørsmålet og bygger på lagmannens protokollerte rettsbelæring vedrørende
forståelsen og anvendelsen av § 195 fjerde ledd. Under ankeforhandlingen for
lagmannsretten hadde forsvareren også begjært protokollert et avsnitt fra lagmannens
rettsbelæring om forholdet mellom § 195 tredje ledd og EMK artikkel 6 nr. 2. I brev av
22. mars 2004 til Høyesteretts kjæremålsutvalg ba forsvareren, under forutsetning av at
påtalemyndighetens anke ble fremmet, om at ”As anførsler i forhold til Strl. § 195,
3. ledd, blir tillatt fremmet”.
(8) Ved beslutning i kjæremålsutvalget 27. april 2004 ble anken tillatt fremmet, og det ble
videre besluttet at As ”anførsel vedrørende straffeloven § 195 tredje ledd og dets forhold
til EMK artikkel 6 nr. 2 kan tas opp under ankeforhandlingen”.
(9) Aktor har for Høyesterett særlig anført at aldersforskjellen er altfor stor til at § 195 fjerde
ledd kommer til anvendelse, og at lagmannens rettsbelæring vedrørende denne
bestemmelse er uklar og uriktig. Om § 195 tredje ledd er det vist til at EMK artikkel 6
nr. 2 i utgangspunktet ikke er til hinder for regler om objektivt straffansvar. Lovgiveren
har nylig tatt stilling til § 195 tredje ledd og funnet at hensynet til de unge fornærmede er
så tungtveiende at det objektive ansvar kan forsvares. Bedømmelsen av eventuell
konvensjonsstrid må dessuten skje i tilknytning til den konkrete sak, og her er det
holdepunkter for å hevde at A har opptrådt uaktsomt med hensyn til fornærmedes alder.
(10) Forsvareren har særlig anført at rettsbelæringen og lagmannsrettens anvendelse av § 195
fjerde ledd er riktig. Retten har foretatt en korrekt helhetsbedømmelse av alder og

3
utvikling. Jo mer jevnbyrdige partene er i utvikling, jo større aldersforskjell må kunne
aksepteres. Fornærmede har fremstått som tidlig utviklet og tilnærmet voksen, hun tok
selv initiativ til de seksuelle handlingene og hadde tidligere seksuell erfaring. På den
annen side var domfelte en noe tilbaketrukket person uten slik erfaring. Aldersforskjellen
er nok for høy i forhold til foreliggende rettspraksis, men det bør være rom for en viss
utvikling. Det bør tas i betraktning at formålet med bestemmelsen er å unngå urimelige
resultater. I denne sak blir domfellelse svært urimelig. Partene var kjærester, og
fornærmede og hennes foreldre frarår sterkt at A straffes.
(11) Det er også grunnlag for frifinnelse fordi § 195 tredje ledd er i strid med EMK artikkel 6
nr. 2, og fordi A trodde og hadde grunn til å tro at fornærmede var godt over 14 år. På
dette punkt er rettsbelæringen uriktig.
(12) Jeg er kommet til at anken må tas til følge, og at lagmannsrettens dom med
hovedforhandling må oppheves.
(13) Straffelovens § 195 fjerde ledd fastsetter to kumulative vilkår for at denne regel om
straffnedsettelse og -bortfall skal komme til anvendelse – partene må være omtrent
jevnbyrdige i alder og utvikling. I denne sak er det holdepunkter for å anta at partene ikke
var så forskjellige i utvikling, selv om det alltid kan stilles spørsmål om det også gjelder
den psykiske modning når aldersforskjellen blir så stor som her. Det behøver jeg ikke å ta
stilling til, fordi jeg ikke under noen omstendighet kan se at A og fornærmede var omtrent
jevnbyrdige i alder da den seksuelle omgang fant sted. Det dreier seg om en
aldersforskjell på ca. 7 år og 6 måneder. I rettspraksis er mindre aldersforskjell enn denne
karakterisert som ”klart for stor”, jf. for eksempel Rt. 2002 side 730, som gjaldt
straffelovens § 196, hvor aldersforskjellen var ca. 5 år og 1 måned, og mindretallets
votum i dom av 30. april 2004 (HR-2004-00803-A), som flertallet på dette punkt antas å
ha vært enig i. Den sistnevnte sak gjaldt overtredelse av straffelovens § 195, og
aldersforskjellen var ca. 6 år og 3 måneder. Og – som førstvoterende uttrykker det i
Rt. 2003 side 442 – det kan være grunn til å akseptere noe større aldersforskjeller når
fornærmede er over 14 år, enn når vedkommende er under 14 år. Vilkåret om ”omtrent
jevnbyrdige” i alder er således relativt, for så vidt det avhenger av hvilket alderstrinn
partene befinner seg på. Men på hvert alderstrinn vil det finnes en absolutt grense når det
gjelder aldersvilkåret, jf. avsnitt 12 i avgjørelsen i Rt. 2003 side 442.
(14) Jeg ser ingen grunn til å utdype dette i den foreliggende sak, hvor aldersforskjellen etter
min mening er klart for stor til at § 195 fjerde ledd kan komme til anvendelse. Denne
prøvning av lagmannsrettens lovanvendelse under skyldspørsmålet kan jeg bygge
utelukkende på det tilleggsspørsmål som ble stilt lagretten, sammenholdt med lagrettens
svar. Som nevnt foreligger i saken også en protokollert rettsbelæring fra lagmannen
vedrørende § 195 fjerde ledd. Jeg anser det ikke nødvendig å gjengi den. Jeg nøyer meg
med å bemerke at rettsbelæringen etter mitt syn ikke får tilstrekkelig klart frem at § 195
fjerde ledd opererer med to kumulative, selvstendige vilkår som begge må være oppfylt,
og at det gjelder en absolutt grense for aldersvilkåret. Ut fra hva jeg har sagt, er
rettsbelæringen også uriktig ved at den konkluderer med at det ut fra en ”samlet
vurdering” synes ”forsvarlig for lagretten” å svare ja på tilleggsspørsmålet.
(15) Lagmannsrettens dom med hovedforhandling må etter dette oppheves. Jeg finner i den
forbindelse grunn til å knytte noen bemerkninger til forsvarerens anførsler om forholdet
mellom straffelovens § 195 tredje ledd og EMK artikkel 6 nr. 2.

4
(16) Straffelovens § 195 tredje ledd er langt på vei en regel som statuerer objektivt
straffansvar. Bestemmelsen konstitueres av to objektive straffbarhetsvilkår – det må
foreligge en seksuell omgang, og den ene av partene må være under 14 år. Uten tredje
ledd ville straffelovens § 40, jf. § 42 medføre at gjerningspersonens forsett måtte dekke
begge disse elementer i gjerningsbeskrivelsen. Men tredje ledd unntar det ene vilkåret, det
som gjør forholdet straffverdig og straffbart, fra forsettskravet og også fra et krav om
uaktsomhet. Den som er i aktsom god tro med hensyn til partnerens unge alder, er også
straffansvarlig. Her vil det nok i praksis sjelden være tale om aktsom god tro, men det kan
tenkes i helt særegne tilfeller. Jeg tilføyer at sakkyndige lovutvalg to ganger har foreslått å
innføre en reservasjon i § 195 om at ingen uaktsomhet fra gjerningspersonens side må
lede til straffrihet. Første gang var i 1960, se Straffelovrådets innstilling av 17. mars 1960
side 25. Forslaget ble videreført i Ot.prp. nr. 40 1961–62 side 12. Den gang hadde heller
ikke § 196 en slik reservasjon, og forslaget gjaldt naturligvis også denne bestemmelsen.
Stortinget innførte ved lov 15. februar 1963 nr. 2 den nåværende rettstilstand, hvor
muligheten for å gå fri ved aktsom god tro bare gjelder § 196. I Straffelovkommisjonens
delutredning om ”Seksuallovbrudd” (NOU 1997: 23) ble på ny foreslått å innføre også i
§195 en slik mulighet for å bli frifunnet på grunn av aktsom god tro. Forslaget fikk ikke
tilslutning av Justisdepartementet, se Ot.prp. nr. 28 1999–2000 side 53, og heller ikke av
Stortinget.
(17) EMK artikkel 6 nr. 2 lyder:
”Everyone charged with a criminal offence shall be presumed innocent until proved
guilty according to law.”
(18) Denne bestemmelse inneholder noen grunnleggende prinsipper for bevisbedømmelsen i
straffesaker, i første rekke at påtalemyndigheten har bevisbyrden for tiltaltes skyld. EMD
har ikke funnet at særlige presumsjonsregler, som for eksempel statuerer omvendt
bevisbyrde, eller endog regler om objektivt ansvar, er i strid med artikkel 6 nr. 2 hvis de
holdes innen rimelige grenser. Det heter således i avsnitt 28 i dom av 7. oktober 1988 i
saken Salabiaku mot Frankrike:
”Presumptions of fact or of law operate in every legal system. Clearly, the Convention
does not prohibit such presumptions in principle. It does, however, require the
Contracting States to remain within certain limits in this respect as regards criminal
law.
…….
Article 6 para. 2 (art. 6-2) does not therefore regard presumptions of fact or of law
provided for in the criminal law with indifference. It requires States to confine them
within reasonable limits which take into account the importance of what is at stake and
maintain the rights of the defence.”
(19) I saken ble det funnet forenlig med artikkel 6 nr. 2 at det etter den franske tollovgivning
er adgang til å domfelle personer, som ved tollkontroll viser seg å være i besittelse av
ulovlig gods, med mindre vedkommende selv beviser at det var uunngåelig (”force
majeure”).
(20) En nyere sak som kaster lys over artikkel 6 nr. 2 anvendt på regler om objektivt
straffansvar, er Janosevic mot Sverige, EMDs dom av 23. juli 2002. Saken gjaldt en

5
person som etter en administrativ saksbehandling var ilagt tilleggsskatt, som er å anse
som straff etter artikkel 6 nr. 1, på grunnlag av regler som ikke krever forsett eller
uaktsomhet. Ett av spørsmålene saken reiste var forholdet til uskyldspresumsjonen.
(21) I avsnitt 101 siterer EMD det avsnitt fra dommen i saken Salabiaku mot Frankrike som
jeg har gjengitt foran, og uttaler:
”Thus, in employing presumptions in criminal law, the Contracting States are required
to strike a balance between the importance of what is at stake and the rights of the
defence; in other words, the means employed have to be reasonably proportionate to the
legitimate aim sought to be achieved.”
(22) EMD fortsetter og konstaterer at de svenske regler ikke etterlot skattyteren i en situasjon
”without any means of defence”, se avsnitt 102. Det uttales blant annet:
”Thus, he could have claimed, as an alternative line of defence, that, even if he was
found to have furnished incorrect information to the Tax Authority, it was excusable in
the circumstances or that, in any event, the imposition of surcharges would be
manifestly unreasonable.”
(23) Når disse muligheter for forsvar ble veiet mot statens interesse i effektive skatteregler,
som skal sikre statens hovedinntektskilde, fant EMD at de svenske regler om tilleggsskatt
på objektivt grunnlag ”are confined within reasonable limits”, se avsnitt 104.
(24) Denne korte gjennomgang av straffelovens § 195 tredje ledd og innholdet av EMK
artikkel 6 nr. 2, belyst gjennom to sentrale avgjørelser i EMD, viser etter min mening at
§ 195 tredje ledd kan reise problemer i forhold til uskyldspresumsjonen. Det dreier seg
som nevnt om en straffebestemmelse med et objektivt straffansvar som et sentralt element
i bestemmelsen. Dessuten har den en minstestraff på to års fengsel hvis den seksuelle
omgang var samleie, og gjerningspersonen var fylt 18 år på gjerningstidspunktet, jf.
straffelovens § 55. Det står derfor mye på spill for domfelte i denne sak, selv om
straffnedsettelse kan være aktuelt på grunn av tilståelsen, jf. straffelovens § 59 annet ledd.
I den proporsjonalitetsvurdering som EMD legger opp til i de tidligere nevnte avgjørelser,
og som norske domstoler også må foreta, må hensynet til de tiltalte veies mot hensynet til
å beskytte unge fornærmede – et hensyn som har veiet tungt for lovgiveren ved tidligere
anledninger. Etter min mening vil forholdet mellom straffelovens § 195 tredje ledd og
EMK artikkel 6 nr. 2 bare komme på spissen hvis domfelte i vår sak, under en eventuell
ny behandling av saken, nektes å føre bevis for at han i enhver henseende var i aktsom
god tro med hensyn til fornærmedes alder, eller hvis det finnes bevist at han var i aktsom
god tro, men at domfellelse likevel skjer etter § 195 tredje ledd. Jeg finner grunn til å
tilføye at dersom § 195 tredje ledd hadde hatt en bestemmelse svarende til § 196 tredje
ledd, ville forholdet til EMK artikkel 6 nr. 2 neppe ha vært problematisk.
(25) Etter dette stemmer jeg for denne
K J E N N E L S E :
Lagmannsrettens dom med hovedforhandling oppheves.

6
(26) Dommer Øie: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(27) Dommar Utgård: Det same.
(28) Dommer Oftedal Broch: Likeså.
(29) Justitiarius Schei: Likeså.
(30) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
K J E N N E L S E :
Lagmannsrettens dom med hovedforhandling oppheves.