Dato: 2025-12-11

Sammendrag: Tiltalte ble i tingretten og lagmannsretten dømt for seksuell omgang med barn under 14 år og for befatning med fremstillinger av seksuelle overgrep mot barn. Høyesterett opphever den delen av lagmannsrettens dom som gjelder seksuell omgang.

Ifølge tiltalen skal handlingen ha skjedd ved én anledning mellom 2013 og 2016. Fornærmede er født i 2008. Tiltalen bygger på fornærmedes forklaring i et tilrettelagt avhør fra 2023.

Lagmannsretten legger i sin vurdering vesentlig vekt på at fornærmede tidligere har fortalt til andre at hun hadde vært utsatt for overgrep. Retten kommenterer imidlertid ikke at de tidligere forklaringene er betydelig mindre detaljerte enn den senere forklaringen som ligger til grunn for tiltalen.

Høyesterett påpeker at det ikke er uvanlig at barn unnlater å fortelle om overgrep som har skjedd, eller at forklaringen gis gradvis. Slik lagmannsrettens dom er utformet, blir det likevel stående uforklart hvordan retten har vurdert betydningen av at tiltalen bygger på en forklaring som ble gitt mange år etter at handlingen skal ha funnet sted, og som går lenger enn det fornærmede tidligere har uttrykt.

På bakgrunn av dette oppheves denne delen av lagmannsrettens dom.

Én dommer stemmer for opphevelse med en noe annen begrunnelse.

Dommen gir veiledning om kravene til bevisvurdering og utforming av domsgrunner og supplerer i denne sammenheng avgjørelsen HR-2025-458-A, avsagt tidligere i år. Den inneholder også generelle uttalelser om tilrettelagte avhør som bevis.

D O M
avsagt 11. desember 2025 av Høyesterett i avdeling med
dommer Wenche Elizabeth Arntzen
dommer Espen Bergh
dommer Kine Steinsvik
dommer Knut Erik Sæther
dommer Christian Lund
HR-2025-2472-A, (sak nr. 25-107463STR-HRET)
Anke over Gulating lagmannsretts dom 13. mai 2025
A (advokat John Christian Elden)
mot
Påtalemyndigheten (førstestatsadvokat Alf Butenschøn Skre)

2
S T E M M E G I V N I N G
(1) Dommer Bergh:
Sakens spørsmål og bakgrunn
(2) Saken gjelder anke over fellende dom i sak om seksuell omgang med barn under 14 år og
befatning med fremstillinger av seksuelle overgrep mot barn. Spørsmålene er om
lagmannsretten har anvendt beviskravet feil, og om domsgrunnene er mangelfulle.
(3) A ble 1. juli 2024 satt under tiltale for overtredelse av:
«I Straffeloven (1902) § 195 første ledd første straffalternativ
for å ha hatt seksuell omgang med barn under 14 år.
Grunnlag:
Ved en anledning i tidsperioden mellom 2013 og 2016 på sin daværende bopel i
---vegen 00 på X i Y, gned han fingrene sine gjentatte ganger på den nakne skjeden og
i området rundt endetarmsåpningen til B født 00.00.2008, og førte en finger inn i
skjeden hennes.
II Straffeloven § 311 første ledd
for å ha anskaffet, besittet og forsettlig skaffet seg tilgang til fremstilling av seksuelle
overgrep mot barn eller fremstilling som seksualiserer barn.
Grunnlag:
I tidsrommet fra august 2016 til 21. mars 2023 fra sin bopel i hhv. ---vegen 00 og/eller
Z 00 og/eller Æ 000 i Y og/eller andre steder har han gjentatte ganger bevisst skaffet
seg tilgang til bilder og filmer som viser seksuelle overgrep mot barn. Filene han har
gjort seg kjent med viser blant annet voksne menn som har vaginalt samleie med
jenter ned i ca. 1–2-årsalderen, voksne menn som fører fingre inn i kroppsåpningen til
jenter ned i ca. 1–2-årsalder, små jenter som har seksuell omgang med hverandre,
voksne menn som har seksuell omgang med sovende jenter, og jenter i seksuelt ladede
positurer. Han har også lagret slike filer på sin datamaskinen, HP laptop og på minst
ett eksternt lagringsmedium som han også har benyttet for å se slikt materiale på.»
(4) Tiltalebeslutningen er her gjengitt slik den lyder etter endringer foretatt under
ankeforhandlingen i lagmannsretten. Ved behandlingen i tingretten var perioden i post I
angitt som «mellom 2013 og 2015».
(5) Fornærmede B var venninne med tiltaltes datter C. Handlingene i post I skal ha skjedd i
forbindelse med at B var på overnattingsbesøk hos C, i hjemmet der også tiltalte bodde.
(6) Ved Hordaland tingretts dom 25. oktober 2024 ble A dømt etter tiltalen til fengsel i 4 år.
Han ble også dømt til å betale oppreisningserstatning til B med 300 000 kroner, til
kontaktforbud overfor B og til inndragning av PC og mobiltelefon. Tingretten tok ikke
stilling til om handlingene i post I skjedde før eller etter at straffeloven 2005 trådte i kraft
1. oktober 2015. I slutningen ble det derfor vist både til straffeloven 1902 § 195 første ledd
første straffalternativ og til straffeloven 2005 § 299 bokstav a.
HR-2025-2472-A, (sak nr. 25-107463STR-HRET)

3
(7) A anket til Gulating lagmannsrett, som 13. mai 2025 avsa dom med slik domsslutning:
«1. A, født 00.00.1972, dømmes for overtredelse av straffeloven § 299 bokstav a
og straffeloven § 311, sammenholdt med § 79 bokstav a, til fengsel i
4 – fire – år. Til fradrag kommer 3 – tre – dager for utholdt varetekt.
2. A dømmes til å tåle inndragning av 1 HP laptop og 1 iPhone 11.
3. Kontaktforbud idømmes ikke.
4. A betaler oppreisningserstatning til B med
250 000 – tohundreogfemtitusen – kroner innen 2 – to – uker fra dommens
forkynnelse.»
(8) Han ble altså dømt etter begge tiltalepostene også i lagmannsretten. Lagmannsretten bygde
på at handlingene i post I skjedde tidlig på høsten 2016 og anvendte derfor straffeloven
2005.
(9) A anket til Høyesterett over lovanvendelsen under skyldspørsmålet, saksbehandlingen og
straffutmålingen. Han krevde også ny behandling av erstatningskravet. Ved Høyesteretts
ankeutvalgs beslutning 21. august 2025 ble anken over lovanvendelsen under
skyldspørsmålet og saksbehandlingen tillatt fremmet. For øvrig ble anken ikke tillatt
fremmet. Ankeutvalget ga ikke samtykke til ny behandling av erstatningskravet, men
bemerket at dersom anken fører frem, må det også få betydning for dette kravet.
(10) A gjør for begge postene i tiltalen gjeldende at lagmannsretten har anvendt beviskravet
uriktig, og at domsgrunnene knyttet til bevisvurderingen er mangelfulle. Han har lagt ned
påstand om at lagmannsrettens dom med ankeforhandling oppheves.
(11) Påtalemyndigheten gjør gjeldende at det ikke foreligger noen feil ved lagmannsretten dom,
og har lagt ned påstand om at anken forkastes.
Mitt syn på saken
Bakgrunnen
(12) Fornærmede B la høsten 2022 ut en video på TikTok som antydet at hun var blitt utsatt for
et seksuelt overgrep fra en voksen. Videoen ble fanget opp av politiets nettpatrulje. Saken
ble anmeldt i februar 2023. Fornærmede ble kalt inn til et tilrettelagt avhør i mars samme
år. På basis av det som kom frem i avhøret, ble A siktet og senere tiltalt for seksuell
omgang med barn, tiltalen post I.
(13) Det ble i forbindelse med siktelsen foretatt ransaking på tiltaltes bopel. På en mobiltelefon
og en bærbar PC ble det funnet materiale som viser seksuelle overgrep, eller som
seksualiserer barn. Disse funnene danner utgangspunkt for tiltalen post II.
HR-2025-2472-A, (sak nr. 25-107463STR-HRET)

4
Ankegrunnene
(14) Anken over lovanvendelsen gjelder lagmannsrettens anvendelse av beviskravet, og anken
over saksbehandlingen gjelder lagmannsrettens domsgrunner knyttet til bevisvurderingen.
Det er nær sammenheng mellom disse ankegrunnene. Vurderingen av om beviskravet er
anvendt riktig, må bygge på lagmannsrettens begrunnelse – domsgrunnene.
(15) Jeg vil først redegjøre for sentrale rettslige utgangspunkter når det gjelder
bevisvurderingen og de kravene som stilles til domsgrunnene knyttet til bevisvurderingen.
Deretter vil jeg gå nærmere inn på lagmannsrettens domsgrunner for hver av de to
tiltalepostene.
Rettslige utgangspunkter
Krav til bevisvurderingen og domsgrunnene
(16) Høyesterett har i en dom fra tidligere i år, HR-2025-458-A, gått bredt inn på de krav som
stilles til rettens bevisvurdering i straffesaker, herunder gjennomføringen av
troverdighetsvurderinger. Avgjørelsen behandler også kravene til rettens begrunnelse
– domsgrunnene – i denne sammenheng. Som utgangspunkt for vurderingene i saken her
er det i hovedsak tilstrekkelig å vise til den avgjørelsen. Jeg vil likevel fremheve enkelte
punkter.
(17) I dommen avsnitt 23 understrekes det grunnfestede prinsippet at straffeskyld må være
bevist utover enhver rimelig tvil. Samtidig fremheves, med henvisning til Rt-2005-1353, at
dette beviskravet gjelder for bevisresultatet og ikke for de enkelte momentene i
bevisvurderingen.
(18) Etter å ha påpekt utgangspunktet om fri bevisvurdering understreker førstvoterende i
avsnitt 26 følgende:
«Bevisvurderingen er likevel ikke helt ubundet av normer. Et grunnleggende krav er at
retten går frem på en betryggende måte som, i lys av den høye bevisterskelen som
gjelder, er godt egnet til å sikre et riktig resultat. Dommerne kan ikke bygge på
magefølelse, intuisjon eller ureflektert synsing, men må gjøre en samvittighetsfull,
forstandig og rasjonell vurdering av bevisene.»
(19) I avsnitt 28 og 29 uttales følgende om bevisvurderingen:
«Domstolens behandling av en straffesak skjer med utgangspunkt i tiltalen, som
presenterer hendelsesforløpet i et perspektiv der tiltalte er skyldig. Retten bør
imidlertid også vurdere bevissituasjonen i motsatt perspektiv ved å stille seg følgende
spørsmål: Er det mulig å forstå bevisene slik at tiltalte er uskyldig? Hvis dette fremstår
som en realistisk mulighet ut fra det samlede bevisbildet, må tiltalte frifinnes.
I beslutningsteori er det pekt på at en slik tilnærming reduserer risikoen for det som
betegnes som bekreftelsesfeller eller ‘tunnelsyn’. Disse teoriene fremhever at dersom
bevisene bare vurderes ut fra en hypotese om at tiltalte er skyldig, oppstår fare for
feilslutninger. Det kan – på grunn av ubevisste psykologiske mekanismer – føre til at
bevis som i seg selv er nøytrale eller tvetydige, ved at de også kan passe med et
hendelsesforløp hvor tiltalte er uskyldig, blir bedømt slik at de underbygger
HR-2025-2472-A, (sak nr. 25-107463STR-HRET)

5
straffeskyld, mens bevis som isolert sett kan tale mot straffeskyld, kan bli bortforklart
eller tillagt liten vekt i den samlede bevisvurderingen.»
(20) I avsnitt 30 og 31 kommer førstvoterende inn på hvordan de utgangspunktene som er
beskrevet, skal anvendes ved gjennomføring av bevisvurderingen og utforming av
domsgrunnene. Han fremhever at bevisvurderingen i den enkelte sak må tilpasses det
konkrete bevisbildet. Videre gir han uttrykk for at det ikke er krav om at domsgrunnene
viser at retten har vurdert bevisene i de ulike perspektivene som er beskrevet i de
forutgående avsnittene. Bare når den alternative forståelsen av bevisene utgjør et
springende punkt i saken som ellers vil bli stående uforklart, må det gis en særskilt
begrunnelse.
(21) Kravene til redegjørelse for bevisvurderingen i domsgrunnene utdypes i avsnitt 42:
«Etter straffeprosessloven § 40 fjerde ledd skal domsgrunnene ‘angi hovedpunktene i
rettens bevisvurdering’. Dette kan presiseres slik at retten må redegjøre for ‘hvorfor et
bestemt bevisresultat legges til grunn’, jf. Rt-2011-172 avsnitt 29. Det som først og
fremst kreves, er at retten gjør rede for de springende – det vil si sentrale – punktene i
bevisvurderingen og kort angir hva som har vært avgjørende, jf. plenumsdommen i
Rt-2009-750 avsnitt 75 med henvisning til lovforarbeidene.»
(22) Det som kreves av begrunnelse for bevisvurderingen, er altså først og fremst at retten må
redegjøre for sine vurderinger på det som er sentrale – springende – punkter i den enkelte
saken.
(23) Også betydningen og gjennomføringen av troverdighetsvurderinger er behandlet i
dommen. I avsnitt 35 og 36 fremheves blant annet følgende:
«For det første: Troverdighetsvurderinger foretas ikke isolert, men inngår som del av
skyldvurderingen, der det strenge strafferettslige beviskravet gjelder.
Vurderingstemaet er derfor ikke hvem retten tror på eller fester størst lit til. For at
retten skal kunne konkludere med straffeskyld, må fornærmedes forklaring ikke
etterlate noen rimelig tvil om at tiltalte er skyldig. …
For det andre: Vitnepsykologisk forskning viser at ytre faktorer ved en person, slik
som fremtoning, kroppsspråk og måte å snakke på, gir et usikkert grunnlag for å
bedømme om en forklaring er sannferdig. Det er derfor grunn til å vise forsiktighet
med å trekke inn slike faktorer i troverdighetsvurderingen. Det sentrale i
troverdighetsvurderingen bør være innholdet i forklaringen, og ikke det inntrykket den
som forklarer seg, gir i retten.»
(24) Videre heter det i avsnitt 38:
«Jeg vil for det tredje understreke at fornærmedes forklaring, så langt det er mulig, må
etterprøves ved at retten sammenholder den med andre bevis som kan være egnet til å
svekke eller styrke den. Forklaringen vil sjelden stå alene, heller ikke i ‘ord mot ord’-
saker. Den vil nær sagt alltid suppleres av annen bevisførsel, for eksempel knyttet til
omstendigheter i tidsrommet før og etter hendelsen, selv om det ikke foreligger andre
bevis om selve overgrepssituasjonen.»
(25) Fornærmedes forklaring må altså så langt det er mulig sammenholdes med andre bevis. I
saker der fornærmedes forklaring står sentralt, må det fremgå av domsgrunnene at retten på
HR-2025-2472-A, (sak nr. 25-107463STR-HRET)

6
en betryggende måte har etterprøvd fornærmedes forklaring på det springende punktet i
saken, se HR-2025-1237-A avsnitt 35.
(26) Jeg bemerker at begrepet «troverdighet» slik det er brukt i det jeg har sitert fra
HR-2025-458-A, også omfatter det som i vitnepsykologien omtales som «pålitelighet», se
Tim Brennen og Sverre Blandhol, «Vitner og deres forklaringer. Troverdighet, pålitelighet
og korrekthet», Jussens Venner 2025 side 425-439.
Særlig om forklaringer gitt i tilrettelagte avhør
(27) Avhøret av fornærmede er i denne saken gjennomført ved tilrettelagt avhør som beskrevet i
straffeprosessloven § 239 følgende. Under hovedforhandlingen i tingretten og
ankeforhandlingen i lagmannsretten er opptak av avhøret avspilt i stedet for avhør av
fornærmede i retten, jf. straffeprosessloven § 298 første ledd. Under ankeforhandlingen i
lagmannsretten var fornærmede fylt 16 år, men det har etter det opplyste ikke vært
spørsmål om forklaring fra henne i retten etter den særlige regelen i § 298 første ledd andre
punktum.
(28) Ivaretakelsen av siktedes rettigheter i saker med tilrettelagte avhør er drøftet blant annet i
HR-2022-955-A, som direkte gjaldt informasjon om retten til supplerende avhør. Jeg viser
særlig til avsnitt 27 til 36 i denne avgjørelsen.
(29) Som det fremgår av avgjørelsen avsnitt 31, er straffeprosesslovens regler om tilrettelagte
avhør utformet med sikte på å oppfylle de kravene som følger av Den europeiske
menneskerettskonvensjon (EMK) artikkel 6 om rettferdig rettgang og praksis fra Den
europeiske menneskerettsdomstol (EMD). EMD har i sin praksis vektlagt de særlige
hensynene som gjør seg gjeldende ved seksuelle overgrep mot barn, se blant annet
avvisningsavgjørelsen 11. februar 2014 González Nájera mot Spania avsnitt 44 og 45. Som
det fremheves her, vil det i slike saker være avgjørende om det er etablert
minimumsgarantier som sikrer en tilfredsstillende balanse mellom siktedes og
fornærmedes rettigheter. De norske reglene om tilrettelagte avhør tar nettopp sikte på å
etablere en slik balanse.
(30) Foranlediget av partenes prosedyrer bemerker jeg at dette blant annet innebærer at det,
forutsatt at de norske reglene om gjennomføring av tilrettelagte avhør er fulgt fullt ut, ikke
kan kreves at retten i den enkelte sak også skal foreta en såkalt Al Khawaja-test. Denne
testen er utviklet av EMD for tilfeller der et vitne ikke møter i retten, og er bygd på EMDs
storkammerdom 15. desember 2011 Al-Khawaja og Tahery mot Storbritannia,
jf. HR-2022-955-A avsnitt 32 til 34 og HR-2025-974-A avsnitt 26 følgende.
(31) Når avspilling av tilrettelagt avhør skjer i stedet for personlig avhør, må det klare
utgangspunktet være at retten skal forholde seg til forklaringen i dette avhøret på samme
måte som når fornærmedes forklaring er avgitt i retten. Det medfører også at de sentrale
momentene ved troverdighetsvurderingen som er beskrevet i det jeg har sitert fra
HR-2025-458-A, gjelder på samme måte. Det utgangspunktet som er fremhevet i avsnitt
36 – at ytre faktorer som fremtoning, kroppsspråk og måte å snakke på gir et usikkert
grunnlag for vurdering av troverdighet – gjelder ikke mindre når retten må bygge på et
opptak av et avhør av et barn, uten at retten har annen kunnskap om barnet eller
omstendighetene knyttet til avhøret enn det som er opplyst i saken. Også ved tilrettelagte
HR-2025-2472-A, (sak nr. 25-107463STR-HRET)

7
avhør er det innholdet i forklaringen som er det sentrale, og som så må sammenholdes med
øvrige bevis.
(32) Som ved andre vitneforklaringer må retten bedømme en forklaring avgitt i et tilrettelagt
avhør ut fra alminnelig vitnepsykologisk kunnskap. Når fornærmede er et barn, må det
omfatte kunnskap om barn om vitner. Jeg nevner i denne sammenheng at
Domstoladministrasjonen i 2024 ga ut et kompendium om gjennomføring og bruk av
tilrettelagte avhør, Tone Davik, Tones ti bud. Tilrettelagte avhør av barn i saker om vold
og seksuelle overgrep. Det er grunn til fremheve at det er anerkjent at barn gjerne lar være
å fortelle om overgrep som har skjedd, se Prop. 112 L (2014–2015) side 51 med
henvisninger til vitnepsykologisk forskning. Dette medfører at det kan gå lang tid før barn
forteller om seksuelle overgrep, og at det ikke sjelden skjer gradvis, uten at dette
nødvendigvis gjør forklaringene inkonsistente og mindre verdt som bevis. Samtidig er det
en alminnelig erfaringssetning at minner kan svekkes over tid, og at det kan ha festet seg
inntrykk som ikke svarer overens med det som faktisk skjedde, se blant annet Tim Brennen
og Sverre Blandhol, Rettspsykologi, 2025 side 87–88.
Anken over tiltalen post I
Lagmannsrettens vurderinger
(33) Lagmannsretten starter sine vurderinger med et kort avsnitt som angir hva retten er
kommet til – konklusjonene, slik de også fremgår av domsslutningen.
(34) Deretter følger et innledende avsnitt om tiltalen post I som redegjør for forholdet mellom
fornærmede, B, og tiltalte og hans familie. Det som beskrives, er uomstridte faktiske
omstendigheter.
(35) Så kommer følgende avsnitt:
«Ved én av overnattingene, på et tidspunkt jentene gikk på barneskolen, lå de på Cs
soverom i første etasje. I løpet av kvelden eller natten ble fornærmede flyttet av tiltalte
til [rommet til tiltaltes sønn] i andre etasje. [Tiltaltes sønn] var da ikke hjemme. På et
tidspunkt gikk tiltalte og inn og la seg ved siden av fornærmede, som lå på gulvet på
en madrass. Tiltalte dro ned pyjamasbuksen og trusen til fornærmede, og befølte
henne i skrittet. Han kjente rundt både skjeden og analåpningen. I tillegg førte han en
finger inn i hennes skjede. Innimellom slikket eller suttet han på fingeren, før han på
nytt førte fingeren inn i skjeden. Dette skjedde flere ganger. Tiltalte sa at hun måtte gi
beskjed dersom han skulle stoppe, men våget ikke si noe. Hun både hørte og så at
tiltalte suttet på fingeren selv om det var mørkt i rommet, fordi det slapp inn noe lys
mellom gardinene og vinduet. Etter en stund stanset overgrepet og tiltalte forlot
rommet.»
(36) Lagmannsretten går her, uten å klargjøre at det er det man gjør, direkte fra en redegjørelse
for ubestridt faktum til å beskrive faktiske omstendigheter som gir grunnlag for
domfellelse etter tiltalen post I. Det må forstås slik at lagmannsretten i dette avsnittet
beskriver bevisresultatet – det faktum lagmannsretten har funnet bevist etter å ha
gjennomført sin bevisvurdering. Selv om det ikke fremgår uttrykkelig av lagmannsrettens
domsgrunner, forstår jeg det slik at det som beskrives, er i samsvar med fornærmedes
forklaring i det tilrettelagte avhøret.
HR-2025-2472-A, (sak nr. 25-107463STR-HRET)

8
(37) Det er ikke uvanlig at tingrettene og lagmannsrettene i straffedommer først beskriver
bevisresultatet og deretter begrunner hvorfor man har funnet et bestemt faktum bevist.
Dersom man velger en slik oppbygning, må det imidlertid fremgå tydelig hva som
behandles i de ulike delene av dommen. Lagmannsrettens opplegg i dette tilfellet gjør det
vanskelig å forstå sammenhengen i rettens drøftelse og er etter mitt syn uheldig.
(38) Jeg bemerker generelt at dersom man velger å starte med bevisresultatet, er det viktig at
den videre drøftelsen utformes slik at det ikke oppstår tvil om retten har vært seg bevisst de
forholdene som er beskrevet i HR-2025-458-A avsnitt 28 og 29 – faren for
bekreftelsesfeller eller «tunnelsyn». Domsgrunnene må ikke gi inntrykk av at retten har
begrenset seg til å holde enkeltbevis opp mot et utgangspunkt om at tiltalte er skyldig etter
tiltalen.
(39) Det neste avsnittet i lagmannsrettens dom lyder slik:
«Tiltalte har benektet at dette har skjedd. Lagmannsretten finner at hans forklaring kan
utelukkes. Det vises til at fornærmede i tilrettelagt avhør har gitt en troverdig
forklaring. Forklaringen om selve overgrepet er detaljert og nyansert, og gir et klart
inntrykk av å være selvopplevd. Det er ingen holdepunkter for at det har vært noen
situasjoner som har blitt misforstått. At en forklaring fremstår som troverdig, er likevel
ikke tilstrekkelig. I nærværende sak er det flere bevis som støtter opp om at overgrepet
har skjedd.»
(40) I innledningen av avsnittet kommer lagmannsretten meget kortfattet inn på tiltaltes
forklaring. Det konstateres umiddelbart at denne kan utelukkes, og dette begrunnes med at
fornærmede har gitt en troverdig forklaring i det tilrettelagte avhøret. Etter mitt syn kunne
lagmannsrettens drøftelse på dette punktet med fordel vært mer utfyllende, blant annet når
det gjelder innholdet i tiltaltes forklaring.
(41) I den avsluttende delen av avsnittet gir lagmannsretten uttrykk for riktig rettslig
utgangspunkt – at fornærmedes forklaring, så langt det er mulig, må etter prøves ved at den
sammenholdes med andre bevis, jf. HR-2025-458-A avsnitt 38, som jeg har sitert. Rettens
videre drøftelse er delt opp i fire punkter.
(42) Lagmannsretten viser først til det fornærmede skal ha fortalt til andre på ulike tidspunkter.
Én av disse er fornærmedes storesøster, som er 11 år eldre. På et tidspunkt skal
fornærmede ha fortalt til storesøsteren at «tiltalte hadde tatt på trusen hennes». I tingrettens
dom er samtalen med søsteren tidfestet til et tidspunkt da «fornærmede fortsatt gikk på
barneskolen». Lagmannsretten uttaler i denne sammenheng blant annet: «Ifølge
[storesøsteren] kom forklaringen litt etter litt over noe tid, men det var først i det
tilrettelagte avhøret alle opplysningene framkom.»
(43) Videre viser lagmannsretten til opplysninger som fornærmede skal ha gitt til sin mor. Dette
beskrives slik:
«Tilsvarende fortalte fornærmede ved en senere anledning til sin mor at noe hadde
skjedd da hun var liten. Moren forsto etter hvert at det var tiltalte som skulle ha gjort
noe fordi det skulle ha skjedd i forbindelse med overnatting, men uten at det kom frem
spesielle detaljer.»
HR-2025-2472-A, (sak nr. 25-107463STR-HRET)

9
(44) Lagmannsretten viser også til filmopptaket på TikTok, som ledet til anmeldelsen i saken.
Retten fremhever at fornærmede her «ga uttrykk for at hun hadde vært utsatt for overgrep».
Innholdet i opptaket beskrives ikke nærmere. For Høyesterett er det i denne sammenheng
vist til daværende forsvarers støtteskriv til lagmannsretten, der det heter: «I videoen
formidler fornærmede angivelig at hun endte opp i sengen til faren hos en venninne, og at
hun bare var en tenåringsjente.» Det hendelsesforløpet fornærmede ga uttrykk for på
TikTok, skiller seg dermed fra gjerningsbeskrivelsen i tiltalen ved at hun skal ha vært
«tenåringsjente», og ved at handlingene skal ha skjedd i «sengen til faren». Opptaket på
TikTok gir videre, slik jeg forstår det, ingen nærmere beskrivelse av seksuelle handlinger
eller seksuell omgang.
(45) Ved sin gjennomgang av fornærmedes forklaringer til andre viser lagmannsretten ikke til
rapporter som foreligger i saken fra to psykologer som fornærmede har hatt kontakt med
i 2022 og 2023. Begge disse rapportene var fremlagt for lagmannsretten. Den ene av dem
er omtalt og drøftet i tingrettens dom.
(46) I begge rapportene beskrives at fornærmede har fortalt om en hendelse da hun var 5 til 6 år
gammel, hvor far til en venninne kom inn på det rommet der hun skulle sove. I
redegjørelse fra kommunepsykolog Bjørnar Hornnes gis følgende beskrivelse av en
samtale med fornærmede som synes å være gjennomført i 2022 eller tidlig i 2023 – før det
tilrettelagte avhøret:
«Me snakkar ellers litt om episoden B opplevde då ho var 5–6 år med faren til
venninna som tok på ho. Ho fortel at ho ikkje har komme på om det kan ha skjedd
noko meir, men at ho nokon gongar føler det som at han har teke ho meir oppover
rumpa og magen, men ikkje andre stadar.»
(47) I et notat 29. juni 2023 fra en test knyttet til traumekartlegging beskriver psykolog Rune
Myklebust blant annet følgende:
«Oppgir seksuelt overgrep av far til venninne då ho var 6 år. Skulle overnatte hos ei
venninne og låg på kvelden inne på hennar rom. Fordi venninna lagde lyder, spurte ho
overgriper om det var mulig å ligge på eit anna rom. Vart plassert på ei madrass på
stebror til venninna sitt rom (han var bortreist). B forteller at overgriper komme inn på
rommet og la seg ned ved siden av ho. Avkrefter penetrering, gir uttrykk for at det blir
for vanskelig å gå nærmare inn på dette.»
(48) Jeg forstår det slik at den samtalen med fornærmede som det refereres til, er gjennomført
på et tidspunkt etter det tilrettelagte avhøret.
(49) Som andre punkt i sin drøftelse viser lagmannsretten til et notat som fornærmede skrev i
forbindelse med anmeldelsen, men før det ble aktuelt med tilrettelagt avhør. I notatet heter
det at hun lå på rommet til «stebroren til bestevenninnen min», og at tiltalte «tok fingeren
sin, og tok å suttet på den og tok den inn og ut av nede i livet mitt. Han sa jeg skulle gi
beskjed om han skulle slutte. Men jeg turde ikke å si ifra».
(50) Som tredje og fjerde punkt viser lagmannsretten til at fornærmede har hatt psykiske
reaksjoner, og til funnene som er beskrevet i tiltalen post II. Det er ikke grunn for meg til å
gå inn på disse delene av lagmannsrettens begrunnelse.
HR-2025-2472-A, (sak nr. 25-107463STR-HRET)

10
Hva er det springende punktet i saken? Er lagmannsrettens begrunnelse i denne
sammenheng tilstrekkelig?
(51) Tiltalen post I gjelder seksuell omgang med barn under 14 år. Gjerningsbeskrivelsen angir
konkrete handlinger som utvilsomt utgjør seksuell omgang. Etter straffeloven 2005 § 299
anses seksuell omgang med barn under 14 år som voldtekt, og strafferammen er fengsel
inntil 10 år. Handlinger av seksuell karakter som er mindre alvorlige – lovens begrep er
«seksuell handling» – som er begått over overfor barn under 14 år, straffes etter § 304 med
en strafferamme på fengsel inntil 3 år. Det gjelder likevel en særlig regel for «kvalifisert
seksuell handling» som rammes av § 299 bokstav c.
(52) Jeg ser ikke grunn til å gå grundigere inn på forholdet mellom straffeloven § 299 og § 304.
For spørsmålet som foreligger for Høyesterett, er det tilstrekkelig å peke på at den nærmere
karakteren av et seksuelt overgrep avgjør hvilken straffebestemmelse som kommer til
anvendelse, og har vesentlig betydning for straffenivået.
(53) Jeg bygger som nevnt på at gjerningsbeskrivelsen i tiltalen er basert på fornærmedes
forklaring i det tilrettelagte avhøret. Det er ikke tvilsomt at hvis tiltalte faktisk har utført
slike handlinger, er det grunnlag for å dømme ham i samsvar med tiltalen. Fornærmedes
forklaring må imidlertid, slik også lagmannsretten fremhever, så langt det er mulig
sammenholdes med andre bevis.
(54) Denne vurderingen må ta utgangspunkt i det nærmere innholdet i fornærmedes forklaring.
Forklaringen går blant annet ut på at tiltalte har ført en finger inn i hennes skjede og ved
det har utført handlinger som i strafferettslig forstand utgjør seksuell omgang. Det er
fornærmedes forklaring med dette innholdet som her må sammenholdes med de andre
bevisene i saken.
(55) Det jeg har gjengitt fra lagmannsrettens dom, må forstås slik at det var først i notatet hun
skrev kort tid før det tilrettelagte avhøret, og i selve avhøret at fornærmede ga en detaljert
beskrivelse av handlinger som tiltalte skal ha gjort. Etter mitt syn reiser dette et spørsmål
som må anses som et springende punkt i saken: Kan domfellelsen bygge på fornærmedes
forklaring slik den er gitt i det tilrettelagte avhøret, når hun først på dette tidspunktet
– mange år etter hendelser som skal ha skjedd da hun var et lite barn – forklarer om så
alvorlige handlinger som tiltalen gjelder?
(56) Jeg bemerker at situasjonen i denne saken ikke kan sees som særegen. Slik jeg har
beskrevet, er det ikke uvanlig at barn unnlater å fortelle om seksuelle overgrep som faktisk
har skjedd, eller at forklaringen om overgrep kommer gradvis. Det som må vurderes her, er
likevel om lagmannsrettens begrunnelse i denne saken – ut fra de konkrete
omstendighetene i dette tilfellet – er tilstrekkelig.
(57) Som det fremgår av det jeg har referert, drøfter lagmannsretten ikke betydningen av at
fornærmede først i forbindelse med det tilrettelagte avhøret har gitt den forklaringen som
tiltalen bygger på.
(58) Det lagmannsretten legger vesentlig vekt på, er at fornærmede i tidligere sammenhenger
har fortalt at hun har blitt utsatt for seksuelle overgrep fra tiltalte. Lagmannsretten
fremhever imidlertid ikke at dette er fortellinger som er vesentlig mindre detaljerte enn den
HR-2025-2472-A, (sak nr. 25-107463STR-HRET)

11
forklaringen hun ga i det tilrettelagte avhøret, og som dermed ikke underbygger at det er
skjedd seksuell omgang.
(59) I denne sammenheng legger jeg også vekt på at lagmannsretten ikke drøfter betydningen
av de rapportene som foreligger fra to psykologer som fornærmede har hatt kontakt med,
og heller ikke betydningen av innholdet i opptaket på TikTok. Det er spørsmål om
psykolograpportene må forstås slik at fornærmede, også når det er stilt direkte spørsmål om
kontakten med tiltalte, ikke har beskrevet handlinger av den karakter som tiltalen gjelder,
blant annet slik at hun ikke har forklart om finger i skjeden. Opptaket på TikTok, som ledet
til etterforskningen i saken, peker slik jeg har beskrevet, ikke mot overgrep som skal
skjedd da fornærmede var et lite barn.
(60) I et avsnitt mot slutten av sin drøftelse kommer lagmannsretten inn på forholdet mellom
seksuell handling og seksuell omgang. Her heter det:
«Forsvarer har subsidiært anført at det ikke kan anses som bevist at tiltalte har ført en
finger inn i fornærmedes skjede, og at overgrepet må vurderes som seksuell handling.
Tatt i betraktning at lagmannsretten finner det bevist at tiltalte har ført én finger inn i
skjeden, er det tale om seksuell omgang.»
(61) Retten foretar her en ren konstatering. Det gis ikke noen begrunnelse utover det som må
forstås som en henvisning til den forutgående drøftelsen, som jeg har gjennomgått.
(62) Samlet er det mitt syn at lagmannsrettens begrunnelse på det jeg ser som et springende
punkt i saken, ikke er tilstrekkelig. Det blir stående uforklart hvordan lagmannsretten
vurderer betydningen av at grunnlaget for tiltalen er en forklaring som fornærmede først
har gitt mange år etter at handlingene skal ha funnet sted, og som går lenger enn det
fornærmede har gikk uttrykk for i andre sammenhenger.
(63) Etter dette er jeg kommet til at lagmannsrettens domsgrunner ikke er tilstrekkelige. Det
foreligger en feil som kan ha innvirket på resultatet. Jeg er derfor kommet til at
lagmannsrettens dom må oppheves når det gjelder domfellelsen under tiltalen post I,
jf. straffeprosessloven § 343 første ledd.
Anken over tiltalen post II
(64) Tiltalen post II gjelder befatning med fremstillinger av seksuelle overgrep mot barn og
fremstillinger som seksualiserer barn.
(65) Innledningsvis beskrives lagmannsrettens bevisresultat. Det fremgår klart at dette er en
innledende oppsummering som er bygd på den etterfølgende drøftelsen.
(66) Etter videre å ha redegjort for funnene på tiltaltes mobiltelefon og PC uttaler retten:
«Tiltalte har bestridt å ha kjennskap til innholdet på begge enhetene. Lagmannsretten
har kommet til at hans forklaring kan utelukkes.»
(67) Deretter kommer en gjennomgang av bevismomenter, oppdelt i tre punkter. Retten drøfter
blant annet om materialet kan ha kommet inn på PC-en uten at det er tiltalte selv som har
gjort dette, og kommer til at slike forklaringer kan utelukkes.
HR-2025-2472-A, (sak nr. 25-107463STR-HRET)

12
(68) Anførslene fra forsvarer knytter seg, slik jeg forstår det, ikke til disse punktene, men til et
etterfølgende avsnitt, der lagmannsretten uttaler:
«Forsvarer har anført at tiltalte ved noen anledninger ikke kan ha vært i nærheten av
HP laptop-en på tidspunktet da enheten skal ha vært benyttet i forbindelse med
enkeltfiler med overgrepsmateriale. Det er vist til forklaring fra avdelingsleder D ved
X videregående skole og timelister som skal vise at tiltalte ikke kan ha vært hjemme
da enheten skal ha blitt brukt. Lagmannsretten er enig i at Ds forklaring om
gjennomgang av skolens datasystem som viser at tiltalte skal ha vært på arbeid er
troverdig. Det kan likevel ikke utelukkes at tiltalte de 4 gangene det er tale om, kan ha
vært hjemme. Selv om lagmannsretten legger til grunn at tiltalte ikke har vært
hjemme, er kontakten med ulovlig materiale både i antall filer, omfanget av steder på
enheten materiale er funnet og tidsperioden på omkring 7 år, uansett av et slikt omfang
at tiltaltes forklaring kan utelukkes og at det med sikkerhet kan legges til grunn at det
er tiltalte som forsettlig har gjort dette.»
(69) Drøftelsen gjelder bevisføring som går ut på at tiltalte på tidspunkter når PC-en skal ha
vært brukt i forbindelse med overgrepsmateriale, ikke skal ha vært hjemme og da ikke kan
ha brukt PC-en.
(70) Lagmannsretten uttaler i det jeg har sitert, at det «ikke [kan] utelukkes at tiltalte de
4 gangene det er tale om, kan ha vært hjemme». Retten gir ved dette uttrykk for at et
faktum som underbygger straffeskyld, ikke kan utelukkes. En slik innfallsvinkel er uvanlig.
At det i forbindelse med bevisvurderingen er vanlig å reise spørsmål om et bestemt faktum
kan utelukkes, henger sammen med prinsippet om at straffeskyld må være bevist utover
enhver rimelig tvil. Det gir da god mening å reise spørsmål om et faktum som vil være til
tiltaltes gunst – som taler mot straffskyld – kan utelukkes. Å spørre om et faktum som
underbygger straffskyld, kan utelukkes, samsvarer derimot dårlig med det grunnleggende
utgangspunktet for bevisvurderingen i en straffesak.
(71) Jeg kan likevel ikke se at denne formuleringen innebærer noen direkte feil ved
domsgrunnene. Slik jeg har beskrevet, gjelder prinsippet om at en enhver rimelig tvil skal
komme tiltalte til gode, for bevisresultatet og ikke for hvert enkelt bevismoment.
Spørsmålet om tiltalte på bestemte tidspunkter har vært hjemme, er ikke mer enn et
bevismoment som inngår i vurderingen av om det er bevist han har handlet som beskrevet i
tiltalen. Lagmannsrettens formulering viser dermed ikke i seg selv at beviskravet for å
konstatere straffeskyld er anvendt uriktig.
(72) Det avgjørende spørsmålet for bevisvurderingen i denne sammenheng er om de bevisene
som er ført for å underbygge at tiltalte ikke har vært hjemme på tidspunkter der det er
registrert at PC-en har vært benyttet i forbindelse med overgrepsmateriale, skaper tvil om
han har handlet som beskrevet i tiltalen. Det er da et riktig utgangspunkt når
lagmannsretten innleder sin avsluttende vurdering i det avsnittet jeg har sitert, med: «Selv
om lagmannsretten legger til grunn at tiltalte ikke har vært hjemme, …».
(73) Rettens videre vurdering er knapp. Det vises til antall filer, omfanget av «steder på
enheten» og den lange tidsperioden som grunnlag for at det «det med sikkerhet kan legges
til grunn at det er tiltale som forsettlig har gjort dette». Når dette sammenholdes med
lagmannsrettens forutgående drøftelse, kan jeg likevel ikke se at dommen etterlater noe
springende punkt som blir stående uforklart. Lagmannsretten har funnet bevist at tiltalte
HR-2025-2472-A, (sak nr. 25-107463STR-HRET)

13
har brukt PC-en over en meget lang periode, og at det kan utelukkes at materialet er
kommet inn på den på annen måte enn at det er tiltalte selv som har gjort dette.
(74) Lagmannsrettens domsgrunner er etter dette tilstrekkelige, og det foreligger heller ingen
feil ved rettens anvendelse av beviskravet. Anken knyttet til domfellelsen etter post II må
da forkastes.
Straff for overtredelsen i post II
(75) Når lagmannsrettens dom oppheves for tiltalen post I, men domfellelsen blir stående for
post II, skal Høyesterett utmåle straff for det sistnevnte forholdet, jf. straffeprosessloven
§ 348 andre ledd.
(76) Lagmannsretten bygger på at handlingene i post II isolert sett gir grunnlag for fengsel i
omkring 1 år og 6 måneder. Retten legger da vekt på grovheten av materialet, omfanget og
at det dreier seg om handlinger over en lang periode, sju år. Jeg har ikke merknader til
dette utgangspunktet.
(77) Retten har videre foretatt en viss reduksjon i den samlede straffen som følge av lang
tidsbruk. Jeg er enig i det.
(78) Straffen for overtredelsen i post II settes etter dette til 1 år og 5 måneder.
Konklusjon
(79) Jeg er kommet til at lagmannsretten dom, domsslutningen punkt 1, må oppheves når det
gjelder domfellelsen etter tiltalen post I, straffeloven § 299 bokstav a. Også idømmelsen av
oppreisningserstatning, domsslutningen punkt 4, må da oppheves. Vurderingen av
kontaktforbud er videre knyttet til post I, slik at opphevelsen må omfatte domsslutningen
punkt 3. I samsvar med hovedregelen i straffeprosessloven § 347 første ledd oppheves også
ankeforhandlingen.
(80) Anken over domfellelsen etter tiltalen post II forkastes. Straffen for overtredelsen av
straffeloven § 311 settes til fengsel i 1 år og 5 måneder. Som i lagmannsrettens dom gjøres
fradrag for utholdt frihetsberøvelse med 3 dager.
(81) Punkt 2 i lagmannsrettens domsslutning om inndragning er knyttet til tiltalen post II og blir
stående.
HR-2025-2472-A, (sak nr. 25-107463STR-HRET)

14
(82) Jeg stemmer for denne
D O M :
1. Lagmannsrettens dom, domsslutningen punkt 1, oppheves når det gjelder
domfellelsen for overtredelse av straffeloven § 299 bokstav a, tiltalen post I.
I tillegg oppheves domsslutningen punkt 3 og 4. Opphevelsen omfatter også
ankeforhandlingen.
2. Anken over domfellelsen etter tiltalen post II forkastes.
3. Straffen for overtredelse av straffeloven § 311 første ledd, tiltalen post II, settes til
fengsel i 1 – ett – år og 5 – fem – måneder. Til fradrag går 3 – tre – dager for
utholdt frihetsberøvelse, jf. straffeloven § 83.
(83) Dommer Steinsvik: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(84) Dommer Lund: Likeså.
(85) Dommer Sæther: Likeså.
(86) Dommer Arntzen:
Særmerknad
(87) Jeg er enig med førstvoterende i resultatet, men har en annen begrunnelse hva gjelder
opphevelsen av domfellelsen for overtredelse av straffeloven § 299 bokstav a, tiltalen
post I.
(88) Ved prøvingen av lagmannsrettens saksbehandling tar jeg utgangspunkt i
straffeprosessloven § 40 fjerde ledd om at domsgrunnene må «angi hovedpunktene i
rettens bevisvurdering», slik dette er presisert i rettspraksis, se HR-2025-458-A
avsnitt 31 og 42 med videre henvisninger.
(89) Det springende punkt som blir stående uforklart i lagmannsrettens dom, er etter mitt syn
hvilke seksuelle handlinger tiltalte skal ha begått overfor fornærmede. Dette kan ha
betydning for både subsumsjonen og straffutmålingen. Som det fremgår av førstvoterendes
votum, gjorde forsvarer subsidiært gjeldende at «det ikke kan anses som bevist at tiltalte
har ført en finger inn i fornærmedes skjede, og at overgrepet må vurderes som seksuell
handling». Lagmannsretten gikk ikke nærmere inn på denne anførselen ut over å bemerke
at den «finner det bevist at tiltalte har ført én finger inn i skjeden».
(90) I den innledende behandlingen av tiltalen post I angir lagmannsretten det saksforholdet den
har funnet bevist – bevisresultatet – i tråd med straffeprosessloven § 40 første ledd.
Formuleringen om at tiltalte innimellom «slikket eller suttet» på fingeren, fremstår rett nok
som en gjengivelse av fornærmedes forklaring. Formuleringene om «skjeden» og
«analåpningen» fremstår derimot som lagmannsrettens egne. Så lenge lagmannsretten ikke
HR-2025-2472-A, (sak nr. 25-107463STR-HRET)

15
gir noen redegjørelse for det nærmere innholdet i fornærmedes forklaring hva gjelder de
seksuelle handlingene, fremgår det ikke hvorfor lagmannsretten fant det bevist at tiltalte
flere ganger «førte en finger inn i hennes skjede». Et slikt bevisresultat kan heller ikke
utledes av de øvrige bevisene lagmannsretten har redegjort for.
(91) Etter mitt syn er lagmannsrettens begrunnelse ikke tilstrekkelig til at Høyesterett kan prøve
om det strafferettslige beviskravet er riktig anvendt, jf. straffeprosessloven § 343 andre
ledd nr. 8. Lagmannsrettens dom knyttet til tiltalen post I må da oppheves i samsvar med
førstvoterendes konklusjon.
(92) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
1. Lagmannsrettens dom, domsslutningen punkt 1, oppheves når det gjelder
domfellelsen for overtredelse av straffeloven § 299 bokstav a, tiltalen post I.
I tillegg oppheves domsslutningen punkt 3 og 4. Opphevelsen omfatter også
ankeforhandlingen.
2. Anken over domfellelsen etter tiltalen post II forkastes.
3. Straffen for overtredelse av straffeloven § 311 første ledd, tiltalen post II, settes til
fengsel i 1 – ett – år og 5 – fem – måneder. Til fradrag går 3 – tre – dager for
utholdt frihetsberøvelse, jf. straffeloven § 83.
HR-2025-2472-A, (sak nr. 25-107463STR-HRET)