Sammendrag: Matningsdal, Oftedal Broch, Støle, Tjomsland og AaslandA var dømt for ellevte gang. Samtlige saker omfatter vold, og i 1983 ble han idømt fengsel i ni år og sikring i fem år for drap. Siden tusenårsskiftet er dette hans femte dom for vold. Dommen omfatter to legemsbeskadigelser sammenholdt med straffeloven § 232, to legemsfornærmelser, hvorav den ene sammenholdt med straffeloven § 232, én trusselfremsettelse, ett skadeverk samt én overtredelse av løsgjengerloven § 17. Handlingene omfattes også av endringen av straffeloven § 62 i januar 2003, som tok sikte på å redusere "kvantumsrabatten" ved konkurrens. Uten endringen av straffeloven § 61 i juli 2003 ville straffen ha utgjort omkring fengsel i ett år og tre måneder.Sammenholdt med forarbeidene forstod Høyesterett lovendringen slik at den for blant annet personer som dømmes for gjentatte voldsforbrytelser, innebærer at straffskjerpingen som normalordning hovedsakelig skal gi seg utslag i at det utmåles en betinget straff i tillegg til den straffen som ellers ville ha blitt utmålt. Normalordningen skal altså være deldom. Samtidig uttales det at forarbeidene sett under ett ikke kan forstås slik at straffen ikke i sin helhet kan gjøres ubetinget selv om forbrytelsene ikke er så alvorlige at straffen av den grunn må bli det. Høyesteretts flertall - tre dommere - kom til at normalordningen burde følges i denne saken, og satte straffen til fengsel i to år, hvorav seks måneder ble gjort betinget med en prøvetid på tre år. Når man, som i denne saken, stod overfor en person som befant seg i kjerneområdet for lovendringen, skulle det mye til for å fravike den forutsatte normalordningen.

Hensynet til en planlagt behandling av domfelte for nylig påvist ADHD var ikke tilstrekkelig til å fravike det utgangspunktet som var anvist i lovens forarbeider. Det var opplyst at domfelte ikke tok sikte på å søke om prøveløslatelse, og selv om han hadde krav på et varetektsfradrag på 379 dager, ville man ha nærmere et halvt år til å arbeide videre med det planlagte opplegget.

Lagmannsretten hadde blant annet lagt vekt på skepsis med hensyn til hva man kunne oppnå ved deldom - ikke minst ved at gjentakelsesfaren var stor. Til dette ble det bemerket at overfor den gruppen lovovertredere som endringen tar sikte på, vil det nok generelt være grunnlag for slik skepsis. Men dette må lovgiveren ha vært klar over, og likevel forutsatt at deldom skal anvendes som en normalordning. Lovvedtaket var begrunnet i at deldom generelt sett ble ansett å ha en individualpreventiv virkning i disse sakene.

Etter en konkret vurdering kunne førstvoterende dessuten vanskelig se at en deldom ikke vil kunne ha en positiv virkning. For domfelte, som nå tar sikte på å få gjennomført behandling for sine problemer, og som det var skaffet egen bolig til, var det vanskelig å forstå at en betinget del ikke ville kunne ha en positiv effekt på motivasjonen til å avstå fra nye straffbare handlinger. Mindretallet voterte for at straffen ble satt til fengsel i ett år og ni måneder. Det ble lagt stor vekt på det hjelpetilbudet som nå forelå.

Det forutsetter rusfrihet og en tett oppfølgning, og vil best kunne iverksettes under et fengselsopphold.

NORGES HØYESTERETT
Den 21. september 2005 avsa Høyesterett dom i
HR-2005-01503-A, (sak nr. 2005/445), straffesak, anke,
Den offentlige påtalemyndighet (statsadvokat Hilde Stoltenberg)
mot
A (advokat Frode Sulland)
S T E M M E G I V N I N G :
(1) Dommer Matningsdal: Saken gjelder straffutmåling for i det vesentlige flere tilfeller av
voldskriminalitet, begått av en person som er dømt en rekke ganger tidligere for lignende
kriminalitet – såkalt ”gjengangerkriminalitet”. Den reiser særlig spørsmål om
anvendelsen av den nye bestemmelsen i straffeloven § 61 om gjentakelse.
(2) I straffesak mot A avsa Vesterålen tingrett 17. november 2004 dom med slik
domsslutning:
”1. A, født 00.00.1961, dømmes for to overtredelser av straffeloven § 229,
1. straffalternativ, jf straffeloven § 232, overtredelse av straffeloven § 227
første straffalternativ, straffeloven § 228 første ledd, jf straffeloven § 232,
straffeloven § 228 første ledd, straffeloven § 291 første ledd, jf annet ledd
samt løsgjengerloven § 17, til en straff av fengsel i 2 – to – år og 9 – ni –
måneder, hvorav 1 – ett – år gjøres betinget med en prøvetid på 5 – fem – år.
Alt sammenholdt med straffeloven § 61, 62 første ledd, § 63 annet ledd og § 64
første ledd. Til fradrag i straffen utgår 72 – syttito – dager for utholdt
varetekt.
2. Tiltalte blir å frifinne for tiltalepost IIa).
3. Saksomkostninger idømmes ikke.”
(3) A anket over straffutmålingen til Hålogaland lagmannsrett, som 14. februar 2005 avsa
dom med slik domsslutning:
”I tingrettens dom pkt. 1 gjøres den endring at straffen settes til fengsel i 1 – ett – år og
9 – ni – måneder. Til fradrag kommer 160 dager for utholdt varetekt.”

2
(4) Påtalemyndigheten har anket til Høyesterett over straffutmålingen. Det er nedlagt påstand
om at straffen settes til fengsel i to år og ni måneder, hvorav fullbyrdingen av ett år
utsettes i en prøvetid på fem år.
(5) Jeg er kommet til at anken må tas til følge, idet det etter min mening bør utmåles en straff
av fengsel i to år, hvorav fullbyrdingen av seks måneder utstår i en prøvetid på tre år.
(6) Domfelte, A, er 44 år gammel. Han er uføretrygdet, ugift og uten forsørgelsesbyrde. A har
bak seg et liv preget av rusmisbruk og straffedommer. Allerede i tenårene begynte han å
misbruke rusmidler – både alkohol og narkotika. Før denne saken har han vært domfelt
ti ganger, første gang da han var 17 år gammel. Samtlige domfellelser omfatter vold. I
1983 ble han idømt fengsel i ni år og sikring i fem år for drap. Han var da fengsels- og
sikringsplassert i 11 år.
(7) Den aktuelle domfellelsen gjelder to legemsbeskadigelser sammenholdt med straffeloven
§ 232, to legemsfornærmelser, hvorav den ene sammenholdt med straffeloven § 232, én
trusselfremsettelse, ett skadeverk samt én overtredelse av løsgjengerloven § 17.
Lagmannsretten oppsummerte de straffbare forhold ved følgende sitater fra tingrettens
dom:
(8) Den første legemsbeskadigelsen:
”… tiltalte har påført B en skade etter straffeloven § 229 første straffalternativ i form av
gjentatte slag med ølkrus mot B sitt ansikt og bakhode slik at han måtte sy 8 sting i
bakhodet samt fikk flere kutt i ansiktet. Slagene anses utført med et særlig farlig
redskap, jf straffeloven § 232 …
Retten finner å kunne ta noe hensyn til at voldsepisoden skjedde mellom ”likeverdige”
parter innen rusmiljøet …”.
(9) Den andre legemsbeskadigelsen:
”… tiltalte har tilført C slag og spark mot Cs ansikt og skritt slik at Cs egen tann, festet
til en bro i overkjeven løsnet, og den ene testikkelen hovnet kraftig opp. Retten finner at
sparket mot testikkelen voldte store smerter for C idet den vedvarte i flere dager, jf
legeerklæringen, slik at straffeloven § 232 kommer til anvendelse …
Retten legger til grunn at Cs spark mot tiltaltes hode utløste tiltaltes reaksjon, men at
tiltaltes handlinger er så grove sett i forhold til Cs handling at ingen straffrihetsgrunner
kommer til anvendelse på forholdet.”
(10) Den første legemsfornærmelsen, hvor også straffeloven § 232 kom til anvendelse:
”Retten finner at tiltalte har utøvd vold mot fornærmede ved å sparke ham i ansiktet
slik at han fikk en kraftig blåveis … Dog finner retten det ikke bevist utover enhver
rimelig tvil at handlingen skjedde helt uprovosert slik at den straffeskjerpende
bestemmelsen i straffeloven § 232 kommer til anvendelse. Like fullt finner retten det
heller ikke tilstrekkelig bevist at det forelå forhold ved episoden som skulle tilsi at
tiltalte handlet i berettiget harme ...”
(11) Den andre legemsfornærmelsen:

3
”… tiltalte har øvd vold mot fornærmede ved å slå han i ansiktet med en ølflaske som
tiltalte holdt selv og at dette skjedde uprovosert. … Retten anser forholdet særlig
alvorlig da voldshandlingen har gått utover en uskyldig person utenfor rusmiljøet.”
(12) Trusselforholdet besto i at tiltalte i en telefonsamtale med en politibetjent sa at han
”skulle ta” D:
”Retten finner det ikke tvilsomt at tiltalte uttalte den aktuelle setningen. Videre finner
retten at denne uttalelsen var skikket til å fremkalle alvorlig frykt hos fornærmede. D er
en del av rusmiljøet i Harstad og må antas å ha godt kjennskap til tiltaltes omdømme og
hans ry for å være uberegnelig, ustabil og svært voldelig …”.
(13) Skadeverket gjaldt påføring av skade på inventar og varer fra en butikk i et kjøpesenter.
(14) For straffutmålingen har de fire legemskrenkelsene størst betydning. Skadene som er
tilført, er dels alvorlige. Tre av disse forholdene er utøvd innen det rusmiljø som A
tilhørte. Dette er i seg selv ikke formildende, men handlingene ble foretatt i situasjoner
der også domfelte selv var utsatt for vold eller trusler, eller der bakgrunnen for
voldsutøvelsen var uklar. Dette har betydning ved straffutmålingen. Den siste
legemsfornærmelsen hadde imidlertid, slik tingretten bemerker, karakter av uprovosert
vold. Lovbruddene må isolert sett føre til en ubetinget fengselsstraff av ikke ubetydelig
lengde.
(15) Et sentralt straffutmålingsmoment er at A er en utpreget gjengangerkriminell. Siden
tusenårsskiftet er dette hans femte dom for vold. Den strengeste straffen som er idømt i
denne perioden, er fengsel i ett år og seks måneder. Denne høye kriminelle aktiviteten
tilsier, uavhengig av endringen av straffeloven § 61 i juli 2003, at det må utmåles en
streng straff. I tillegg viser jeg til at handlingene også er begått etter endringen av
straffeloven § 62 i januar 2003, som hadde som formål å redusere den såkalte
”kvantumsrabatten” ved konkurrens. Ser man bort fra endringen av straffeloven § 61 i
2003, antar jeg at lengden av fengselsstraffen ville ha ligget omkring fengsel i ett år og tre
måneder.
(16) Det sentrale spørsmålet i saken er hvilke konsekvenser endringen av straffeloven § 61
skal ha. Bestemmelsens første ledd lyder slik:
”Begår en tidligere domfelt person på ny en straffbar handling av samme art som han
tidligere er dømt for, forhøyes maksimumsstraffen i straffebudet til det dobbelte, hvis
ikke straffebudet selv bestemmer noe annet. Forhøyelse av maksimumsstraffen etter
bestemmelsen her får bare anvendelse i forhold til lovbestemmelser som tillegger
strafferammen rettslig virkning hvis det er bestemt i loven.”
(17) Etter sin ordlyd gir bestemmelsen bare anvisning på at lengstestraffen i det enkelte
straffebudet blir fordoblet. Men både den høyere strafferammen og forarbeidene viser at
lovendringen hadde som formål å skjerpe straffen ved visse former for
gjengangerkriminalitet. I Ot.prp. nr. 62 (2002–2003) side 94–95 uttaler departementet:
”Formålet med lovendringen er først og fremst å skjerpe straffen for gjentatte vinnings-
volds- og seksualforbrytelser. Og særlig tar forslaget sikte på de mest iherdige
gjengangere. Men endringen innebærer ikke at straffen skal skjerpes i alle saker av de
nevnte typer. Hvorvidt straffen skal skjerpes, må i samsvar med alminnelige
straffutmålingsprinsipper vurderes konkret i forhold til det enkelte lovbrudd og den
enkelte lovbryter. Både handlingens objektive grovhet, gjerningspersonens subjektive

4
skyld og andre omstendigheter ved gjerningspersonen er relevante momenter i denne
vurderingen.
De nevnte momenter har også betydning for hvor mye straffen eventuelt skal skjerpes.
… Forslaget om at strafferammen skal dobles, innebærer ikke at den utmålte straffen
skal dobles i forhold til i dag.
…
Etter departementets syn bør straffskjerpingen etter § 61 første ledd særlig skje i form
av en betydelig betinget fengselsstraff som kommer i tillegg til ubetinget fengselsstraff.
Hensikten er at flere gjengangere skal avstå fra ytterligere kriminalitet når de ser at de
risikerer å måtte sone et betydelig tillegg av fengselsstraff hvis de fortsetter den
kriminelle løpebane. I disse tilfeller vil det ofte være rimelig og hensiktsmessig å
fastsette en lengre prøvetid enn to år, jf. utkastet til straffeloven § 53 nr. 1 annet ledd og
merknadene til denne bestemmelsen.
Straffskjerpingsregelen er imidlertid ikke begrenset til tilfellene hvor det gis en delvis
betinget dom. Noen saker vil være så alvorlige at hele straffen bør være ubetinget. I
enkelte andre saker kan det være grunn til å idømme en rent betinget straff, selv ved
forholdsvis alvorlig gjengangerkriminalitet. Lovbryteren er f.eks. inne i en gunstig
rehabiliteringsfase.”
(18) Om den konkrete gjennomføringen av straffskjerpingen uttales det i proposisjonen
på side 75 at tanken er at ”hele eller deler av den skjerpede straffen kan gjøres
betinget”.
(19) Jeg forstår proposisjonen slik at departementets forutsetning var at det som
normalordning skal anvendes deldom i de sakene endringen tok sikte på. I vår sak
har lagmannsretten likevel funnet at den riktige reaksjonen er en skjerpet ubetinget
fengselsstraff. Lagmannsretten uttaler:
”Lagmannsretten finner det klart at den generelle bestemmelsen i straffeloven § 61 er
anvendelig etter sitt innhold også i denne saken, uavhengig av straffens
individualpreventive virkning i forhold til denne domfeltes forbedringsevne.
Straffeloven § 61 vil bli anvendt ved at straffen settes noe høyere enn forholdets art og
domfeltes forstraffer ellers ville ha ledet til. Deldom er ikke formålstjenlig, jf
forsvarerens anførsler om dette.”
(20) Forsvareren hadde anført at deldom ikke burde anvendes ”i forhold til en person med
domfeltes forhistorie og livssituasjon”, og ”fordi en betinget straff med stor sannsynlighet
vil komme til avsoning”. Videre var det anført at den individualpreventive virkning av
straff ville være begrenset overfor A.
(21) For Høyesterett er det opplyst at domfeltes situasjon skal ha utviklet seg etter
lagmannsrettens dom. Han er i det siste blitt utredet av det psykiatriske helsevern, og det
er utarbeidet et behandlingsopplegg som krever en tett oppfølging. Forsvareren har vist til
dette som en sentral del av begrunnelsen for at anken bør forkastes.
(22) Om As situasjon uttaler overlegen ved Psykiatrisk senter ved Universitetssykehuset Nord-
Norge i brev av 25. august 2005 følgende:
”Pasienten er henvist til vurdering med spørsmål om ADHD. Han er utredet av sin
polikliniske behandler, psykolog Monika A. Larsen. Han vurderes å ha symptomer og
plager forenlig med en hyperkinetisk resttilstand (ADHD, F90.0 – ICD 10). Behandling

5
av denne tilstanden består av medikamenter, foruten samtalebehandling og psykososiale
støttetiltak tilpasset pasientens behov. … Oppstart og evt. gjennomføring av utprøvende
medikamentell behandling planlegges gjennomført i fengslet, i nært samarbeid med
fengselshelsetjenesten. Varigheten av en slik utprøving vil være anslagsvis 3-6 måneder.
Det er vanskelig å forutsi evt. effekt av behandlingen. I tillegg vil han få oppfølgende
samtaler hos psykolog Larsen her. Behandlingen forutsetter rusfrihet. …”
(23) Helsetjenesten i Tromsø fengsel skriver 26. august 2005:
”Fengselshelsetjenesten har gitt psykiatrisk sykepleier Kathe Klavenes til oppgave å
planlegge rehabiliteringstiltak før, under og etter As løslatelse. Hun har sist uke startet
den første konkrete planlegging av dette med A.
En tar sikte på at det er etablert en nettverksgruppe rundt A, som forutsetningsvis
består av hans fastlege; en psykolog/psykiater, evt. med deltakelse fra kommunal rus-
behandling/ettervern. Med As tillatelse håper en at det er etablert en individuell plan
allerede før han løslates, der de forskjellige parters konkrete ansvar; og overordnet
målsetning tydelig fremgår.
Undertegnede vil gjøre det jeg kan for at A ved løslatelse er innstilt på rett dose medisin
for sin ADHD, og at fastlege har en sikker måte å følge opp medisineringen. Videre vil
jeg gjøre det jeg kan for at det er etablert kontakt med en psykolog/psykiater som kan
tilby A adekvat terapi.
A fremstår slik jeg oppfatter det, som realistisk i forhold til de utfordringer han står
overfor, og som svært motivert for at ovenstående opplegg kommer på plass. …”.
(24) Før jeg går nærmere inn på betydningen av disse forhold, vil jeg først bemerke at
selv om proposisjonen forutsatte at deldom skulle være normalordningen i de
sakene lovendringen tok sikte på, kan den likevel ikke forstås slik at den stenger for
at straffen i sin helhet gjøres ubetinget selv om forbrytelsene ikke er så alvorlige at
straffen av den grunn må bli det. Dette finner jeg også støtte for i utsagn i
Innst. O. nr. 118 (2002–2003) side 13 første spalte.
(25) Til tross for dette er jeg likevel kommet til at det bør anvendes deldom i vår sak.
Når man, som i denne saken, står overfor en person som befinner seg i
kjerneområdet for lovendringen, skal det etter mitt syn mye til for å fravike den
forutsatte normalordningen. Etter min vurdering er ikke hensynet til den planlagte
behandlingen tilstrekkelig til å begrunne unntak. Da det er opplyst at domfelte ikke
har planer om å søke om prøveløslatelse, vil man med mitt standpunkt til den
ubetingede del av straffen, og med et varetektsfradrag på i overkant av ett år, ha
nærmere et halvt år til å arbeide videre med det planlagte opplegget. Dette bør være
tilstrekkelig.
(26) Som sitatet fra lagmannsrettens dom viser, synes den å ha vært skeptisk til hva som
eventuelt kan oppnås med deldom i dette tilfellet. Men overfor den gruppen
lovovertredere endringen tok sikte på, vil det nok generelt være grunnlag for slik
skepsis. Dette må lovgiveren ha vært klar over, og likevel forutsatt at deldom skulle
anvendes som en normalordning. Lovvedtaket er etter min mening begrunnet i at
deldom generelt sett vil kunne ha en individualpreventiv virkning i denne type
saker.
(27) Etter en konkret vurdering av vår sak kan jeg for øvrig vanskelig se at en deldom
ikke vil kunne ha en positiv virkning. For domfelte, som nå tar sikte på å få

6
gjennomført behandling for sine problemer, og som moren har skaffet egen bolig til,
har jeg vanskelig for å forstå at en betinget del ikke vil kunne ha en positiv effekt på
motivasjonen til å avstå fra nye straffbare handlinger.
(28) Med mitt syn på hva straffen ville ha blitt uten lovendringen, og med de signaler
som er gitt i proposisjonen om omfanget av straffskjerpingen, er jeg etter dette
kommet til at den samlede straffen bør settes til fengsel i to år, hvorav fullbyrdingen
av seks måneder utstår i en prøvetid på tre år. I den ubetingede del av straffen fragår
379 dager for utholdt varetekt, jf. straffeloven § 60.
(29) Jeg stemmer for denne
D O M:
I tingrettens dom, domsslutningen punkt 1, gjøres den endring at straffen settes til
fengsel i 2 – to – år. Fullbyrdingen av 6 – seks – måneder utstår i en prøvetid på 3
– tre – år, jf. straffeloven § 53 nr. 1. I den ubetingede del av straffen gjøres det et
varetektsfradrag på 379 – trehundreogsyttini – dager.
(30) Dommer Oftedal Broch: Jeg er i det foreliggende tilfellet kommet til at det ikke bør
idømmes deldom, men en helt ut ubetinget straff, og jeg er enig med lagmannsretten i at
den settes til fengsel i ett år og ni måneder. Jeg legger vekt på den endring i As situasjon
og det hjelpetilbud som nå foreligger, og som førstvoterende har redegjort for. Det
planlagte opplegget forutsetter rusfrihet og en tett oppfølging, og vil best kunne
iverksettes under As fengselsopphold. Hvor lang tid behandlingen vil kreve, er usikkert.
En løsning med en lengre ubetinget fengselsstraff vil, slik jeg ser det, være bedre tilpasset
As behov for behandling. Forarbeidene til straffeloven § 61 fremhever at kriminelle
rusmisbrukere trenger behandling i tillegg til straff, jf. Innst. O. nr. 118 (2002–2003)
side 13 spalte 1–2.
(31) Dommer Støle: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
annenvoterende, dommer Oftedal Broch.
(32) Dommer Tjomsland: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende, dommer Matningsdal.
(33) Dommer Aasland: Likeså.
(34) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
I tingrettens dom, domsslutningen punkt 1, gjøres den endring at straffen settes til
fengsel i 2 – to – år. Fullbyrdingen av 6 – seks – måneder utstår i en prøvetid på 3
– tre – år, jf. straffeloven § 53 nr. 1. I den ubetingede del av straffen gjøres det et
varetektsfradrag på 379 – trehundreogsyttini – dager.