Dato: 2022-05-10

Sammendrag: En far var tiltalt for seksuell omgang med sin mindreårige datter. Det ble gjennomført tilrettelagt avhør av datteren på barnehuset og tatt videopptak. Straffeprosesslovens regler går ut på at avhør av mindreårige vitner avspilles i retten og erstatter vitnets personlige forklaring i retten. Tiltalte har en grunnleggende rett til å få stille spørsmål til vitner, og loven har derfor regler om at siktede skal få tilgang til videopptak av vitneforklaringer og ha rett til å kreve supplerende tilrettelagt avhør av vitnene. I denne saken ble disse reglene ikke fulgt, og tiltaltes rett til kontradiksjon etter Den europeiske menneskerettskonvensjonen (EMK), Grunnloven og straffeprosessloven var ikke ivaretatt. Lagmannsrettens dom, hvor tiltalte ble dømt, blir derfor opphevet. Lagmannsretten må nå behandle saken på nytt.

Dommen avklarer hvilke rettigheter tiltalte har i saker hvor det avholdes barneavhør, og gjennomgår relevant praksis fra Den europeiske menneskerettsdomstolen.

D O M
avsagt 10. mai 2022 av Høyesterett i avdeling med
dommer Jens Edvin A. Skoghøy
dommer Kristin Normann
dommer Arne Ringnes
dommer Wenche Elizabeth Arntzen
dommer Ingvald Falch
HR-2022-955-A, (sak nr. 21-158435STR-HRET)
Anke over Frostating lagmannsretts dom 25. august 2021
A (advokat John Christian Elden)
mot
Påtalemyndigheten (førstestatsadvokat Ingvild Thorn Nordheim)

2
S T E M M E G I V N I N G
(1) Dommer Ringnes:
Sakens spørsmål og bakgrunn
(2) Saken gjelder saksbehandlingen i en straffesak om seksuell omgang med en mindreårig
datter. Det sentrale spørsmålet er om tiltaltes rett til kontradiksjon er oppfylt, og særlig om
han har fått anledning til å stille spørsmål til fornærmede.
(3) Fornærmede i saken er B, som er født 00.00.2003. Ankende part – A – er hennes far. Den
31. juli 2019 innga Bs mor en politianmeldelse mot far for seksuelle overgrep. B var på
dette tidspunkt 15 år og åtte måneder, og det ble besluttet å gjennomføre tilrettelagt avhør
etter straffeprosessloven § 239 på Statens Barnehus i X. Avhøret ble gjennomført 9. august
2019 og ble tatt opp på video.
(4) Den 7. juli 2020 ble A – som jeg i fortsettelsen omtaler som tiltalte – besluttet pågrepet.
Siktelsen gjaldt for det første overtredelse av straffeloven 1902 § 195 andre ledd bokstav c
og § 197. Grunnlaget var beskrevet slik:
«Ved flere anledninger i tidsrommet fra ca 2008 til 2015 på bopel i Y og/eller Z,
masturberte og slikket han kjønnsorganet til sin datter B, f. 00.00.2003, samt fikk han
henne til å masturbere sin penis.»
(5) Siktelsen gjaldt videre overtredelse av straffeloven § 304. Grunnlaget var:
«Ved flere anledninger i perioden fra ca 2015 til 2019 på bopel i Z befølte han B, f.
00.00.2003, på brystene både på bar hud og utenpå klærne.»
(6) Tiltalte bodde på tidspunktet for pågripelsesbeslutningen i Spania. Det ble utstedt en
europeisk arrestordre, og han ble pågrepet 25. september 2020.
(7) Forsvareren fikk etter anmodning oversendt noen av sakens dokumenter 13. oktober 2020.
(8) Tiltalte ble innsatt i norsk fengsel 4. november 2020 og ble avhørt samme dag. Den
5. november 2020 fikk ny forsvarer oversendt sakens dokumenter. Forsvareren ble pålagt
taushetsplikt overfor tiltalte i henhold til straffeprosessloven § 242 andre ledd.
(9) Det ble gjennomført nytt avhør av tiltalte 30. november 2020. Forsvareren var til stede
under avhøret. Avslutningsvis i politiforklaringen heter det:
«TILRETTELAGT AVHØR AV B
Siktede blir gjort kjent med at det vil bli gjennomført avhør av B. På spørsmål om han
tenker på noe politiet bør spørre henne om sier han at han har mange spørsmål, men
ikke noen han ønsker at politiet skal spørre om. Siktede tror politiet klarer det bedre
enn ham.»
(10) Tiltalte var på dette tidspunkt ikke orientert om at det var avholdt tilrettelagt avhør av
fornærmede og at politiet hadde begjært supplerende avhør av henne, som skulle finne sted
1. desember 2020.
HR-2022-955-A, (sak nr. 21-158435STR-HRET)

3
(11) Nytt tilrettelagt avhør av fornærmede ble som nevnt avholdt 1. desember 2020. Under dette
avhøret var forsvareren til stede. Han hadde imidlertid ikke adgang til å kommunisere med
tiltalte om de klausulerte dokumentene.
(12) Klausuleringen om taushetsplikt ble opphevet 14. desember 2020. Fra dette tidspunktet
hadde tiltalte tilgang til alle dokumentene i saken og videopptakene av fornærmedes
forklaringer. Tiltalte hadde før dette fått oppnevnt ny forsvarer, og den nye forsvareren
fikk 29. desember 2020 oversendt videopptakene.
(13) Tiltalebeslutning ble tatt ut 28. januar 2021. I tiltalen er tidsrommene for når de straffbare
handlingene skal ha funnet sted, noe endret fra beskrivelsen i siktelsen.
(14) Hovedforhandlingen i Møre og Romsdal tingrett ble avholdt over fire dager fra 24. mars
2021. Tiltalte nektet straffeskyld. På hovedforhandlingens første dag ble videopptakene av
de tilrettelagte avhørene av fornærmede avspilt, og tiltalte var til stede under avspillingen.
Han avga deretter forklaring. Forklaringen skulle fortsette neste rettsdag, men tiltalte ble
syk og var ikke til stede andre og tredje rettsdag. Det var enighet om å fortsette
hovedforhandlingen 21. april 2021. Da møtte tiltalte og fortsatte sin forklaring.
(15) Ved tingrettens dom 30. april 2021 ble tiltalte dømt etter tiltalen til en straff av fengsel i
syv år samt til å betale 250 000 kroner i oppreisningserstatning til fornærmede.
(16) Tiltalte anket dommen i sin helhet til lagmannsretten. Anken gjaldt bevisbedømmelsen
under skyldspørsmålet, saksbehandlingen – mangelfulle domsgrunner – og
straffutmålingen.
(17) Frostating lagmannsrett avholdt ankeforhandling 17. til 19. august 2021. Fornærmede var
ikke til stede. I lagmannsrettens dom er det opplyst følgende om tiltaltes tilstedeværelse
under ankeforhandlingen:
«Tiltalte møtte til ankeforhandlingens første dag. Han ønsket ikke å være til stede i
saken, og han ønsket heller ikke å avgi forklaring. Dette ble begrunnet med at han
opplevde saken som en svært stor belastning og at han var psykisk nedkjørt. Tiltalte sa
seg likevel villig til å være til stede under opplesning av sine politiforklaringer, som
han vedtok som sin rettslige forklaring i saken. Han ønsker ikke å gjøre tilføyelser
eller å svare på oppfølgende spørsmål. Han ble deretter dimittert etter eget ønske.»
(18) Tiltalte forlot ankeforhandlingen før videopptakene av de tilrettelagte avhørene ble avspilt.
(19) Frostating lagmannsrett avsa 25. august 2021 dom med slik domsslutning:
«1. A, født 00.00.1965, dømmes for:
overtredelse av straffeloven (1902) § 195 andre ledd bokstav c og straffeloven
(2005) § 301, jf. § 299,
- overtredelse av straffeloven (1902) § 197 og straffeloven (2005) § 312, og
- overtredelse av straffeloven (2005) § 304
alt sammenholdt med straffeloven (2005) § 79 a til en straff av fengsel i
7 – syv – år.
Til fradrag kommer 340 dager for utholdt varetekt.
HR-2022-955-A, (sak nr. 21-158435STR-HRET)

4
2 A, født 00.00.1965, dømmes til å betale oppreisningserstatning til B, født
00.00.2003, med 250 000 – tohundreogfemtitusen – kroner innen
14 – fjorten – dager etter dommens forkynnelse.»
(20) Dommen er avsagt under dissens. Én meddommer mente at tiltalte skulle frifinnes.
(21) A har anket lagmannsrettens dom til Høyesterett. Anken gjelder saksbehandlingen,
lovanvendelsen og straffutmålingen. Det er også begjært ny behandling av det sivile
kravet.
(22) Anken over saksbehandlingen er særlig begrunnet i at retten til kontradiksjon etter Den
europeiske menneskerettskonvensjon (EMK) artikkel 6 er krenket, fordi det supplerende
avhøret av fornærmede ble foretatt mens dokumentene var klausulert med taushetsplikt for
forsvareren. Siktede fikk derfor ikke reell mulighet til å stille spørsmål til fornærmede.
(23) Høyesteretts ankeutvalg har tillatt anken fremmet for så vidt gjelder saksbehandlingen,
knyttet til spørsmålet om kontradiksjon, og straffutmålingen. For øvrig ble anken ikke
tillatt fremmet.
(24) Etter at anken ble henvist til behandling i Høyesterett, er det kommet frem at tiltalte, etter
at siktelsen ble tatt ut, ikke fikk forkynt informasjon om sin rett til å kreve supplerende
avhør av fornærmede, slik straffeprosessloven § 239 b fjerde ledd krever. Da dette ble
oppdaget, fikk han slik informasjon 28. februar 2022. Forsvareren har deretter oversendt en
liste med spørsmål som ønskes stilt ved avhør av fornærmede. Aktor har i skranken for
Høyesterett opplyst at det der er angitt spørsmål som fornærmede ikke fikk under de
tilrettelagte avhørene.
(25) A har nedlagt påstand om at lagmannsrettens og tingrettens dommer med
hovedforhandlinger oppheves både for straffekravet og erstatningskravet.
(26) Påtalemyndigheten har nedlagt påstand om at lagmannsrettens dom med ankeforhandling
oppheves, og har i påtegning 30. mars 2022 begrunnet dette slik:
«Etter en nærmere gjennomgang av saken og rettspraksis i Høyesterett og EMD,
bedømmer påtalemyndigheten saken slik at det er grunnlag for opphevelse i det
kontradiksjonen i denne saken ikke er ivaretatt.»
Mitt syn på saken
Siktedes rett til kontradiksjon i saker hvor det avholdes tilrettelagt avhør
(27) Problemstillingen i saken er om tiltaltes rett til kontradiksjon er ivaretatt. Tiltalte har en
grunnleggende rett til – gjennom sin forsvarer – å avhøre vitner som blir ført mot ham,
jf. Grunnloven § 95 og EMK artikkel 6 tredje ledd bokstav d. Retten til kontradiksjon er
også et grunnleggende prinsipp etter straffeprosessloven. Vanligvis ivaretas denne retten
ved at forsvareren kan eksaminere vitnet under hovedforhandlingen eller
ankeforhandlingen, jf. straffeprosessloven §§ 296 første ledd og 327 første ledd første
punktum, som fastsetter at hovedregelen er at vitner avhøres muntlig for den dømmende
rett.
HR-2022-955-A, (sak nr. 21-158435STR-HRET)

5
(28) I saker som gjelder seksuallovbrudd samt visse voldslovbrudd, gir straffeprosessloven
særregler for avhør av vitner under 16 år. Under etterforskningen av slike saker skal det
gjennomføres tilrettelagt avhør av vitnet, jf. § 239 første ledd, og avhøret skal tas opp på
video, jf. § 239 a tredje ledd. Jeg nevner at § 239 andre til femte ledd har bestemmelser om
bruk av tilrettelagt avhør også i andre saker.
(29) Under hovedforhandlingen avspilles videoopptakene, og de erstatter vitnets muntlige
forklaring i retten, jf. § 298 første ledd, som lyder:
«I sak der det er tatt tilrettelagt avhør etter § 239 første ledd og vitnet ved
hovedforhandlingen er under 16 år, skal videoopptak av avhøret tre i stedet for
personlig forklaring. Det samme gjelder om vitnet har fylt 16 år, med mindre det av
hensyn til siktedes rett til kontradiksjon er nødvendig at vitnet avgir personlig
forklaring under hovedforhandlingen.»
(30) Det følger av § 239 b første ledd at det første tilrettelagte avhøret som hovedregel skal tas
uten at mistenkte blir varslet. For å sikre siktedes rett til kontradiksjon er det i paragrafens
fjerde ledd og i § 239 c andre ledd gitt bestemmelser om siktedes rett til å begjære
supplerende avhør av vitnet. Dette er sentrale bestemmelser i saken, som jeg kommer
nærmere tilbake til etter gjennomgangen av praksis fra Den europeiske
menneskerettsdomstolen (EMD).
(31) Straffeprosesslovens regler om tilrettelagt avhør er utformet med sikte på å oppfylle de
krav som følger av EMK artikkel 6 og praksis fra EMD, jf. Prop. 112 L (2014–2015) side
59:
«Etter departementets syn vil siktedes rett til en rettferdig rettergang bli godt ivaretatt
ved at siktede får sett opptak av gjennomført avhør og kan få sine spørsmål til vitnet
stilt ved supplerende avhør. Svekkes vitnenes rettssikkerhet mer enn hva som er
nødvendig, kan det være i strid med våre internasjonale forpliktelser. Departementet
mener derfor at den foreslåtte avhørsmodellen er en ordning som best ivaretar både
vitnenes og siktedes rettssikkerhet, og således best ivaretar våre internasjonale
forpliktelser.
Den foreslåtte avhørsmodellen forutsetter at mistenkte skal bli siktet og varslet så snart
som mulig etter det tilrettelagte avhøret er tatt og at siktede da skal få tilgang til
avhøret og få informasjon om at han kan begjære supplerende avhør. EMDs praksis
viser at det ikke er et krav om at siktede har fått mulighet til å få spørsmål stilt til
vitnet ved første avhør, forutsatt at siktede får mulighet til å få sine spørsmål stilt til
vitnet i løpet av etterforskingen eller rettergangen.»
(32) Den grunnleggende avgjørelsen fra EMD er storkammerdommen 15. desember 2011
Al-Khawaja og Tahery mot Storbritannia. EMD klargjorde her prinsippene som gjelder for
adgangen til opplesning av tidligere forklaringer fra vitner som ikke er til stede under den
offentlige rettssaken, og som tiltalte ikke har hatt mulighet til å eksaminere. I avsnitt
118 oppstilles det generelle rettslige utgangspunktet:
«Article 6 § 3 (d) enshrines the principle that, before an accused can be convicted, all
evidence against him must normally be produced in his presence at a public hearing
with a view to adversarial argument. Exceptions to this principle are possible but must
not infringe the rights of the defence, which, as a rule, require that the accused should
be given an adequate and proper opportunity to challenge and question a witness
HR-2022-955-A, (sak nr. 21-158435STR-HRET)

6
against him, either when that witness makes his statement or at a later stage of
proceedings …»
(33) I dommen drøftes det deretter under hvilke betingelser det kan gjøres unntak fra prinsippet
om at alle bevis mot tiltalte må fremlegges i den offentlige rettssaken, slik at han kan
imøtegå dem. Dette oppsummeres i avsnitt 147. Der domfellelsen bare eller i avgjørende
grad («solely or to a decisive degree»), jf. avsnitt 119, er basert på forklaringer fra vitner
som tiltalte ikke har hatt mulighet til å utspørre, må det – for at rettssikkerhetsgarantiene i
artikkel 6 skal oppfylles – foreligge «sufficient counterbalancing factors, including the
existence of strong procedural safeguards».
(34) Disse prinsippene er senere lagt til grunn i en rekke avgjørelser fra EMD. Det er særlig
grunn til å trekke frem storkammerdommen 15. desember 2015 Schatschaschwili mot
Tyskland hvor prinsippene er oppsummert og nærmere utdypet i avsnitt 107:
«According to the principles developed in Al-Khawaja and Tahery, it is necessary to
examine in three steps the compatibility with Article 6 §§ 1 and 3 (d) of the
Convention of proceedings in which statements made by a witness who had not been
present and questioned at the trial were used as evidence (ibid., § 152). The Court
must examine
whether there was a good reason for the non-attendance of the witness and,
consequently, for the admission of the absent witness’s untested statements as
evidence (ibid., §§ 119-25);
whether the evidence of the absent witness was the sole or decisive basis for the
defendant’s conviction (ibid., §§ 119 and 126-47); and
whether there were sufficient counterbalancing factors, including strong procedural
safeguards, to compensate for the handicaps caused to the defence as a result of the
admission of the untested evidence and to ensure that the trial, judged as a whole, was
fair (ibid., § 147).»
(35) Domstolen behandler i de følgende avsnittene forholdet mellom de tre kriteriene og det
nærmere innholdet av dem. For vår sak er det ikke nødvendig å gå nærmere inn på dette.
(36) I EMDs praksis er prinsippene også anvendt i saker som gjelder domfellelse for seksuelle
overgrep mot mindreårige. Her viser jeg til EMDs avgjørelse 2. april 2013 D.T. mot
Nederland avsnitt 44 til 52 og dom 19. desember 2013 Rosin mot Estland, avsnitt 50 til 63.
(37) Rettighetene som følger av artikkel 6, er minimumsrettigheter, og vurderingen av om
tiltaltes rett til kontradiksjon er ivaretatt i saker hvor det er avholdt tilrettelagt avhør, må
skje med utgangspunkt i straffeprosesslovens mer konkrete og detaljerte
saksbehandlingsregler. Sentralt i denne sammenheng er siktedes rett til å begjære og få
gjennomført supplerende avhør av vitnet. Formålet er, som jeg allerede har vært inne på, å
gi siktede mulighet for kontradiksjon ved at han gjennom avhørsleder skal kunne få stilt
sine spørsmål til vitnet.
(38) I Prop. 112 L (2014–2015) side 56 heter det at det supplerende avhøret trer i stedet for
siktedes rett til å eksaminere vitnet under hovedforhandlingen.
(39) Straffeprosessloven § 239 b fjerde og femte ledd lyder:
HR-2022-955-A, (sak nr. 21-158435STR-HRET)

7
«Tas det ut siktelse, skal siktede og forsvarer straks få adgang til å gjøre seg kjent med
de dokumenter i saken som det er adgang til etter § 242, herunder videoopptak av
tilrettelagte avhør. Påtalemyndigheten skal ved forkynning informere siktede om at
siktede har adgang til å begjære supplerende avhør av vitnet og at videoopptak av
tilrettelagte avhør vil kunne tre i stedet for vitnets personlige forklaring under
hovedforhandlingen. Avhørsleder skal gi siktede en frist til å begjære supplerende
avhør og siktede skal gis anledning til å rådføre seg med sin forsvarer før fristen går
ut.
Blir siktede varslet om at det skal tas tilrettelagt avhør, skal han gis anledning til å
rådføre seg med sin forsvarer før avhøret.»
(40) Jeg viser videre til § 239 c andre og tredje ledd:
«Siktede kan ved begjæring til avhørsleder be om at det blir tatt supplerende avhør av
vitnet. Begjæringen skal angi hvilke spørsmål som ønskes stilt til vitnet.
Har siktedes begjæring kommet inn innen fristen fastsatt etter § 239 b, skal det tas
supplerende avhør av vitnet, med mindre avhørsleder kommer til at det etter en samlet
vurdering, der det legges særlig vekt på siktedes rett til kontradiksjon, vil være en
uforholdsmessig belastning for vitnet.»
(41) I § 239 c fjerde ledd er det bestemt at en begjæring inngitt etter fristen kan innvilges i
særlige tilfeller. Videre nevner jeg at det følger av paragrafens femte ledd at en avgjørelse
om avslag på begjæring om supplerende avhør kan bringes inn for retten.
(42) Et supplerende avhør skal som hovedregel avholdes innen én uke etter at det ble
gjennomført tilrettelagt avhør, se § 239 e sjette ledd. Endelig viser jeg til at nærmere regler
om tilrettelagte avhør er gitt i forskrift 24. september 2015 nr. 1098.
(43) Jeg vender nå tilbake til § 239 b fjerde ledd, som fastsetter flere saksbehandlingsregler som
skal sikre at siktede får en reell mulighet til å få gjennomført supplerende avhør.
(44) For det første skal påtalemyndigheten ved forkynning informere siktede om adgangen til å
begjære supplerende avhør. Påtalemyndigheten har med andre ord en aktivitetsplikt, og det
er i utgangspunktet ikke opp til siktede å ta initiativ til avhøret. For det andre skal siktede
samtidig orienteres om at videoopptak av tilrettelagte avhør vil kunne tre i stedet for vitnets
personlige forklaring under hovedforhandlingen. Og for det tredje skal siktede og forsvarer
straks få adgang til sakens dokumenter og videopptaket av det første avhøret av vitnet.
(45) Det er i § 239 b fjerde ledd første punktum angitt at denne innsynsretten gjelder
dokumenter «som det er adgang til etter § 242». Dersom avhøret er unntatt fra innsyn av
hensyn til etterforskningen, jf. § 242 første ledd, eller klausulert med taushetsplikt for
forsvareren, jf. andre ledd, vil imidlertid siktede ikke ha et reelt grunnlag for å ivareta sin
rett til å få stilt spørsmål til vitnet. En klausulering etter § 242 må derfor oppheves så tidlig
at siktede – i samråd med forsvareren – kan ta stilling til om supplerende avhør skal
begjæres, og til å utarbeide relevante spørsmål, innen den frist som er satt av avhørsleder.
Dette er også forutsatt i forarbeidene, se Prop. 112 L (2014–2015) side 49 hvor det heter:
«Videre mener departementet, i likhet med Agder lagmannsrett, Nedre Telemark
tingrett og Det nasjonale statsadvokatembetet, at siktedes rettssikkerhet blir bedret
HR-2022-955-A, (sak nr. 21-158435STR-HRET)

8
fordi siktede får muligheten til å se avhøret før siktede skal forberede spørsmål til
vitnet. Slik får siktede langt bedre forutsetninger for å stille relevante spørsmål til
vitnet og få frem alle sider ved vitnets forklaring.»
(46) Den samme forståelsen er lagt til grunn av Riksadvokaten i RA-2015-483 Tilrettelagte
avhør – direktiver og retningslinjer, se kapittel 15 i rundskrivet:
«Det er ikke i forbindelse med lovendringene om tilrettelagte avhør gjort endringer i
§ 242, som gjør innsyn betinget av at det kan gis uten skade eller fare for
etterforskingens øyemed eller for tredjemann. Straffeprosessloven § 239 d fjerde ledd
første punktum innebærer ikke at siktede har et ubetinget krav på innsyn i
videoopptaket før han har fått muligheten til å forklare seg for politiet og politiet har
hatt mulighet til å forestå konfrontasjon, jf. påtaleinstruksen § 8-2 åttende ledd. For at
siktede skal kunne foreta en reell vurdering av om han ønsker å begjære supplerende
avhør, og for at slike avhør skal kunne gjennomføres innen ukesfristen, må avhør av
siktede i praksis påbegynnes straks i saker hvor det er tatt et tilrettelagt avhør som
befester eller styrker mistanken.»
Den konkrete vurderingen i saken
(47) Påtalemyndigheten sørget ikke for at tiltalte fikk forkynt informasjon om retten til å
begjære supplerende avhør og overholdt derfor ikke kravet i § 239 b fjerde ledd. Videre ble
det supplerende avhøret av fornærmede avholdt 1. desember 2020 uten at tiltalte var
informert om det, og uten at han hadde fått adgang til å se videopptaket av det første
avhøret av henne. Han fikk følgelig ikke reell mulighet til å stille spørsmål til fornærmede.
(48) Dette er klare saksbehandlingsfeil etter straffeprosesslovens regler, som har fratatt tiltalte
muligheten for kontradiksjon på etterforskningsstadiet.
(49) I redegjørelsen for sakens bakgrunn har jeg gjengitt fra tiltaltes politiforklaring at han ikke
hadde noen ønsker om hva politiet skulle spørre fornærmede om. Ut fra omstendighetene
kan dette ikke tolkes som et utvetydig avkall på retten til eksaminasjon, se Rt-2011-93
avsnitt 29, hvor det er redegjort for hva som kreves for slikt avkall.
(50) En eventuell forsømmelse fra tiltaltes daværende forsvarer av ikke å begjære ytterligere
supplerende avhør, kan heller ikke medføre at retten til supplerende avhør er bortfalt.
Tungtveiende rettssikkerhetshensyn taler mot at tiltalte skal identifiseres med slike
forsømmelser fra forsvareren. Dette ville i tilfelle kunne medføre at siktede mister retten til
kontradiksjon, jf. til sammenligning Rt-2015-334 avsnitt 55 og 56. Jeg viser videre til
Rt-2011-93 avsnitt 32 og 33:
«(32) Kontradiksjon er dessuten både innenfor EMK og intern norsk rett en meget
viktig rettighet, som må praktiseres i samsvar med grunnkravet om en
rettferdig rettergang – jf. kravet til ʻfair trialʼ i EMK artikkel 6 nr. 1.
(33) Man bør på denne bakgrunn etter mitt syn i alle fall være forsiktig med å
godta at den tiltalte har gitt avkall på retten til kontradiksjon i forbindelse
med dommeravhør som følge av forsvarerens manglende disposisjoner. Om
denne retten er oppgitt, kan dessuten enkelt avklares gjennom spørsmål fra
retten eller aktor.»
HR-2022-955-A, (sak nr. 21-158435STR-HRET)

9
(51) Under hovedforhandlingen i tingretten og ankeforhandlingen i lagmannsretten ble
videoopptakene av fornærmede avspilt, og domfellelsen er i avgjørende grad basert på
disse forklaringene. Her viser jeg til at lagmannsrettens flertall uttaler at fornærmedes
forklaring «etterlater … ingen tvil om at hun forklarer seg om selvopplevde og reelle
hendelser». Det heter videre at «[d]et sentrale i saken har vært fornærmedes forklaring og
troverdighet». Om tiltaltes forklaring uttaler flertallet at han «kategorisk [har] benektet å ha
forgrepet seg på B», men at flertallet ikke fester lit til hans forklaring.
(52) Det foreligger altså en situasjon hvor «the evidence of the absent witness was the sole or
decisive basis for the defendant’s conviction», jf. prinsippene som er oppsummert i
Schatschaschwili-dommen avsnitt 107, som jeg har redegjort for.
(53) I henhold til disse prinsippene må det være god grunn – «good reason» – til at fornærmede
ikke møtte og ga forklaring i retten. Da hovedforhandlingen i tingretten ble avholdt, var
fornærmede fylt 16 år. Det følger da av § 298 første ledd andre punktum at videoopptak av
avhøret trer i stedet for personlig forklaring «med mindre det av hensyn til siktedes rett til
kontradiksjon er nødvendig at vitnet avgir personlig forklaring under hovedforhandlingen.»
(54) EMDs dom 19. desember 2013 Rosin mot Estland avsnitt 53 kaster lys over de avveininger
som må gjøres i denne sammenheng:
«The Court must also have regard to the special features of criminal proceedings
concerning sexual offences. Such proceedings are often conceived of as an ordeal by
the victim, in particular when the latter is unwillingly confronted with the defendant.
These features are even more prominent in a case involving a minor. In the assessment
of the question whether or not in such proceedings an accused received a fair trial,
account must be taken of the right to respect for the private life of the alleged victim.
Therefore, the Court accepts that in criminal proceedings concerning sexual abuse
certain measures may be taken for the purpose of protecting the victim, provided such
measures can be reconciled with an adequate and effective exercise of the rights of the
defence …»
(55) Spørsmålet om tiltaltes rett til kontradiksjon tilsa at fornærmede skulle avgitt forklaring i
retten, må vurderes på bakgrunn av den informasjonen som nå foreligger. Når tiltalte ikke
hadde hatt reell mulighet for kontradiksjon under etterforskningen, var det etter mitt syn
ikke forsvarlig at forhandlingene ble gjennomført uten at tiltalte fikk anledning til å
eksaminere fornærmede.
(56) Jeg tilføyer at det ikke kan gå ut over tiltalte at forsvareren ikke krevde personlig avhør av
fornærmede. Jeg viser til det jeg tidligere har sagt om at tiltalte ikke skal identifiseres med
forsvareren, dersom denne har forsømt å ivareta retten til kontradiksjon.
(57) Endelig bemerker jeg at det i denne saken ikke foreligger noen kompenserende tiltak
– «counterbalancing factors» – som kan oppveie at tiltalte ikke på noe tidspunkt av
straffesaken fikk reell mulighet til å eksaminere fornærmede.
(58) Min konklusjon er etter dette at tiltaltes rett til kontradiksjon etter Grunnloven § 95, EMK
artikkel 6 og straffeprosessloven ikke ble ivaretatt i saken. Som jeg har nevnt, er dette også
påtalemyndighetens syn.
HR-2022-955-A, (sak nr. 21-158435STR-HRET)

10
(59) Det følger av rettspraksis at det stilles små krav til sannsynliggjøring av at manglende
kontradiksjon kan ha virket inn på resultatet, jf. straffeprosessloven § 343 første ledd og
Rt-2011-93 avsnitt 40 med videre henvisninger. Jeg finner det klart at lagmannsrettens
dom med ankeforhandling må oppheves.
(60) Forsvareren har, under henvisning til HR-2020-1140-A, lagt ned påstand om at også
tingrettens dom med hovedforhandling må oppheves. Den saken gjaldt spørsmålet om de
psykiatrisk sakkyndige var inhabile i en narkotikasak hvor det var spørsmål om tiltalte var
tilregnelig på handlingstiden. Høyesterett kom til at også tingrettens dom med
hovedforhandling skulle oppheves.
(61) Jeg mener at denne avgjørelsen ikke er avgjørende her, da den gjaldt en annen situasjon.
Høyesterett har i tidligere saker som gjelder tilsvarende problemstilling som i vår sak, lagt
til grunn at det er tilstrekkelig at lagmannsrettens dom med ankeforhandling oppheves,
jf. Rt-2011-93 avsnitt 41 og 42 med videre henvisning til Rt-2010-600. Begrunnelsen er at
saksbehandlingsfeilen kan rettes opp i lagmannsretten ved at det avholdes et supplerende
avhør hvor tiltaltes rett til eksaminasjon blir ivaretatt.
Konklusjon
(62) Min konklusjon er at lagmannsrettens dom med ankeforhandling oppheves. Det er fastsatt i
ankeutvalgets henvisningsbeslutning at dersom anken i straffesaken fører frem, må det få
betydning for avgjørelsen av det sivile kravet. Dommen på betaling av
oppreisningserstatning må etter dette også oppheves.
(63) Jeg stemmer for denne
D O M :
Lagmannsrettens dom med ankeforhandling oppheves.
(64) Dommer Falch: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(65) Dommer Arntzen: Likeså.
(66) Dommer Normann: Likeså.
(67) Dommer Skoghøy: Likeså.
(68) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
Lagmannsrettens dom med ankeforhandling oppheves.
HR-2022-955-A, (sak nr. 21-158435STR-HRET)