Dato: 2025-09-25

Sammendrag: En slovakisk borger ble i 2014 dømt for voldtekt til forvaring med en tidsramme på 7 år og en minstetid på 4 år. Forvaringstiden er senere forlenget. Som følge av dommen ble mannen også utvist fra Norge.

Spørsmålet for Høyesterett var om fortsatt forlengelse av forvaringsstraffen vil være et uforholdsmessig inngrep.

Høyesterett er kommet til at vilkårene for å forlenge forvaringsstraffen med ytterligere 2 år er oppfylt, og at en forlengelse heller ikke er i strid med Den europeiske menneskerettskonvensjon (EMK) artikkel 5 nr. 1 bokstav a. Denne bestemmelsen krever imidlertid at forvaringsdømte sikres rett til reelle rehabiliteringsmuligheter, som gir den innsatte mulighet til å kunne vise at han eller hun ikke lenger er en fare for samfunnet. Ved den konkrete vurderingen legger Høyesterett til grunn at de krav EMK stiller, er ivaretatt.

Dommen gir veiledning om vilkårene for forlengelse av forvaringsstraff.

D O M
avsagt 25. september 2025 av Høyesterett i avdeling med
dommer Aage Thor Falkanger
dommer Wenche Elizabeth Arntzen
dommer Cecilie Østensen Berglund
dommer Kine Steinsvik
dommer Thomas Chr. Poulsen
HR-2025-1867-A, (sak nr. 25-079021STR-HRET)
Anke over Borgarting lagmannsretts dom 11. mars 2025
A (advokat Bernt Heiberg)
mot
Påtalemyndigheten (statsadvokat Anders Mandal Funnemark)

2
S T E M M E G I V N I N G
(1) Dommer Steinsvik:
Sakens spørsmål og bakgrunn
(2) Saken gjelder begjæring om forlengelse av forvaringsstraff for en utenlandsk borger som er
utvist fra Norge. Spørsmålet er om fortsatt frihetsberøvelse vil være et uforholdsmessig
inngrep.
(3) A er slovakisk statsborger. Ved Gulating lagmannsretts dom 11. april 2014 ble han dømt
for voldtekt. Straffen ble satt til forvaring med en tidsramme på 7 år og med en minstetid
på 4 år. Voldtekten ble begått i Stavanger i februar 2008, men A flyktet til utlandet kort tid
etterpå. Han ble senere pågrepet i Østerrike og utlevert til Norge i mars 2013.
(4) I tiden etter voldtekten i Norge ble han domfelt i Tyskland i 2009 for voldtekt av en kvinne
begått i oktober 2008. Han er også tidligere dømt, i 1989 og 2004, for voldtekter i
Slovakia.
(5) Som følge av forvaringsdommen traff Utlendingsdirektoratet 19. februar 2015 vedtak om
utvisning fra Norge med varig innreiseforbud.
(6) Tidsrammen for forvaringen er senere forlenget to ganger: Ved Borgarting lagmannsretts
dom 11. mai 2020 ble tidsrammen forlenget med 2 år og 8 måneder, regnet fra 10. februar
2020. Vilkårene for prøveløslatelse ble i samme dom ikke funnet oppfylt.
(7) Ved Romerike og Glåmdal tingretts dom 21. november 2022 ble tidsrammen forlenget
med ytterligere 2 år. As begjæring om prøveløslatelse ble ikke tatt til følge. Dommen ble
anket, men anken ble nektet fremmet av Eidsivating lagmannsrett. Forvaringstiden etter
forlengelsen i 2022 løp ut 10. oktober 2024.
(8) Påtalemyndigheten begjærte ved tiltalebeslutning 25. juni 2024 ytterligere forlengelse av
tidsrammen for forvaringen med 2 år.
(9) Ved Ringerike, Asker og Bærum tingretts dom 8. oktober 2024 ble begjæringen om
forlengelse tatt til følge. A anket dommen.
(10) Borgarting lagmannsrett avsa 11. mars 2025 dom med slik domsslutning:
«Forvaringstiden for A, født 00.00.1971, forlenges med 2 – to – år regnet fra
10. oktober 2024.»
(11) En samlet lagmannsrett mente at lovens vilkår for forlengelse av forvaringstiden var
oppfylt. Et flertall bestående av fagdommerne og fire av meddommerne mente videre at
forlengelse med 2 år ikke var uforholdsmessig. Én meddommer mente at en forlengelse av
forvaringstiden ville innebære et uforholdsmessig inngrep. Mindretallet la vekt på at A har
gjort det han kan for å redusere gjentakelsesfaren, og at forvaringsanstalten ikke har
ytterligere tilbud som kan redusere risikoen for nye seksuallovbrudd i særlig grad.
HR-2025-1867-A, (sak nr. 25-079021STR-HRET)

3
(12) A har anket til Høyesterett over lovanvendelsen og saksbehandlingen. Anken over
lovanvendelsen er tillatt fremmet.
Mitt syn på saken
Problemstillingen og saksforholdet
(13) Aktor og forsvarer er enige om at de alminnelige vilkårene for å forlenge forvaringstiden i
straffeloven § 43 første ledd, jf. § 40 første og andre ledd er oppfylt. Problemstillingen i
saken er om domstolene likevel ikke kan ta begjæringen om forlengelse til følge, fordi en
utvidelse av tidsrammen med 2 år vil innebære et uforholdsmessig inngrep.
(14) Jeg ser først på de straffbare forholdene som ligger til grunn for forvaringsdommen.
(15) I Gulating lagmannsretts dom 11. april 2014 er voldtekten i Stavanger i februar 2008
beskrevet slik:
«I området rundt Blåsenborg ble B plutselig stanset av A og hun ble angrepet bakfra.
Hun ble holdt for munn, nese, øyne og hals og hun ble lagt i bakken. Dette skjedde
ved at hodet smalt i bakken og hun besvimte. Hun ble dratt videre i bevisstløs tilstand.
De befant seg etter hvert i et lite smau utenfor Nedre Dalgate 14 (mellom to hus).
B ble lagt i bakken av A, og hun ble fortsatt holdt rundt øyne, munn, nese og halsen.
Dette ble gjort av C. Samtidig ble armene hennes holdt nede av A. Hun hørte stemmer
som snakket og oppfattet at det var minst to til stede. Retten legger til grunn at det
bare var A og C som var involvert i handlingene mot henne. Etter at hun var lagt i
bakken i dette smuget, rev en eller begge gjerningsmennene av henne strømpebuksen.
Hun prøvde å holde bena samlet, men klarte det ikke da en av gjerningsmennene
spredte bena hennes med tvang. A trengte deretter inn i henne og hun kjente penisen
hans (som hun oppfattet ikke å være helt erigert) støtet helt inn i hennes vagina. Det
gjorde vondt. Han beveget seg støtvis – av B beskrevet som typiske
samleiebevegelser.
Mens dette pågikk ble hun stadig holdt for nese/munn og hun kjempet for å få puste.
Hun var på et tidspunkt sikker på at hun kom til å dø. Hun klarte innimellom å rope
om hjelp/påkalle oppmerksomhet.»
(16) A var løslatt fra soning av en tidligere voldtektsdom i Slovakia kort tid forut for
overfallsvoldtekten i Stavanger.
(17) Som nevnt er A i tillegg domfelt tre ganger for voldtekter begått i utlandet. Ut fra
beskrivelsene som er gitt i rettsavgjørelsene, er voldtektene grove. To av domfellelsene
gjelder voldtekter begått av flere i fellesskap. I Borgarting lagmannsretts dom 12. februar
2018, som gjaldt As krav om prøveløslatelse fra forvaring, er det gitt følgende
oppsummering av de tre domfellelsene for voldtekt:
«Første voldtektsdom er fra Slovakia 26. juli 1989, der A ble dømt til fengsel i fem og
et halvt år for å ha voldtatt en russisk kvinne sammen med flere andre. Det fremgår av
dommen, avsagt av distriktretten i Roznava, at A og fire andre menn lokket en kvinne
og hennes venn til et avsidesliggende sted i den hensikt å rane dem samt voldta
HR-2025-1867-A, (sak nr. 25-079021STR-HRET)

4
kvinnen. Mannen ble slått med metallkjetting og sten og ble sparket. Da kvinnen
forsøkte å rømme, ble hun stanset. Øredobbene hennes ble revet av, og hun ble bundet
på hender og føtter. Hun ble deretter med vold forflyttet til en nærliggende skog, der
hun ble kledd av og voldtatt av en av overgriperne (ikke A). Av frykt for å bli
oppdaget ble kvinnen deretter forflyttet 150 meter og voldtatt etter tur av de øvrige fire
overfallsmennene, herunder A.
Andre voldtektsdom er fra Slovakia 22. mars 2004, der A ble dømt til fengsel i fem år
for voldtekt av en jente som var 14 år på gjerningstidspunktet. Det fremgår av
dommen, avsagt av distriktretten i Revúca, at A tvang seg til samleie med jenta ved å
slå henne i ansiktet to ganger. Retten fant ikke tilstrekkelig bevis for at A hadde
kunnskap om at jenta var under 15 år.
Tredje voldtektsdom er fra Tyskland 12. mars 2009, der A ble dømt til fengsel i fire år
og fem måneder [skal være 4 år og 6 måneder]. Det fremgår av dommen, avsagt av
Landesgericht Frankfurt am Main, at A hadde avtalt å ha sex i en halv time med en
narkoman kvinne mot å betale 30 euro. Etter at samleiet var avsluttet krevde A å få
ligge med henne en gang til, noe kvinnen først nektet. Ved vold og trusler
gjennomførte A deretter minst fire ganger vaginalsex og en gang oralsex med
fornærmede. Fornærmede ble også tvunget til å ha oralsex med en venn av A som var
til stede. Fornærmede greide til slutt å rømme ved å klatre naken ut på et stillas og
hoppe ca. fire meter ned på bakken. Hun ble forfulgt av A, også naken, men greide å
stanse en bil som kom forbi.»
(18) A har selv opplyst at han er dømt en rekke ganger for tidligere lovbrudd, og at han til
sammen har sittet i fengsel i over 20 år.
(19) Det er i løpet av forvaringstiden gjort personundersøkelser og rettspsykiatriske vurderinger
av A en rekke ganger. I saken her oppnevnte tingretten to sakkyndige, som avga en felles
rettspsykiatrisk erklæring 12. april 2024. I erklæringen gjennomgås også tidligere
risikovurderinger av A. Konklusjonen fra de sakkyndige er at risikoen for nye
seksuallovbrudd fortsatt er høy, og at prognosen for betydelig bedring er dårlig.
(20) Ila fengsel og forvaringsanstalt ga forut for tingrettsbehandlingen en vurdering av behovet
for forlengelse. I brev 15. mars 2024 til Kriminalomsorgen region øst anbefalte anstalten
ikke å forlenge forvaringstiden. Selv om vilkårene for forlengelse ble ansett oppfylt, ville
det etter anstaltens vurdering være uforholdsmessig å forlenge tidsrammen. I begrunnelsen
ble det særlig vist til at A nå har deltatt i anstaltens tilgjengelige endringsrettede tiltak,
gjort en betydelig egeninnsats for å endre sine risikofaktorer, samt til at anstalten ikke
kunne se ytterligere tiltak «som i vesentlig grad vil kunne påvirke risikoen i positiv retning
sett opp mot samfunnsvernet».
(21) Kriminalomsorgen region øst anbefalte likevel i brev 11. april 2024 til Rogaland
statsadvokatembete at forvaringstiden skulle forlenges med 2 år. Regionkontoret
anerkjente dilemmaet det innebar «å skulle forlenge forvaringen ytterligere for en innsatt
som har benyttet seg av det relevante tilbudet som finnes i anstalten, og som har gjort en
betydelig egeninnsats for å endre seg, og som kriminalomsorgen derfor ikke kan gjøre noe
særlig mer for». A representerte imidlertid – etter regionkontorets syn – «en så stor fare for
gjentakelse av nye seksual- og voldslovbrudd i form av alvorlige voldtekter, at
beskyttelsen av samfunnet, herunder potensielle fremtidige voldtektsoffer, må veie tyngst».
HR-2025-1867-A, (sak nr. 25-079021STR-HRET)

5
Rettslige utgangspunkter – vilkårene for forlengelse av forvaring
(22) Forvaring er en tidsubestemt frihetsstraff som kan idømmes lovbrytere som vurderes å
være særlig farlige. Straffen kan forlenges så lenge den forvaringsdømte antas å være en
fare for samfunnet, og kan dermed vare livet ut. Formålet er ikke at straffen skal være
særlig streng, men å gi samfunnet vern mot spesielt farlige lovbrytere, jf. Rt-2007-1056
avsnitt 110. Et formål med forvaringsstraffen er videre at den forvaringsdømte skal «gis
mulighet for å endre sin adferd og tilpasse seg et liv i frihet», jf. forskrift 5. mars 2004
nr. 481 om gjennomføring av særreaksjonen forvaring § 2.
(23) Vilkårene for forvaringsstraff følger av straffeloven § 40. Første ledd inneholder en
oppregning av alvorlige forbrytelser som kan gi grunnlag for forvaringsstraff. Voldtekt
omfattes av denne oppregningen. Straffeloven § 40 viderefører straffeloven 1902 § 39 c,
som gjaldt da A ble idømt forvaringsstraff.
(24) Grunnvilkåret etter § 40 første ledd er at «fengselsstraff ikke anses tilstrekkelig til å verne
andres liv, helse eller frihet». Er vilkåret oppfylt, «kan» forvaringsstraff idømmes. Dette
«kan»-skjønnet kommer jeg nærmere tilbake til, men det følger av rettspraksis at dersom
vilkårene for forvaring først er oppfylt, «vil det bare helt unntaksvis» være grunnlag for å
unnlate å idømme forvaring, jf. HR-2020-1218-A avsnitt 55.
(25) Paragraf 40 andre og tredje ledd fastsetter ytterligere vilkår, avhengig av om lovbruddet det
skal utmåles straff for, er av «alvorlig art» eller av «mindre alvorlig art». Ved lovbrudd av
alvorlig art – som i saken her – må det være «en nærliggende fare for at lovbryteren på nytt
vil begå et alvorlig lovbrudd som nevnt i første ledd». Vilkåret om «nærliggende fare» for
nye lovbrudd er i rettspraksis konkretisert slik at faren på domstidspunktet må være «reell
og kvalifisert», jf. HR-2020-1218-A avsnitt 18 med videre henvisninger.
(26) Varigheten av forvaringen er regulert i straffeloven § 43, som bestemmer at det i en dom
på forvaring skal fastsettes en tidsramme som vanligvis ikke bør overstige 15 år. Det bør
videre fastsettes en minstetid. Frem til en lovendring i 2015 var maksimal minstetid
begrenset til 10 år. I dag er det åpnet for å fastsette lengre minstetider der tidsrammen
overstiger 15 år. Er det fastsatt en minstetid, kan den domfelte ikke løslates på prøve før
minstetiden er utløpt, jf. § 44 første ledd andre punktum.
(27) Forlengelse av tidsrammen for forvaring er regulert i § 43 første ledd fjerde punktum, som
fastsetter at retten – etter begjæring fra påtalemyndigheten – «ved dom [kan] forlenge den
fastsatte rammen med inntil 5 år om gangen». De nærmere vilkårene for slik forlengelse
fremgår ikke av loven, men det er klargjort i rettspraksis at forlengelse bare kan skje
dersom vilkårene for forvaring i § 40 fortsatt er oppfylt, jf. Rt-2012-1134 avsnitt 14.
(28) Også ved vurderingen av en begjæring om prøveløslatelse etter § 44 følger det av
rettspraksis at løslatelse på prøve skal skje dersom vilkårene for forvaring i § 40 ikke
lenger er oppfylt, jf. HR-2016-1457-A avsnitt 21 og Rt-2014-934 avsnitt 43.
(29) Som nevnt er A utvist fra Norge med varig innreiseforbud. Det kunne isolert sett tilsi at
faren for nye lovbrudd er redusert. Systemet i utlendingslovgivningen er imidlertid slik at
et eventuelt vedtak om utvisning på grunn av straffbare forhold bør treffes «snarest mulig
etter at rettskraftig straffedom foreligger», og «fortrinnsvis ikke senere enn at vedtaket kan
iverksettes samtidig med løslatelse», jf. utlendingsforskriften § 14-3 førsteledd.
HR-2025-1867-A, (sak nr. 25-079021STR-HRET)

6
(30) Med mindre det besluttes overføring til straffullbyrdelse i et annet land, forutsetter
effektuering av et utvisningsvedtak at den innsatte løslates ved forvaringstidens utløp,
eventuelt prøveløslates. Forutsetningen for effektuering er altså at vilkårene for løslatelse
eller prøveløslatelse er til stede, og i dette ligger at faren for nye lovbrudd i tilstrekkelig
grad må være redusert. Et utvisningsvedtak kan ikke da samtidig begrunne at faren for nye
lovbrudd er redusert fordi den forvaringsdømte er utvist og skal forlate landet.
(31) En utvisning vanskeliggjør samtidig en mer gradvis «utslusing» til samfunnet fordi en
prøveløslatelse på vilkår ikke kan følges opp etter at den domfelte er uttransportert.
Vil forlengelse av forvaringstiden for A være et uforholdsmessig inngrep?
Innledning
(32) A gjør gjeldende at en forlengelse av forvaringstiden med ytterligere 2 år vil være i strid
med Grunnloven § 94 og Den europeiske menneskerettskonvensjon (EMK) artikkel 5.
Kjernen i hans argumentasjon er at utvisningsvedtaket hindrer ytterligere rehabilitering.
Det begrenser adgangen til progresjon og tiltak i straffegjennomføringen, som kan gi ham
mulighet til å vise at gjentakelsesfaren er redusert tilstrekkelig til løslatelse.
(33) Påtalemyndigheten bestrider ikke at idømmelse og forlengelse av forvaringsstraff må være
forholdsmessig, men gjør gjeldende at de grunnleggende kravene til forholdsmessighet
mellom lovbrudd og straff ligger til grunn for selve lovreguleringen. Avveiningen kommer
til uttrykk gjennom de strenge vilkårene for forvaring. Plikten til å sikre den
forvaringsdømte rehabiliteringsmuligheter innebærer heller ingen plikt til å sørge for at
vedkommende faktisk blir rehabilitert. Samfunnsvernet er gitt forrang i avveiningen mot
hensynet til den forvaringsdømte, så lenge gjentakelsesfaren består.
(34) Jeg ser først på hva som kan utledes av Grunnloven § 94, og deretter på hva som kan
utledes av EMK artikkel 5 nr. 1 bokstav a.
Grunnloven § 94
(35) Grunnloven inneholder en rekke konstitusjonelle rammer for bruk av straff. Spørsmålet i
saken her er om § 94 begrenser adgangen til å gi dom for forlenget forvaringstid – ut over
de alminnelige vilkårene som følger av straffeloven § 43, jf. § 40.
(36) Grunnloven § 94 første ledd, som i sin nåværende form kom inn ved grunnlovsreformen i
2014, har denne ordlyden:
«Ingen må fengsles eller berøves friheten på annen måte uten i lovbestemte tilfeller og
på den måte som lovene foreskriver. Frihetsberøvelsen må være nødvendig og ikke
utgjøre et uforholdsmessig inngrep.»
(37) Slik bestemmelsen er formulert, omfattes enhver form for frihetsberøvelse, også forvaring.
At frihetsberøvelsen må være «nødvendig og ikke utgjøre et uforholdsmessig inngrep»,
peker mot et generelt nødvendighets- og forholdsmessighetskrav. Hva som mer konkret
HR-2025-1867-A, (sak nr. 25-079021STR-HRET)

7
ligger i dette av betydning for domstolenes behandling av enkeltsaker, må imidlertid
klargjøres nærmere.
(38) Det foreligger enkelte avgjørelser fra Høyesterett om krav til forholdsmessighet ved
straffereaksjoner. Ingen av dem kaster imidlertid lys over rekkevidden av Grunnloven § 94.
(39) De sentrale forarbeidene til Grunnloven § 94 er rapporten fra Stortingets
menneskerettighetsutvalg i Dokument 16 (2011–2012) og Innst. 186 S (2013–2014).
(40) Frihetsberøvelse drøftes i Dokument 16 (2011–2012) kapittel 22. Etter en gjennomgang av
det internasjonale menneskerettsvernet og andre lands konstitusjoner fremkommer det på
side 116 at Menneskerettighetsutvalget ikke fant det «nødvendig eller ønskelig» å liste opp
i Grunnloven ulike situasjoner hvor frihetsberøvelse kan skje, etter mønster fra EMK
artikkel 5 nr. 1. I forlengelsen av dette skriver utvalget følgende på side 117:
«Et alternativ til en opplisting kan være å innta en avgrensning ved å forby for
eksempel den ‘vilkårlige’ frihetsberøvelse. Dette er også formålet med EMK artikkel
5. Hvis teksten i nåværende § 99 suppleres med et forbud mot vilkårlig
frihetsberøvelse, vil dette innebære et krav til myndighetenes anvendelse av
rettsreglene og til innholdet i lovhjemlene. Menneskerettighetskomiteen, som
håndhever SP, har uttrykt det slik:
‘the notion of ‘arbitrariness’ must not be equated with ‘against the law’ but
be interpreted more broadly to include such elements as inappropriateness
and injustice. Furthermore, remand in custody could be considered arbitrary
if it is not necessary in all the circumstances of the case, for example to
prevent flight or interference with evidence: the element of proportionality
becomes relevant in this context.’
Viktig er altså at det skal være en forholdsmessighet mellom mål og middel, samtidig
som det heller ikke kan foreligge noen form for myndighetsmisbruk. Et forbud mot
vilkårlig frihetsberøvelse eller andre lignende formuleringer vil dermed oppstille et
krav for når frihetsberøvelse kan finne sted, ved siden av lovskravet.
I stedet for å forby vilkårlig frihetsberøvelse kan det fastsettes at frihetsberøvelse bare
kan skje dersom det er nødvendig, og dersom inngrepet ikke er uforholdsmessig.
Uttrykkene ‘nødvendig’ og ‘ikke uforholdsmessig’ vil i denne sammenhengen gi en
nærmere presisering av uttrykket ‘vilkårlig’. I stedet for bare å benytte uttrykket
‘vilkårlig’ vil man si noe mer om hvilke absolutte grenser lovgiver står overfor når det
skal vedtas regler om frihetsberøvelse, og man vil si noe om hvilke kriterier
domstolene må forstå lovgivningen på bakgrunn av.»
(41) Jeg leser dette slik at formuleringen som ble vedtatt i § 94 første ledd andre punktum i
første rekke tok sikte på å presisere vernet mot vilkårlig frihetsberøvelse, slik dette følger
av blant annet EMK artikkel 5 og FNs konvensjon om sivile og politiske rettigheter (SP)
artikkel 9. Også andre steder i rapporten omtales forslaget som en utvidelse av den
tidligere § 99 – som bare omhandlet frihetsberøvelse i form av fengsling – til å «gjelde
krav om lovhjemmel og forbud mot vilkårlighet for frihetsberøvelse generelt», se
Dokument 16 (2011–2012) side 97. At også forslagsstillerne som formelt fremmet
forslaget til grunnlovsendring oppfattet det på samme måte, fremgår av
Grunnlovsforslag 30 (2011–2012) side 177.
HR-2025-1867-A, (sak nr. 25-079021STR-HRET)

8
(42) Saken her gir ikke foranledning til mer generelt å fastlegge det substansielle innholdet i
kravet om at alle former for frihetsberøvelse skal være «nødvendig og ikke utgjøre et
uforholdsmessig inngrep», og om vernet i Grunnloven på enkelte områder kan rekke lenger
enn de menneskerettslige forbildene. Som jeg straks kommer tilbake til, er det i praksis fra
Den europeiske menneskerettsdomstol (EMD) gitt veiledning om hva som nærmere ligger
i vernet mot vilkårlig frihetsberøvelse i EMK artikkel 5 nr. 1 bokstav a i situasjoner der en
domfelt er dømt til livsvarig eller tidsubegrenset straff. For rekkevidden av vernet på dette
området har jeg ikke funnet rettskildemessige holdepunkter for at Grunnloven har et annet
og mer vidtrekkende innhold. Jeg går derfor over til å se nærmere på hvilke krav som kan
utledes av EMK artikkel 5 nr. 1 bokstav a.
EMK artikkel 5 nr. 1 bokstav a
(43) Den norske oversettelsen av artikkel 5 nr. 1 bokstav a svarer ikke helt til de engelske og
franske versjonene, som er de autentiske. Jeg tar derfor utgangspunkt i den engelske
versjonen, der bestemmelsen lyder slik:
«1. Everyone has the right to liberty and security of person. No one shall be
deprived of his liberty save in the following cases and in accordance with a
procedure prescribed by law:
a. the lawful detention of a person after conviction by a competent
court; …»
(44) Frihetsberøvelse etter domfellelse for straffbare forhold er i utgangspunktet ikke i strid
med artikkel 5 nr. 1, jf. ordlyden i bokstav a.
(45) EMD har videre, gjennom flere avgjørelser, klargjort at hva som er et passende straffenivå
for ulike lovbrudd, i prinsippet faller utenfor konvensjonens virkeområde, jf. EMDs
storkammerdom 24. januar 2017 Khamtokhu og Aksenchik mot Russland avsnitt 55.
Samtidig heter det i det påfølgende avsnitt 56 at tiltak knyttet til gjennomføringen av en
idømt straff, eller justeringen av denne, kan påvirke retten til frihet i artikkel 5 nr. 1 dersom
den faktiske varigheten av frihetsberøvelsen avhenger av hvordan slike tiltak anvendes.
Spørsmål om forlengelse av forvaringstid faller derfor inn under anvendelsesområdet for
artikkel 5.
(46) Hovedformålet med artikkel 5 er å forhindre vilkårlig eller ulovlig frihetsberøvelse,
jf. EMDs storkammerdom 22. desember 2020 Selahattin Demirtaş mot Tyrkia avsnitt 311.
(47) At frihetsberøvelse etter alternativet i bokstav a bare kan skje «after conviction», innebærer
for det første at den må skje etter domfellelsen i tid. EMD har videre gjennom sin praksis
innfortolket et krav om sammenheng mellom dommen som danner grunnlaget for den
tidsubestemte frihetsberøvelsen, og gjennomføringen av reaksjonen. En slik sammenheng
er nødvendig på ethvert tidspunkt for at frihetsberøvelsen skal anses lovlig og ikke
vilkårlig. Det er flere avgjørelser fra EMD som klargjør hva som nærmere ligger i dette
kravet til sammenheng.
(48) De generelle utgangspunktene er oppsummert slik i dommen 25. februar 2016 Klinkenbuβ
mot Tyskland avsnitt 46:
HR-2025-1867-A, (sak nr. 25-079021STR-HRET)

9
«Detention of a person ‘after’ conviction, for the purposes of sub‑paragraph (a) of
Article 5 § 1, means that there must be a sufficient causal connection between the
conviction and the deprivation of liberty at issue (see, inter alia, Kafkaris v. Cyprus
[GC], no. 21906/04, § 117, ECHR 2008). However, with the passage of time, the link
between the initial conviction and further deprivation of liberty gradually becomes
less strong. The causal link required by sub-paragraph (a) might eventually be broken
if a position were reached in which a decision not to release was based on grounds that
were inconsistent with the objectives of the initial decision (by a sentencing court) or
on an assessment that was unreasonable in terms of those objectives. In those
circumstances, a detention that was lawful at the outset would be transformed into a
deprivation of liberty that was arbitrary and, hence, incompatible with Article 5 (see
M. v. Germany, no. 19359/04, § 88, ECHR 2009 with further references).»
(49) Den nødvendige sammenhengen med den opprinnelige domfellelsen og frihetsberøvelsen
kan altså svekkes over tid, og sammenhengen kan etter hvert bli brutt. Det gjelder for
eksempel der en beslutning om ikke å løslate den domfelte bygger på grunner som er
uforenlige med målene for den opprinnelige avgjørelsen, eller på vurderinger som er
urimelige i lys av disse målene. Den idømte straffens formål står derfor sentralt.
(50) Klinkenbuβ-dommen gjaldt en mann som var dømt for forsøk på voldtekt, seksuelle
overgrep og drapsforsøk, og som ble plassert i psykiatrisk institusjon uten tidsbegrensning
grunnet redusert tilregnelighet og fare for gjentakelse. Han anførte for EMD at
frihetsberøvelsen, som hadde vart i rundt 28 år, ikke lenger hadde sammenheng med den
opprinnelige domfellelsen, fordi han ikke hadde mottatt terapi på mange år og dermed var
fratatt utsiktene til et liv utenfor fengselet. Han anførte også at fortsatt frihetsberøvelse, i
lys av samlet varighet, var uforholdsmessig.
(51) I avsnitt 47 tar EMD utgangspunkt i at en beslutning om ikke å løslate kan bli uforenlig
med formålene med den opprinnelige dommen om frihetsberøvelse dersom den domfelte
forblir frihetsberøvet på grunn av risiko for gjentakelse, men samtidig blir «deprived of the
necessary means, such as suitable therapy, to demonstrate that he or she was no longer
dangerous». Det samme er uttrykt i dommen 22. mars 2012 Ostermünchner mot Tyskland
avsnitt 74.
(52) I begge disse avgjørelsene forelå det muligheter for rehabiliterende tiltak som de innsatte
ikke hadde benyttet seg av. Det ble vektlagt i den konkrete vurderingen. EMD konkluderte
i begge sakene med at de innsatte fortsatt ble tilbudt tilstrekkelige rehabiliterende tiltak. De
nasjonale domstolenes beslutninger om ikke å løslate var derfor i samsvar med formålet
med dommene som lå til grunn for frihetsberøvelsen i de to sakene, jf. Klinkenbuβ-
dommen avsnitt 54 og Ostermünchner-dommen avsnitt 82.
(53) Jeg føyer til at i den sistnevnte dommen var den innsatte også utvist fra Tyskland, noe som
hadde betydning for hans muligheter for å delta i visse rehabiliteringstiltak. EMD fant ikke
dette avgjørende, siden det fortsatt var andre alternative rehabiliteringstiltak tilgjengelige,
jf. særlig avsnitt 81.
(54) I Klinkenbuβ-dommen avsnitt 57–59 vurderte EMD videre om fortsatt frihetsberøvelse var
urimelig – «unreasonable» – i lys av formålet med den opprinnelige domfellelsen om å
beskytte samfunnet mot faren for gjentatte seksuallovbrudd. Domstolen vurderte i denne
forbindelse flere momenter, herunder samlet varighet av frihetsberøvelsen, den domfeltes
unge alder på gjerningstidspunktet, alvoret i lovbruddene og gjentakelsesfaren i lys av
HR-2025-1867-A, (sak nr. 25-079021STR-HRET)

10
oppdaterte sakkyndige vurderinger. EMD fant at de tyske domstolenes vurdering om at
fortsatt frihetsberøvelse var nødvendig til tross for at den hadde vart i lang tid, heller ikke
fremsto urimelig. Det var derfor tilstrekkelig sammenheng mellom domfellelsen i 1983 og
fortsatt frihetsberøvelse, jf. avsnitt 60.
(55) I EMDs dom 18. september 2012 James, Wells og Lee mot Storbritannia avsnitt 195 er
dette elementet i årsaksvurderingen utdypet slik:
«Fourth, the requirement that detention not be arbitrary implies the need for a
relationship of proportionality between the ground of detention relied upon and the
detention in question. However, the scope of the proportionality test to be applied in a
given case varies depending on the type of detention involved. For example, in the
context of detention pursuant to Article 5 § 1 (a), the Court has generally been
satisfied that the decision to impose a sentence of detention and the length of that
sentence are matters for the national authorities rather than for this Court (see T. v. the
United Kingdom [GC], no. 24724/94, § 103, ECHR 2000-I; and Saadi
[storkammerdom 29. januar 2008], cited above, § 71). However, as noted above, it has
indicated that in circumstances where a decision not to release or to re-detain a
prisoner was based on grounds that were inconsistent with the objectives of the initial
decision by the sentencing court, or on an assessment that was unreasonable in terms
of those objectives, a detention that was lawful at the outset could be transformed into
a deprivation of liberty that was arbitrary (see Grosskopf [dom 21. oktober 2010],
cited above, §§ 44 and 48; Weeks [dom 2. mars 1987], cited above, § 49; and M. v.
Germany [dom 17. desember 2009], cited above, § 88).»
(56) I det forutgående avsnittet fremhever EMD også kravet til sammenheng mellom på den ene
siden frihetsberøvelsen, og på den andre siden stedet og forholdene der frihetsberøvelsen
gjennomføres, jf. avsnitt 194. I praksis innebærer dette at innholdet i en tidsubestemt straff
også må være innrettet mot den innsattes rehabilitering.
(57) Kravet til rimelighet som element i årsakskravet i artikkel 5 nr. 1 bokstav a inneholder ut
fra dette visse forholdsmessighetskrav, men da slik at spørsmålet er om det er
forholdsmessighet mellom grunnlaget for frihetsberøvelsen og selve frihetsberøvelsen. For
så vidt gjelder det nærmere innholdet i denne vurderingen – under artikkel 5 nr. 1
bokstav a – viser avsnitt 195 til de samme kriteriene som oppstilt i Klinkenbuβ- og
Ostermünchner-dommene.
(58) Under den konkrete vurderingen i James, Wells og Lee-dommen avsnitt 209 uttrykker
EMD at der det er idømt en tidsubestemt fengselsstraff som skal opprettholdes utelukkende
for beskyttelse av allmennheten, må det være en reell mulighet – «a real opportunity» – for
rehabilitering. EMD konkluderte i denne saken med krenkelse, basert på at de innsatte ikke
i tide hadde fått tilgang til rehabiliterende tiltak, jf. avsnitt 221. Det samme er gjentatt og
utdypet i EMDs storkammerdom 26. april 2016 Murray mot Nederland avsnitt 103 og 104,
som gjaldt livsvarig fengsel uten reelle muligheter for rehabilitering med sikte på fremtidig
løslatelse. I denne dommen konstaterte EMD krenkelse av artikkel 3 på grunn av
manglende rehabiliteringsmuligheter med den konsekvens at straffen i praksis ble
livsvarig.
(59) Gjennomgangen av praksis fra EMD gir etter mitt syn grunnlag for følgende
oppsummering:
HR-2025-1867-A, (sak nr. 25-079021STR-HRET)

11
(60) For at fortsatt frihetsberøvelse ved tidsubestemt straff skal anses lovlig og ikke vilkårlig
etter EMK artikkel 5 nr. 1 bokstav a, må det foreligge en vedvarende og tilstrekkelig
sammenheng mellom den opprinnelige domfellelsen og den påfølgende frihetsberøvelsen.
(61) Denne sammenhengen kan bli brutt dersom en avgjørelse om å opprettholde
frihetsberøvelsen bygger på grunnlag som er uforenlige med formålene med dommen, eller
dersom avgjørelsen bygger på vurderinger som er urimelige i lys av disse formålene.
Avgjørelsen må være basert på forholdsmessighet mellom grunnlaget for frihetsberøvelsen
og selve frihetsberøvelsen.
(62) En avgjørelse om å opprettholde frihetsberøvelsen kan bli uforenlig med formålene dersom
frihetsberøvelsen opprettholdes på grunnlag av en antatt risiko for gjentakelse, og den
domfelte samtidig fratas de nødvendige midlene – som egnet behandling eller
rehabiliteringstiltak – til å kunne vise at han eller hun ikke lenger utgjør en fare. I dette
ligger at den domfelte må ha reelle rehabiliteringsmuligheter.
(63) Forvaringsreglene i straffeloven må tolkes og anvendes i samsvar med de forpliktelsene
som følger av EMK. Slik straffeloven § 40 er utformet, vil dette i praksis si at domstolene
– ved vurderingen av om en begjæring om forlengelse eller prøveløslatelse skal tas til
følge – må utøve «kan»-skjønnet i § 40 slik at de forpliktelsene som følger av EMK
artikkel 5 nr. 1 bokstav a, ivaretas.
Den konkrete vurderingen
(64) Formålet bak forvaringsstraffen A er idømt, er som nevnt todelt. Straffen er ment å
beskytte samfunnet mot faren for at A på nytt begår alvorlige seksuallovbrudd. Videre er
formålet at A skal gis mulighet til rehabilitering og fremtidig løslatelse.
(65) Ved den konkrete vurderingen ser jeg først på hva lagmannsretten har lagt til grunn
vedrørende den konkrete faren for at A på nytt begår alvorlige seksuallovbrudd.
Grunnlaget for lagmannsrettens vurdering er i første rekke den grundige risikovurderingen
fra de rettsoppnevnte sakkyndige 12. april 2024. Lagmannsretten gjengir, og sier seg enig
i, de sakkyndiges konklusjon om at risikoen for nye seksuallovbrudd ved løslatelse fortsatt
er høy. Den viser videre til at vurderingen fra 2024 er i samsvar med tidligere
risikovurderinger foretatt i 2017, 2020 og 2022, som alle konkluderte med det samme. Og
endelig til anstaltens konklusjon per 15. mars 2024, som går ut på at gjentakelsesfaren –
riktignok under noe tvil – ved løslatelse er reell og kvalifisert.
(66) Gjentakelsesfaren knytter seg til nye alvorlige seksuallovbrudd, og de voldtektene A
tidligere er dømt for, er utvilsomt svært grove.
(67) Lagmannsretten legger videre vekt på As godt dokumenterte dyssosiale
personlighetsforstyrrelse, at tidligere alkoholbruk «fortsatt utgjør en betydelig
risikofaktor», samt at mangel på stabile rammer ved løslatelse bidrar til å øke
gjentakelsesfaren. Risikoen antas likevel å være «noe redusert» sammenholdt med
situasjonen ved domfellelsen i 2014, og lagmannsretten underbygger dette med at A under
forvaringen har deltatt i en rekke kurs og programmer som ledd i sin rehabilitering. Han
har også gjennomført flere dagspermisjoner uten anmerkninger. Lagmannsretten
konkluderer slik:
HR-2025-1867-A, (sak nr. 25-079021STR-HRET)

12
«Når de fire voldtektene som A er dømt for, sees i sammenheng med hans dyssosiale
personlighetsforstyrrelse og hans tidligere alkoholmisbruk, er det etter
lagmannsrettens syn en kvalifisert og reell fare for at A ved en løslatelse vil begå nye
alvorlige seksuallovbrudd.
Det er sannsynlig at kursene og programmene som A har gjennomført, har gjort ham
mer bevisst på risikofaktorene som er av betydning for gjentakelsesfaren.
Lagmannsretten finner likevel ikke å kunne legge avgjørende vekt på dette. Grunnen
er As dyssosiale personlighetsforstyrrelse samt hans begrensede evner til dypere
refleksjon og mer grunnleggende holdningsendring. Det at A i Slovakia vil mangle
stabile rammer i form av bolig, arbeid og sosialt nettverk, bidrar til å øke
gjentakelsesfaren.
Lagmannsrettens konklusjon blir etter dette at vilkåret om kvalifisert og reell
gjentakelsesfare er oppfylt.»
(68) Lagmannsretten foretar en korrekt lovanvendelse ved vurdering av faren for at A på nytt
vil begå alvorlige seksuallovbrudd. Det foreligger en grundig og oppdatert sakkyndig
vurdering av faren for gjentakelse, og jeg kan heller ikke se at det er svakheter ved det
grunnlaget lagmannsretten har bygget vurderingen på.
(69) Som nevnt vil det, når vilkårene for forvaring er oppfylt, etter rettspraksis bare helt
unntaksvis være grunnlag for å unnlate å idømme forvaring eller forlenge forvaringstiden.
Dette har sammenheng med at det sentrale formålet med forvaringsstraffen er å beskytte
samfunnet mot særlig farlige lovbrytere. Lovgivers klare forutsetning, slik den kommer til
uttrykk i regelverket, er at reaksjonens opphør styres av om gjentakelsesfaren er
tilstrekkelig redusert. Så lenge det foreligger en nærliggende fare for nye alvorlige
lovbrudd, bygger reglene på det klare utgangspunktet at forvaring er forholdsmessig,
uavhengig av om den domfelte har vært underlagt forvaring lenge.
(70) Jeg kan heller ikke se at en forlengelse av forvaringstiden med 2 år vil være i strid med
EMK artikkel 5 nr. 1 bokstav a.
(71) Det er på det rene at A så langt under soningen av forvaringsstraffen har gjennomført en
rekke kurs og programmer som ledd i arbeidet med sin rehabilitering. I anstaltens
vurdering 15. mars 2024 av behovet for forlengelse redegjøres det for As deltakelse i
programmer og behandling i perioden etter 30. november 2021. I denne perioden har A
påbegynt programmet BASIS («Behandling med fokus på seksuallovbruddsproblematikk i
spesialisthelsetjenesten»), men dette ble avsluttet fordi A ikke ville oppheve
taushetsplikten. Han har også deltatt i programmet ATV («Alternativ til vold») med 41
samlinger og i programmet ROS («Relasjon og samspill»). Programavdelingen ved
anstalten har uttalt at A har hatt stabilt oppmøte og har vist positiv utvikling. Anstalten
anbefalte som nevnt ikke forlengelse av forvaringen, da den vurderte dette som
uforholdsmessig. I vurderingen fremgår likevel anstaltens plan for den videre
straffegjennomføringen, som i hovedsak består i fortsatt arbeid mot et opplegg for
løslatelse, eventuelt prøveløslatelse, med forberedelse av retur til Slovakia. A oppfordres
videre til å fortsette å delta i anstaltens endringsrettede tiltak.
(72) Utfordringen fremover ligger i at utvisningsvedtaket innebærer at A ikke kan delta i alle
former for rehabiliteringsrettede tiltak. Aktor har vist til at han som utvist og uten lovlig
opphold i Norge, ikke har fulle rettigheter til helsetjenester i spesialisthelsetjenesten, og at
HR-2025-1867-A, (sak nr. 25-079021STR-HRET)

13
han som følge av dette i november 2024 fikk avslag på en ny henvisning til behandling i
BASIS.
(73) Viktig i denne sammenheng er videre at det ved vurderingen av prøveløslatelse av
utenlandske borgere som er utvist, må tas utgangspunkt i at den domfelte skal ta opphold i
hjemlandet ved løslatelsen. Norske myndigheter har ikke myndighet til å stille vilkår eller
følge opp den løslatte i en slik situasjon. Vilkår for prøveløslatelse og mulighet for
oppfølgning kan derfor ikke trekkes inn i vurderingen av faren for gjentakelse på samme
måte som for innsatte som prøveløslates til fortsatt opphold i Norge. Det ligger likevel fast
at den domfelte har rettskrav på prøveløslatelse når vilkårene i straffeloven § 40 ikke
lenger er oppfylt, men vurderingen må i praksis skje med utgangspunkt i andre faktiske
forutsetninger.
(74) Jeg finner det ikke tvilsomt at det på nåværende tidspunkt er tilstrekkelig sammenheng
mellom formålet med forlengelsen av forvaringstiden og formålet med forvaringsstraffen
som ble fastsatt i dommen fra 2014, jf. EMK artikkel 5 nr. 1 bokstav a. Det er den
nærliggende gjentakelsesfaren for nye alvorlige seksuallovbrudd som begrunner
begjæringen om forlengelse. Jeg kan heller ikke se at påtalemyndigheten har trukket inn
andre elementer i begrunnelsen som er uforenlige med formålet med den idømte
forvaringsstraffen. At A er utvist, er en faktisk omstendighet som vurderingene må bygge
på, men begjæringen om forlengelse er ikke begrunnet i forhold direkte knyttet til
utvisningen eller effektueringen av utvisningsvedtaket, noe som ville ligge utenfor
rammene av den opprinnelige dommen.
(75) Ved domstolskontrollen av om vurderingene som ligger til grunn for begjæringen om
fortsatt forlengelse er urimelige i lys av formålene med den opprinnelige dommen, vil
nødvendigvis gjentakelsesfaren og alvorligheten i de handlinger den domfelte tidligere har
begått, stå sentralt.
(76) Men der gjentakelsesfaren – som her – skal begrunne fortsatt frihetsberøvelse, følger det av
EMK artikkel 5 nr. 1 bokstav a, at myndighetene har plikt til å sørge for at den innsatte
ikke fratas muligheten til rehabiliteringstiltak, som kan vise at gjentakelsesfaren er
redusert. Frihetsberøvelse uten tilgang til reelle rehabiliteringsmuligheter kan innebære en
krenkelse av bestemmelsen, slik James, Wells og Lee-dommen viser. Hvor lenge
frihetsberøvelsen har vart, er også av betydning.
(77) Påtalemyndigheten har vist til at det til tross for at A allerede har deltatt i det meste av
programmer anstalten kan tilby, fremdeles har tilgang til flere rehabiliterende tiltak. Disse
muliggjør at han kan jobbe videre med sine risikofaktorer og dermed redusere
gjentakelsesfaren.
(78) Det er for det første vist til økt bruk av permisjoner. A har hatt noen kortvarige permisjoner
siden 2022, hovedsakelig med følge. Han har det siste året blitt oppfordret til å søke lengre
permisjoner, men har ifølge lagmannsrettens dom selv valgt ikke å gjøre det. Dette må han
i tilfelle selv bære ansvaret for.
(79) Videre har aktor vist til at A i større grad kan delta i arbeid ved anstalten, og dermed få
verdifull arbeidstrening. Dette kan i neste omgang gi kompetanse som han kan nyttiggjøre
seg ved en fremtidig løslatelse. Mulighetene for jobb vil kunne gi mer stabile rammer rundt
ham ved løslatelse, noe som også kan være egnet til å redusere risikoen. Det samme gjelder
HR-2025-1867-A, (sak nr. 25-079021STR-HRET)

14
å gjennomføre andre praktiske forberedelser for retur til hjemlandet, noe anstalten må bistå
med. Jeg har også merket meg at anstalten i vurderingen i mars 2024 oppfordret A til å
fortsette med deltagelse i anstaltens endringsrettede tiltak.
(80) Etter en samlet vurdering av grunnlaget for frihetsberøvelsen og den nærliggende
gjentakelsesfaren som stadig består, er fortsatt frihetsberøvelse nødvendig. Jeg kan ikke se
at en forlengelse av forvaringstiden med 2 år vil være urimelig eller uforholdsmessig, når
det ses hen til de rehabiliteringstiltak som faktisk er tilgjengelige for A.
(81) Jeg finner likevel grunn til å føye til at det forhold at A er utvist og derfor er i en vanskelig
situasjon, innebærer at Kriminalomsorgen forløpende må vurdere tilpasninger av mulige
rehabiliterings- og behandlingstiltak, og eventuelle alternativer til dagens tilbud.
Konklusjon
(82) Jeg er etter dette kommet til at lagmannsrettens vurdering av vilkårene for å forlenge
forvaringstiden med 2 år bygger på riktig lovanvendelse. En slik forlengelse innebærer
heller ingen krenkelse av EMK artikkel 5 nr. 1 bokstav a.
(83) Anken skal da forkastes.
(84) Jeg stemmer for denne
D O M :
Anken forkastes.
(85) Dommer Arntzen: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(86) Dommer Østensen Berglund: Likeså.
(87) Dommer Poulsen: Likeså.
(88) Dommer Falkanger: Likeså.
(89) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
Anken forkastes.
HR-2025-1867-A, (sak nr. 25-079021STR-HRET)