Dato: 2024-12-19

Sammendrag: En iransk statsborger søkte asyl i Norge i 2011. Den opprinnelige asylsøknaden var begrunnet med at han fryktet å bli forfulgt av iranske myndigheter etter å ha deltatt i en demonstrasjon i Teheran. Asylsøknaden ble avslått. Kort tid etter konverterte han til kristendommen. I årene etter på ba han flere ganger om omgjøring av avslaget fordi han fryktet å bli forfulgt i Iran på grunn av troen. Omgjøringsbegjæringene ble ikke tatt til følge, og saken ble brakt inn for retten.

Lagmannsrettens flertall hadde lagt til grunn at asylsøkeren ville utøve den kristne troen diskret ved en eventuell retur til Iran, og at han derfor ikke risikerte forfølgelse.  Spørsmålet for Høyesterett var om det der det er lagt til grunn at en konvertitt vil utøve religionen sin diskret ved retur til hjemlandet, har betydning hva årsaken til dette er. Asylsøkeren mente at dersom årsaken var frykt for forfølgelse, hadde han rett til asyl, men aksepterte at det ikke var rett til asyl om årsaken var sosialt press.

En slik tilnærming, kalt årsaksmetoden, hadde Høyesterett lagt til grunn i en dom fra 2012, som gjaldt beskyttelse som følge av seksuell orientering. Metoden har ikke vært brukt ved andre asylgrunnlag.

Høyesterett legger til grunn at det som utgangspunkt er nærliggende å bruke samme metode ved alle beskyttelsesgrunnlag, men mener at verken utlendingsloven eller flyktningkonvensjonen tilsier en utvidet bruk av metoden.

Avgjørelsen fra 2012 bygget på andre forutsetninger enn det som er tilfellet i dag, både når det gjelder forvaltningspraksis i Norge og utviklingen i praksis i andre land.

Høyesterett peker på at dersom årsaksmetoden skal anvendes på flere beskyttelsesgrunnlag, vil det innebære en utvidelse av retten til asyl etter norsk rett. Om en slik utvidelse bør skje, må være opp til lovgiver. Saken gir veiledning om forståelsen av utlendingsloven § 28 og flyktningkonvensjonen artikkel 1 A.

D O M
avsagt 19. desember 2024 av Høyesterett i avdeling med
dommer Bergljot Webster
dommer Cecilie Østensen Berglund
dommer Erik Thyness
dommer Knut Erik Sæther
dommer Eyvin Sivertsen
HR-2024-2346-A, (sak nr. 24-073896SIV-HRET)
Anke over Borgarting lagmannsretts dom 4. mars 2024
A
Norsk organisasjon for asylsøkere (NOAS) (advokat Odin Breidvik – til prøve)
(partshjelper)
mot
Staten v/Utlendingsnemnda (Regjeringsadvokaten
v/advokat David Magnus Myr)

2
S T E M M E G I V N I N G
(1) Dommer Østensen Berglund:
Sakens spørsmål og bakgrunn
(2) Saken gjelder gyldigheten av Utlendingsnemndas (UNEs) vedtak om ikke å innvilge en
iransk konvertitt flyktningstatus (asyl), jf. utlendingsloven § 28. Den reiser særlig spørsmål
om årsaken til at en konvertitt vil tilpasse utøvelsen av sitt kristne livssyn ved eventuell
retur til hjemlandet, skal tillegges vekt.
(3) A er en 45 år gammel iransk statsborger. Han kom til Norge i juni 2011 og søkte asyl
begrunnet med at han fryktet å bli forfulgt av iranske myndigheter etter å ha deltatt i en
demonstrasjon i Teheran. Asylsøknaden ble avslått i september 2011.
Utlendingsdirektoratet (UDI) mente at A ikke hadde hatt en fremskutt posisjon under
demonstrasjonen, og anså ikke hans forklaring om å ha havnet i myndighetenes søkelys
som troverdig. Avslaget ble påklaget, men opprettholdt av UNE i 2012.
(4) I tiden mellom UDIs vedtak og UNEs klagevedtak lot A seg døpe. Han hadde da deltatt på
et introduksjonskurs til kristen tro (Alpha-kurs) og gått jevnlig til gudstjeneste. Ettersom
hans konvertering til kristendommen ikke var vurdert i klagevedtaket, behandlet UNE
saken på nytt. Dette ledet ikke til et annet resultat. A begjærte omgjøring av vedtaket og la
ved det som viste seg å være en forfalsket iransk rettsinnkalling. UNE opprettholdt i
2014 avslaget på asylsøknaden.
(5) A brakte saken inn for rettslig behandling, uten at søksmålet førte frem. I Oslo tingretts
dom 26. februar 2015 ble det lagt til grunn at A ikke risikerte forfølgelse for sin
demonstrasjonsdeltakelse eller for å ha konvertert til kristendommen. Tingretten bygget på
at ettersom A
«… ikkje driv med aktiv forkynning overfor andre her i landet, og ikkje har ei leiande
rolle innan det kristne miljøet, er det ikkje grunnlag for å slutte at han vil kome til å
drive med kristen forkynning overfor muslimar, eller få ei leiande rolle i eit kristent
miljø, dersom han kjem tilbake til Iran».
(6) Dommen ble ikke påanket.
(7) I 2017 engasjerte Norsk organisasjon for asylsøkere (NOAS) seg i asylsaken til A, og det
ble fremsatt en ny begjæring om omgjøring av asylvedtaket. I begjæringen ble det
fremholdt at A var en aktivt utøvende, ledende og misjonerende kristen. UNE fant det ikke
noenlunde sannsynlig at A sto for en misjonerende virksomhet som beskrevet. Vedtaket ble
derfor ikke omgjort.
(8) A fremmet ytterligere en begjæring i 2019. Det ble da opplyst om flere forhold som skulle
begrunne at han var praktiserende kristen. Heller ikke denne omgjøringsanmodningen førte
frem. Ytterligere en omgjøringsbegjæring ble inngitt i 2020. Denne var begrunnet med at
han blant annet var aktivt misjonerende på sosiale medier. Begjæringen ble avslått.
HR-2024-2346-A, (sak nr. 24-073896SIV-HRET)

3
(9) I desember 2021 ble det igjen fremsatt en omgjøringsbegjæring. Det ble da gitt nye
opplysninger om forhold i Iran, som skulle underbygge at A ville være svært utsatt om han
returnerte til landet. Ved UNEs vedtak 22. juni 2022 ble avslaget på asyl opprettholdt under
dissens. Flertallet mente at A ikke kom til å utøve sin tro på en slik måte at det ville gi fare
for forfølgelse i Iran, og det forelå heller ikke andre forhold som tilsa et beskyttelsesbehov.
Mindretallet mente at A ville drive utadrettet og misjonerende virksomhet ved retur til Iran,
og at han derfor ville stå i fare for å bli forfulgt av myndighetene.
(10) A tok deretter ut søksmål med krav om at vedtaket var ugyldig.
(11) Oslo tingrett avsa 24. mars 2023 dom med slik slutning:
«1. Staten ved Utlendingsnemnda frifinnes.
2. A dømmes til å betale staten ved Utlendingsnemnda sine sakskostnader med
kr 112 800. Beløpet forfaller til betaling 14 dager etter at dommen er
forkynt.»
(12) Tingretten la til grunn at A ved retur til Iran ville praktisere sin kristne tro som et vanlig
medlem i en såkalt hjemmekirke, slik at det ikke forelå en velbegrunnet frykt for
forfølgelse. Heller ikke andre forhold tilsa at det forelå en slik fare.
(13) A anket til Borgarting lagmannsrett, som 4. mars 2024 avsa dom med slik slutning:
«1. Anken forkastes.
2. I saksomkostninger for lagmannsretten dømmes A til å betale
120 000 – etthundreogtyvetusen – kroner til staten ved Utlendingsnemnda
innen to uker fra dommens forkynnelse.»
(14) Dommen er avsagt under dissens. Lagmannsrettens flertall mente at det ikke forelå en
velbegrunnet frykt for forfølgelse ut fra hvordan A ville utøve sin kristne tro etter retur til
Iran. Flertallet fant heller ikke at andre forhold medførte fare for forfølgelseshandlinger
ved retur til Iran. Mindretallet mente at det forelå en reell risiko for forfølgelse. Dette var
basert på at A ville kunne oppfattes å ha en lederrolle, slik han hadde forklart at han ville
praktisere troen i Iran.
(15) A har anket til Høyesterett. Anken gjelder lagmannsrettens rettsanvendelse og knytter seg
til hans konvertering.
(16) NOAS har erklært partshjelp til støtte for A, jf. tvisteloven § 15-7 første ledd bokstav b.
(17) Bispemøtet i Den norske kirke har inngitt skriftlig innlegg til belysning av allmenne
interesser etter tvisteloven § 15-8.
Partenes syn på saken
(18) Den ankende part – A – har særlig argumentert med:
HR-2024-2346-A, (sak nr. 24-073896SIV-HRET)

4
(19) Det foreligger rett til asyl fordi han har en velbegrunnet frykt for forfølgelse etter
konvertering til kristendommen, jf. utlendingsloven § 28 første ledd bokstav a, tolket i lys
av flyktningkonvensjonen artikkel 1 A.
(20) Lagmannsretten har begått en rettsanvendelsesfeil ettersom den ikke har vurdert årsaken til
at A vil utøve troen diskret ved retur til hjemlandet. Ved fare for forfølgelse ut fra seksuell
orientering skal det foretas en slik årsaksvurdering, jf. Rt-2012-494. Tilnærmingen bør
være den samme uavhengig av forfølgelsesgrunnlag. Den uheldige forskjellsbehandlingen
som er oppstått i norsk forvaltnings- og rettspraksis når det gjelder forfølgelse på grunnlag
av religion og saker om forfølgelse på grunnlag av seksuell orientering, bør ikke
videreføres.
(21) Flyktningkonvensjonens ordlyd, formål og kontekst innebærer – sammen med annen
statspraksis og praksis fra EU-domstolen – at det må legges vekt på årsaken til at
vedkommende vil skjule troen, det vil si at det skal anvendes en såkalt årsaksmetode.
(22) Også praksis fra Den europeiske menneskerettsdomstol (EMD) taler for en annen
tilnærming enn den som utlendingsmyndighetene praktiserer i dag, og trekker i retning av
at det bør vurderes hvorfor en asylsøker kommer til å opptre diskret.
(23) Dersom ikke årsaksmetoden legges til grunn, må vurderingen skje i tråd med
EU-domstolens tilnærming. Etter denne tilnærmingen skal det ikke ses hen til asylsøkerens
mulighet for diskresjon i den fremtidsrettede vurderingen.
(24) Subsidiært anføres det at lagmannsretten har ilagt A en diskresjonsplikt, noe det ikke er
anledning til. Atter subsidiært er det anført at det er manglende samsvar mellom
domspremisser og konklusjon, som gir grunnlag for opphevelse av dommen.
(25) A har lagt ned denne påstanden:
«1. Utlendingsnemndas vedtak av 22. juni 2022 kjennes ugyldig.
2. Subsidiært: Lagmannsrettens dom av 4. mars 2024 oppheves.
3. I begge tilfeller: A tilkjennes sakskostnader for tingretten, lagmannsretten og
Høyesterett.»
(26) Partshjelperen – Norsk organisasjon for asyksøkere (NOAS) – har i det vesentlige sluttet
seg til anførslene fra A. NOAS har lagt ned slik påstand:
«Norsk organisasjon for asylsøkere tilkjennes sakskostnader for Høyesterett».
(27) Ankemotparten – staten ved Utlendingsnemnda – har særlig argumentert med:
(28) Lagmannsrettens dom er korrekt. Ved retur til hjemlandet skal det kun vurderes om det
foreligger en reell fare for forfølgelse.
(29) Det er ikke grunnlag for å anvende tilnærmingen i Rt-2012-494 i denne saken. Verken
utlendingsloven, forarbeider eller folkerettslige forpliktelser tilsier dette. Etter statens syn
er tilnærmingen i 2012-avgjørelsen neppe riktig, og det ble derfor kort tid etter gitt instruks
HR-2024-2346-A, (sak nr. 24-073896SIV-HRET)

5
om at årsaksmetoden kun skulle benyttes i saker som omhandlet seksuell orientering. En
annen løsning vil potensielt utvide retten til asyl betydelig.
(30) Det foreligger ikke en ensartet praksis fra andre stater eller avgjørelser fra EU-domstolen
som kan lede til et annet resultat.
(31) Staten er enig i at en asylsøker ikke kan pålegges en diskresjonsplikt. Lagmannsretten har
imidlertid ikke pålagt A en slik plikt, men deskriptivt omtalt hvordan han vil utøve troen
ved retur til Iran. Det er ingen uoverensstemmelser i domspremissene som gir grunnlag for
å oppheve dommen.
(32) Staten ved Utlendingsnemnda har lagt ned denne påstanden:
«Anken forkastes.»
Mitt syn på saken
Innledende merknader
(33) Saken gjelder tolkingen av utlendingsloven § 28 første ledd bokstav a i lys av
flyktningkonvensjonen artikkel 1 A. Spørsmålet er om det i tilfeller der det er lagt til grunn
at en konvertitt vil utøve sin religion diskret ved retur til hjemlandet, har betydning hva
årsaken til dette er – typisk frykt for forfølgelse eller ulike former for sosialt press. Det
anføres fra As side at hvis årsaken er frykt for forfølgelse, har han krav på asyl.
(34) En slik sondring – som jeg i fortsettelsen vil omtale som årsaksmetoden – ble lagt til grunn
i Rt-2012-494 avsnitt 57, som gjaldt beskyttelse som følge av seksuell orientering.
Metoden har så langt ikke vært benyttet ved andre beskyttelsesgrunnlag, og den var ikke
tema under behandlingen av denne saken i lagmannsretten.
Situasjonen for kristne konvertitter i Iran
(35) Før jeg går nærmere inn på de rettslige spørsmålene, vil jeg kort redegjøre for de faktiske
forholdene knyttet til praktisering av kristendom i Iran.
(36) Det fremgår av lagmannsrettens dom at antall kristne konvertitter i Iran er usikkert, og at
anslagene varierer fra 300 000 til 1 000 000. Det er streng straff for å konvertere fra islam
til kristendommen, men kristne konvertitter blir sjelden forfulgt for konverteringen i seg
selv. Derimot er myndighetene opptatt av å slå ned på aktiv spredning av kristendommen,
fordi det kan bidra til å undergrave det iranske styresettet. Evangelister, ledere og
organisatorer av såkalte hjemmekirker kan derfor være utsatt for forfølgelse. Antall
arrestasjoner og domfellelser er underrapportert, men tallene som er kjent, tilsier at det
innebærer en betydelig risiko å misjonere eller være aktiv kristen utad i Iran. Ikke-ledende
medlemmer løper en mindre risiko og vil ved eventuell pågripelse normalt bli løslatt etter
kort tid. De kan likevel møte betydelige sosiale reaksjoner og måtte undertegne erklæringer
om at de avstår fra videre kristen aktivitet.
HR-2024-2346-A, (sak nr. 24-073896SIV-HRET)

6
(37) Det fremgår av lagmannsrettens redegjørelse at det knytter seg faglig uenighet til om det
kan trekkes et skarpt skille mellom ledere og organisatorer på den ene siden, og ordinære
medlemmer på den andre. Dette er også omtalt i innlegget til Høyesterett fra Bispemøtet i
Den norske kirke. Ettersom anken er begrenset til rettsanvendelsen og det er enighet om at
saken skal avgjøres på bakgrunn av det faktum som lagmannsretten har lagt til grunn, har
jeg ikke grunnlag for å gå nærmere inn på dette.
(38) Jeg nevner også at Bispemøtet i Den norske kirke har påpekt at slike møter som de lavere
rettsinstansene og partene omtaler som «hjemmekirker», ofte kalles «husmenigheter»,
mens det mest treffende vil være å omtale dem som «illegale menighetsfellesskap». Det er
jeg enig i. Heller ikke uttrykket «diskret», som benyttes av lagmannsretten og partene, er
helt treffende i denne saken, hvor det reelt sett er spørsmål om å skjule en tro. Jeg benytter
likevel i dommen de samme begrepene som partene har brukt.
Nærmere om As situasjon
(39) Lagmannsretten la til grunn at A ved flere anledninger har forklart seg uriktig, og også lagt
frem et forfalsket dokument, for å oppnå beskyttelse i Norge. Han har videre endret og
utdypet forklaringen sin etter hvert som han har fått avslag på sine søknader og
omgjøringsbegjæringer. Som følge av dette la lagmannsrettens flertall, i tråd med
rettspraksis, til grunn at hans generelle troverdighet var svekket. Hans forklaring på
hvordan han ville opptre i Iran, ble – i samsvar med det særskilte beviskravet som knytter
seg til slike forklaringer – ikke lagt til grunn som «noenlunde sannsynlig». Flertallet gjorde
derfor en samlet fremtidsrettet vurdering av hva som faktisk var tilstrekkelig
sannsynliggjort, og uttalte om dette:
«Ut fra omfanget av As kristne aktivitet i Norge og karakteren av denne, legger
flertallet til grunn at A vil oppleve et personlig behov for kristent fellesskap hvor han
kan dele sin tro og diskutere sitt livssyn med andre. Dette vil typisk kunne skje i et
hjemmekirkemiljø, slik rammene for kristen religionsutøvelse er i landet. Det er derfor
sannsynlig at han vil forsøke å komme i kontakt med en hjemmekirke eller initiere en
slik. Om han vil lykkes i dette er derimot usikkert, men tilstrekkelig sannsynlig til at
det må legges til grunn.
Å diskutere sitt religiøse livssyn med andre fremstår også viktig for ham. At A skulle
drive utadrettet misjonering i Iran med den risikoeksponering det ville utsette ham for,
gir bevisførselen derimot ingen holdepunkter for. …»
(40) Flertallet la vekt på at A var en forsiktig person, som unngikk å bli navngitt i pressen, og
som inntil nylig ikke hadde hatt noen offentlig profil på sosiale medier. Dagens offentlige
profil er ikke under riktig navn. Flertallet la videre til grunn at han ville «søke å utøve sin
tro på en måte som ikke utfordrer myndighetene, og at han har god kunnskap om hvordan
dette kan gjøres», slik at han ville «tilstrebe seg å ikke utfordre de rammebetingelsene for
trosutøvelsen som han til enhver tid opplever å være underlagt».
(41) Samlet innebar dette at lagmannsretten ikke fant at det objektivt sett var grunnlag for en
velbegrunnet frykt for forfølgelse ved retur til Iran.
(42) Jeg går da over til å se på de rettslige spørsmålene saken reiser.
HR-2024-2346-A, (sak nr. 24-073896SIV-HRET)

7
Rettslige utgangspunkter
(43) Som utgangspunkt har staten stor frihet til å regulere utlendingspolitikken, men den er
bundet av de internasjonale konvensjonene Norge har tiltrådt, som flyktningkonvensjonen.
Flyktningkonvensjonen «gir ikke selv enkeltpersoner krav på flyktningstatus, men
utlendingsloven § 28 første ledd bokstav a gir rett til anerkjennelse som flyktning dersom
vedkommende oppfyller konvensjonens krav», jf. HR-2022-925-A avsnitt 50 med videre
henvisninger. Bestemmelsen inkorporerer flyktningkonvensjonen artikkel 1 A og skal etter
utlendingsloven § 3 «anvendes i samsvar med internasjonale regler som Norge er bundet
av når disse har til formål å styrke individets stilling». Ved tolkingen av konvensjonen skal
prinsippene i Wienkonvensjonen legges til grunn som folkerettslig sedvanerett, jf. blant
annet HR-2023-491-P avsnitt 100. Høyesterett har i avgjørelsen redegjort utførlig for
prinsippene i Wien-konvensjonen, og jeg viser til den.
(44) I motsetning til hva som følger av Den europeiske menneskerettskonvensjonen (EMK)
artikkel 9, tar verken flyktningkonvensjonen eller utlendingsloven § 28 sikte på å gi en
universell beskyttelse av den enkeltes tanke-, samvittighets- eller religionsfrihet. Jeg nøyer
meg her med å vise til at det fremgår av Ot.prp. nr. 75 (2006–2007) side 84 at en krenkelse
av religionsfriheten i form av begrensninger i adgangen til å drive misjonering i hjemlandet
ikke uten videre gir rett til asyl.
Nærmere om utlendingsloven §§ 28 og 29
(45) Utlendingsloven § 28 første ledd bokstav a lyder:
«En utlending som er i riket eller på norsk grense, skal etter søknad anerkjennes som
flyktning dersom utlendingen
a. har en velbegrunnet frykt for forfølgelse på grunn av etnisitet, avstamning,
hudfarge, religion, nasjonalitet, medlemskap i en spesiell sosial gruppe eller på
grunn av politisk oppfatning, og er ute av stand til, eller på grunn av slik frykt er
uvillig til, å påberope seg sitt hjemlands beskyttelse, jf. flyktningkonvensjonen 28.
juli 1951 artikkel 1 A og protokoll 31. januar 1967, …
En utlending som anerkjennes som flyktning etter første ledd, har rett til
oppholdstillatelse (asyl).»
(46) Det følger av bestemmelsens fjerde ledd at asyl kan innvilges der beskyttelsesbehovet har
oppstått etter at søkeren forlot hjemlandet, og skyldes søkerens egne handlinger, slik
tilfellet er i saken her.
(47) Etter ordlyden i § 28 første ledd bokstav a, skal en person som har «en velbegrunnet frykt
for forfølgelse på grunn av … religion», anerkjennes som flyktning, med rett til asyl.
Vurderingen reiser både bevismessige spørsmål og risikospørsmål, jf. HR-2022-925-A
avsnitt 53 følgende. Det må for det første avgjøres om det foreligger en realistisk frykt, det
vil si at vedkommende har god grunn til å kjenne frykt. I dette ligger det at det må foretas
en bevisvurdering av situasjonen i hjemlandet og hvordan søkeren vil opptre. I denne
fremtidsrettede vurderingen vil tidligere adferd kunne ha betydning. Spørsmålet blir
deretter hvor stor risiko det er for forfølgelse når bevisvurderingen legges til grunn,
jf. HR-2022-925-A avsnitt 54. Om risikovurderingen heter det i samme avsnitt at det er
sentralt
HR-2024-2346-A, (sak nr. 24-073896SIV-HRET)

8
«‘om det ut fra en objektivisert bedømmelse foreligger tilstrekkelig fare for at den
anførte risiko faktisk vil materialisere seg i overgrep ved retur’. En fjerntliggende
mulighet for forfølgelse er ikke tilstrekkelig. Det er søkere med reell grunn til å frykte
forfølgelse som skal sikres rett til beskyttelse, jf. NOU 2004: 20 på side 118.»
(48) Hva som utgjør forfølgelse, er nærmere omtalt i utlendingsloven § 29. Det fremgår av
første ledd bokstav a at forfølgelse er handlinger som innebærer brudd på grunnleggende
menneskerettigheter, og da særlig rettigheter som ikke kan fravikes etter EMK
artikkel 15 nr. 2, det vil si artikkel 2 om retten til liv, artikkel 3 om forbud mot tortur,
artikkel 4 for så vidt gjelder forbud mot slaveri, og artikkel 7 om lovskravet i straffesaker.
Videre omfatter forfølgelse etter første ledd bokstav b sammensatte krenkelser som samlet
er så alvorlige at de berører et menneske på en måte som kan sammenliknes med
situasjonen beskrevet i bokstav a.
(49) Religionsutøvelse i seg selv er ikke omtalt, men dersom utøvelsen fører til slike alvorlige
krenkelser som er omfattet av § 29, kan det gi grunnlag for asyl. Det er ikke tvilsomt at det
er kristne konvertitter i Iran som har blitt utsatt for handlinger som utgjør forfølgelse.
Ettersom uenigheten i saken her ikke beror på definisjonen av forfølgelse, går jeg ikke
nærmere inn på dette.
(50) Samlet viser lovtekst og forarbeider at det skal foretas en bred vurdering av om det
foreligger en velbegrunnet frykt for forfølgelse. Et krav om at det skal anvendes en
årsaksmetode i tilfeller der det er sannsynlig at en person ikke vil utøve sin religion på en
slik måte at det foreligger en reell fare for forfølgelse, følger imidlertid ikke av lovens
ordlyd. Spørsmålet er ikke omtalt i forarbeidene. Jeg kan heller ikke se at et slikt krav
nødvendigvis må følge av formålet med bestemmelsen – å sikre beskyttelse til personer
som reelt risikerer forfølgelse.
(51) En eventuell årsaksmetode må derfor bygge på andre rettskilder, som rettspraksis eller
konvensjonsforpliktelser.
Rettspraksis
(52) Det foreligger en rekke avgjørelser fra Høyesterett og andre instanser som omhandler
forståelsen av utlendingsloven og tilhørende konvensjonsforpliktelser. Ingen av disse
berører en eventuell årsaksmetode, med unntak for Rt-2012-494, som har stått sentralt i
partenes prosedyre.
(53) Saken gjaldt spørsmål om asyl for en homofil irakisk statsborger og hvilken betydning det
hadde at homofile kunne unngå overgrep hvis de holdt seg innenfor de rådende religiøse og
kulturelle normene i returlandet.
(54) Høyesterett la i avsnitt 57 til grunn at det ved vurderingen av om det skal innvilges asyl,
må vurderes om beskyttelsesgrunnlaget er troverdig, om søkerens seksuelle orientering vil
utsette vedkommende for forfølgelse dersom vedkommende åpent lever ut sin identitet, og
hvordan søker vil opptre etter eventuell retur til hjemlandet. Hvis søkeren vil leve åpent
som homofil, foreligger det en velbegrunnet frykt for forfølgelse. Dersom søkeren vil
skjule sin seksuelle legning, og på den måten unngå forfølgelse, må det undersøkes hva
som er årsaken til dette. Hvis årsaken er frykt for forfølgelse, vil det være tilstrekkelig til at
HR-2024-2346-A, (sak nr. 24-073896SIV-HRET)

9
asylvilkårene er oppfylt. Om årsaken er ulike former for sosialt press, skal asylsøknaden
avslås, med mindre det er tale om sosiale sanksjoner av en slik karakter at de i seg selv
utgjør forfølgelse.
(55) Høyesterett mente altså at dersom en søker vil skjule legningen sin ved retur til hjemlandet,
og det er frykten for forfølgelse som er årsaken til at søkeren velger å skjule sin seksuelle
identitet, er kravet om velbegrunnet frykt for forfølgelse oppfylt. Metoden fokuserer
dermed på hva som er årsaken til at asylsøkeren vil holde sin seksuelle orientering skjult
for myndighetene ved retur til hjemlandet, og ikke på hva vedkommende faktisk vil bli
utsatt for.
(56) Tre måneder etter at Høyesterett avsa sin dom, ga Justis- og beredskapsdepartementet en
instruks, GI-07/2012, om tolkingen av utlendingsloven § 28 første ledd bokstav a ved
«forfølgelse på grunn av seksuell orientering og kjønnsidentitet». Her er det uttalt at
metoden som følger av Rt-2012-494 avsnitt 57, «representerer en særegen tilnærming i
norsk asylrett, og at tematikken er under utvikling i internasjonal rett. Det er derfor uklart
hvilken betydning innføringen av denne metoden eventuelt vil ha for asylretten i sin
helhet». Departementet ga uttrykk for at metoden ikke skulle gis et videre
anvendelsesområdet enn det var rettslig grunnlag for. Tilnærmingen skulle derfor
begrenses til asylsøkere som den gang ble omtalt som «LHBTI-søkere».
(57) A har anført at det ikke er grunnlag for et slikt skille mellom ulike asylsøkere, i alle fall
ikke når det gjelder religion som beskyttelsesgrunnlag, ettersom religiøs overbevisning er
så grunnleggende for et menneske. Staten på sin side har anført at det ikke er grunnlag for
å anvende årsaksmetoden ved andre beskyttelsesgrunnlag.
(58) Etter mitt syn løser ikke Rt-2012-494 spørsmålet om årsaksmetoden skal benyttes der
beskyttelsesgrunnlaget er et annet enn seksuell orientering. Høyesterett tok i sin drøftelse
utgangspunkt i flyktningkonvensjonens ordlyd, kontekst og formål, før retten gikk videre
til å vurdere hvordan britisk høyesterett hadde tolket konvensjonen, jf. avsnitt 43. Det
fremgår av dette avsnittet at dersom den britiske dommen, som la til grunn en
årsaksmetode, skulle tillegges vekt, forutsatte det bred aksept i andre konvensjonsstater
eller støtte i andre kilder, samt at løsningen for øvrig hadde gode grunner for seg.
Høyesterett kom til at det var tilfellet.
(59) Retten tok samtidig et visst forbehold, jf. avsnitt 56. Der uttales det at det samlede
rettskildebildet «i det vesentlige» taler for å nærme seg spørsmålet på samme måte som det
gis anvisning på i den britiske dommen. Slik jeg ser det, innebærer forbeholdet at det bør
foretas en fornyet gjennomgang av kildene ved vurderingen av om årsaksmetoden også
skal benyttes ved andre beskyttelsesgrunnlag.
Flyktningkonvensjonen
(60) Før jeg går nærmere inn på de rettslige kildene som begrunnet løsningen i Rt-2012-494,
peker jeg på at faktum i den saken var noe annerledes enn i saken her. Forfølgelsesrisikoen
for homofile i Irak var større enn risikoen for kristne konvertitter er i Iran. Det var ikke
rom for å leve ut homoseksuell legning i Irak uten å risikere forfølgelse, mens det er et
visst rom for å leve ut kristen tro i Iran uten å risikere forfølgelse, jf. lagmannsrettens dom.
Det ble til sammenlikning opplyst i skranken at når det gjelder kristne konvertitter fra
HR-2024-2346-A, (sak nr. 24-073896SIV-HRET)

10
Afghanistan, innvilges disse beskyttelse fordi de risikerer forfølgelse uavhengig av i
hvilken grad de utøver sin religion.
(61) Når det gjelder ordlyden i flyktningkonvensjonen artikkel 1 A, følger det av
HR-2022-925-A avsnitt 51 at denne ikke favner videre enn utlendingsloven § 28 første
ledd bokstav a. Uttrykket «well-founded fear of being persecuted» tilsier at frykten for å
bli forfulgt må ha grunnlag i virkeligheten ut fra en objektiv vurdering, og det må vurderes
om det ved retur til hjemlandet er en reell fare for at utlendingen vil bli forfulgt.
Formuleringen avgrenser mot frykt for noe som ikke vil inntreffe, eller som er hypotetisk.
Sett i sammenheng med forfølgelsesvilkåret avgrenser formuleringen også mot frykt for
annet enn forfølgelse.
(62) Også formålet og konteksten trekker i denne retning. I Rt-2012-494 avsnitt 36 beskrives en
situasjon der noen reelt risikerer forfølgelse på grunn av forhold ved sin person som er så
grunnleggende at det ikke kan forventes at han vil oppgi dem. Han har derfor krav på
beskyttelse. En person kan ikke nektes beskyttelse under henvisning til at slike
grunnleggende forhold kan oppgis, jf. dommen avsnitt 37. Dette er også staten enig i.
(63) I de tilfeller der en person velger å være diskret i sin religionsutøvelse ved retur til
hjemlandet, synes ikke vilkåret i artikkel 1 A etter sin ordlyd å være oppfylt. Det er også
vanskelig å trekke ut av ordlyden at det skal foretas en årsaksvurdering. Samtidig er det
ikke holdepunkter i ordlyden for at forståelsen av denne skal være ulik basert på
beskyttelsesgrunnlag, noe som kan trekke i retning av en årsaksmetode også ved andre
beskyttelsesgrunnlag.
(64) Slik jeg ser det, innebærer imidlertid årsaksmetoden at det ikke tas stilling til om frykten
for forfølgelse reelt sett er velbegrunnet i det enkelte tilfellet. I stedet utledes det
rettsvirkninger av årsaken til at asylsøkeren velger å opptre på en bestemt måte. Det er da
ikke lenger risikoen for forfølgelse som er det sentrale vurderingstemaet, men årsaken til at
utlendingen vil legge bånd på atferden sin ved retur, som blir avgjørende.
(65) Etter mitt syn står en slik tolking i et visst spenningsforhold til hva ordlyden, konteksten og
formålet i flyktningkonvensjonen gir uttrykk for.
Internasjonale domstolers praksis og andre staters praksis
(66) Andre staters praksis har som utgangspunkt begrenset vekt holdt opp mot
flyktningkonvensjonens ordlyd, kontekst og formål, jf. HR-2021-203-A avsnitt 55, men
kan være av en viss interesse, især hvis praksisen er ensartet.
(67) Den britiske høyesterettsdommen som Høyesterett langt på vei bygget på i Rt-2012-494,
har i ettertid vært kritisert. Samtidig har rettsutviklingen nasjonalt og internasjonalt gått en
annen vei enn den som ble lagt til grunn i 2012, jf. dommens avsnitt 51. I 2012 hadde UDI
foreslått en endring av praksis, i tråd med hva som fulgte av dommen fra britisk
høyesterett, jf. avsnitt 52 og 53. Høyesterett la videre til grunn at metoden ble fulgt av
UNE, slik at den hadde en viss støtte i forvaltningspraksis. Det er ikke tilfellet for de
øvrige beskyttelsesgrunnlagene, der det er langvarig praksis – med forankring i rundskriv
og instrukser på området – for ikke å anvende denne metoden. Rammene om saken er
dermed annerledes.
HR-2024-2346-A, (sak nr. 24-073896SIV-HRET)

11
(68) Det er fremlagt omfattende opplysninger om oppdatert statspraksis. Kort oppsummert viser
denne at det ikke foreligger noen konsensus på området. Det er derfor ikke grunn til å gå
inn på praksis i ulike land verden over.
(69) EU har utformet en felles asylpolitikk som bygger på flyktningkonvensjonen, jf. fortalen til
rådsdirektiv 2004/83/EF. Det er derfor av interesse om det foreligger relevant praksis fra
EU-domstolen, som medlemslandene i så fall er forpliktet til å følge.
(70) EU-domstolens dom 5. september 2012 i forente saker C-71/11 og C-99/11 Tyskland mot Y
og Z gjaldt spørsmål om asyl for to personer som tilhørte en religiøs minoritet i Pakistan,
og som hadde utøvet sin religion åpent i hjemlandet, med fare for straff og angrep fra
ekstremistgrupper. Et av spørsmålene var om det er rimelig å kreve at den som søker asyl
skal unngå forfølgelsesrisikoen i hjemlandet. EU-domstolen la i avsnitt 79 til grunn at
«where it is established» at søkeren ved retur «will follow a religious practice» som
utsetter søkeren for forfølgelsesrisiko, skal vedkommende gis flyktningstatus uavhengig av
om søkeren «could avoid that risk by abstaining from certain religious practices».
(71) EU-domstolens dom 7. november 2013 i forente saker C-199/12 til C-201/12 X med flere
knyttet seg til seksuell orientering som beskyttelsesgrunnlag. Det var blant annet spørsmål
om det kunne kreves at en asylsøker ved retur til hjemlandet «should continue to avoid the
risk of persecution by concealing his homosexuality», jf. avsnitt 64. EU-domstolen uttalte i
avsnitt 75 at «where it is established» at en persons legning «would expose him to a
genuine risk of persecution», skal det ikke tas hensyn til at asylsøkeren «could avoid the
risk by exercising greater restraint».
(72) Slik jeg forstår avgjørelsene, innebærer disse at myndighetene – ut fra en objektiv og
individuell vurdering av søkerens tidligere handlingsmønster – må vurdere sannsynligheten
for at søkeren risikerer forfølgelse ved retur. Dersom det er «established», det vil si
tilstrekkelig sannsynliggjort, at vedkommende kommer til å opptre åpent og dermed
risikere forfølgelse i hjemlandet, kan søkeren ikke pålegges en diskresjonsplikt for å unngå
dette. Avgjørelsene innebærer derimot ikke at asyl skal innvilges i tilfeller hvor søkeren vil
opptre på en måte som ikke utsetter vedkommende for forfølgelsesrisiko.
(73) Etter mitt syn innebærer dette at avgjørelsene ikke kaster lys over problemstillingen i saken
her. En slik forståelse som jeg har lagt til grunn, forklarer også hvorfor EU-landene fortsatt
har en ulik tilnærming til hvorvidt årsaken til diskresjon er av betydning.
(74) A har anført at den nye europaparlaments- og rådsforordning (EU) 2024/1347, som gjelder
fra 1. juli 2026, kan indikere en årsaksmetode, se særlig artikkel 10 nr. 3. Slik jeg oppfatter
forordningen, er den på dette punktet ment som en kodifisering av gjeldende rett, herunder
de nevnte avgjørelsene fra EU-domstolen, jf. blant annet Tyskland mot Y og Z avsnitt 79 og
80.
(75) Heller ikke praksis fra Den europeiske menneskerettsdomstolen (EMD) tilsier at det har
betydning hvorfor en asylsøker kommer til å opptre diskret. Jeg viser her til EMDs dom
19. desember 2017 A mot Sveits, avsnitt 43 og 44. Saken gjaldt en iransk konvertitt og
støtter oppunder den forståelsen av EU-domstolens avgjørelse i saken Tyskland mot Y og Z
som jeg har redegjort for tidligere.
HR-2024-2346-A, (sak nr. 24-073896SIV-HRET)

12
UNHCRs håndbok og anbefalinger
(76) Det følger av rettspraksis at både håndboken, som er utarbeidet av FNs høykommissær for
flyktninger (UNHCR) til hjelp ved tolkingen av flyktningkonvensjonen, og anbefalinger
(«guidelines») fra UNHCR skal veie tungt ved tolkingen av flyktningkonvensjonen.
Anbefalingene er ikke bindende for norske myndigheter, og det forekommer derfor tilfeller
hvor norsk praksis ikke er fullt ut i samsvar med UNHCRs anbefalinger om beskyttelse. En
av årsakene til dette er at «norske utlendingsmyndigheter foretar både en individuell
vurdering av den konkrete asylsak og en generell vurdering av forholdene i asylsøkerens
hjemland mens UNHCR i utgangspunktet bare uttaler seg generelt om forholdene i de
enkelte land», jf. Ot.prp. nr. 75 (2006–2007) side 73.
(77) I saken her kommer ikke dette på spissen. Spørsmålet om årsaksmetode er ikke omtalt i
håndboken, og slik jeg oppfatter de aktuelle anbefalingene, er spørsmålet heller ikke
uttrykkelig kommentert der. Det fremgår imidlertid på generelt grunnlag at ingen skal
tvinges til å skjule sin tro, noe som samsvarer med den norske praksisen på området.
(78) Dersom årsaksmetoden skal anvendes på flere, eventuelt alle beskyttelsesgrunnlag, vil det
innebære en utvidelse av retten til asyl etter norsk rett. Som anført av staten, vil det
resultere i at asylsøkere som ikke har pådratt seg forfølgelsesrisiko tidligere, men som i
tilstrekkelig grad sannsynliggjør at den naturlige frykten for alvorlige reaksjoner er en
viktig grunn til at de lar det være, har krav på beskyttelse. Hvorvidt en slik utvidelse bør
skje ved religionsutøvelse, eventuelt også for andre beskyttelsesgrunnlag, mener jeg at må
være opp til lovgiver å avgjøre.
(79) Jeg tilføyer at forholdene i en bestemt sak kan innebære at den samlede effekten av forbud
og frykten for «å bringe skam over familie, brudd på vennskaps- eller familiebånd …
sosialt press, fordømmelse e.l.» har en slik virkning på søkeren at det samlet sett kan
karakteriseres som forfølgelse, jf. den foran omtalte instruksen fra Justis- og
beredskapsdepartementet, GI-07/2012. Det samme følger av UNHCRs håndbok avsnitt 53.
Dette innebærer at personer som ikke direkte risikerer forfølgelse i tradisjonell forstand,
kan få beskyttelse etter en individuell vurdering av hvordan situasjonen i hjemlandet arter
seg for vedkommende. Slik denne saken ligger an, er det ikke en aktuell problemstilling.
Oppsummering
(80) Oppsummert ser jeg det slik at det i utgangspunktet er nærliggende å benytte samme
tilnærming ved vurderingen av de ulike beskyttelsesgrunnene. Jeg kan likevel ikke se at det
er grunnlag i rettskildene for utvide den årsaksmetoden som hittil bare har vært benyttet i
saker der beskyttelsesgrunnlaget er seksuell orientering, til også å omfatte andre
beskyttelsesgrunner.
(81) Dette innebærer at det ved søknad om beskyttelse på annet grunnlag enn seksuell
orientering, skal foretas en individuell og konkret vurdering av hvordan utlendingen
kommer til å oppføre seg ved retur. Dersom søkeren – uavhengig av årsak – ikke kommer
til å leve på en slik måte at det utløser en forfølgelsesrisiko, har vedkommende etter dagens
regelverk ikke krav på beskyttelse. I de tilfeller der søkeren kommer til å undertrykke en
HR-2024-2346-A, (sak nr. 24-073896SIV-HRET)

13
grunnleggende del av sin identitet eller sin levemåte på en måte som er tilstrekkelig
alvorlig til å karakteriseres som forfølgelse, skal beskyttelse innvilges.
(82) I saken her betyr dette at lagmannsrettens rettsanvendelse er korrekt.
Spørsmålet om A rettsstridig er pålagt en diskresjonsplikt
(83) Det er enighet mellom partene om at A ikke kan pålegges en diskresjonsplikt. Jeg har
samme syn og viser til hva jeg tidligere har sagt om dette.
(84) A har anført at lagmannsretten i realiteten likevel har pålagt ham en plikt til å opptre
diskret. Jeg kan ikke se at det er tilfellet. Selv om det ikke er helt uvanlig at mennesker i
fortvilelse forklarer seg usant i håp om å oppnå beskyttelse, var – som nevnt – As generelle
troverdighet svekket etter en rekke endringer og tilpasninger av forklaringer. Hans
forklaring om hvordan han ville opptre, fremsto derfor ikke som noenlunde sannsynlig. Det
medførte at lagmannsretten måtte gjøre en samlet fremtidsrettet vurdering av dette. En slik
prognose om hvordan han faktisk vil opptre, kan ikke likestilles med et pålegg om
diskresjonsplikt.
Manglende samsvar mellom premisser og konklusjon
(85) A har videre anført at det ikke er samsvar mellom lagmannsrettens premisser og
konklusjon, slik at dommen må oppheves i medhold av tvisteloven § 30-3 første ledd,
jf. § 29-21 andre ledd bokstav c, jf. § 29-23 fjerde ledd.
(86) Jeg er enig i at det er formuleringer i domsgrunnene som kan skape en viss usikkerhet om
hva lagmannsretten har ment, blant annet når den er inne på at A vil kunne initiere en
hjemmekirke, samtidig som det legges til grunn at han ikke vil innta noen ledende rolle.
(87) Leser man lagmannsrettens domsgrunner i sammenheng, er det imidlertid etter min
oppfatning ikke tvilsomt at lagmannsretten har lagt til grunn at det ikke er tilstrekkelig
sannsynliggjort at A vil fremstå med en ledende eller organisatorisk rolle, og at han derfor
ikke vil være utsatt for forfølgelse.
Sakskostnader og konklusjon
(88) Staten har ikke bedt om sakskostnader for Høyesterett, og det skal da ikke tilkjennes. Jeg
finner ikke grunnlag for å endre sakskostnadsavgjørelsene for tingretten og
lagmannsretten, jf. tvisteloven § 20-9, jf. § 20-2.
(89) Anken skal etter dette forkastes.
(90) Jeg stemmer for denne
D O M :
Anken forkastes.
HR-2024-2346-A, (sak nr. 24-073896SIV-HRET)

14
(91) Dommer Thyness: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(92) Dommer Sivertsen: Likeså.
(93) Dommer Sæther: Likeså.
(94) Dommer Webster: Likeså.
(95) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
Anken forkastes.
HR-2024-2346-A, (sak nr. 24-073896SIV-HRET)