Dato: 2022-10-26

Sammendrag: Tre kuer og tre kalver fra en gård i Sande kom i 2017 inn på et område hvor det ble produsert ferdigplen. Dyrene ødela plenen med tråkk. Gårdbrukeren var erstatningsansvarlig etter beiteloven for plenprodusentens økonomiske tap, men spørsmålet var om erstatningen kan falle bort eller settes ned fordi området med plen ikke var gjerdet inn.

Høyesterett har kommet til at unnlatt gjerdehold kan være medvirkning «på annan måte» etter beiteloven § 7 andre ledd, selv om det ikke foreligger plikt til å holde gjerde.

Hvor aktsom en skadelidt må være beror generelt særlig på hvor synbar, nærliggende og betydelig risikoen for skade er. Den konkrete eiendommens sårbarhet for skade fra beitende dyr er et moment av betydning. Ved vurderingen av hvor store kostnader og investeringer som kan kreves av skadelidte, kan det etter omstendighetene legges vekt på at skadelidte ikke hadde gjerdeplikt. Dessuten må kravene til den skadelidte avveies mot husdyreiers plikter til å passe på dyrene sine. Også andre lokale forhold kan være relevante.

Høyesterett kom videre til at lempingsregelen i skadeserstatningsloven § 5-2 gjelder ved erstatningsansvar etter beiteloven.

Lagmannsretten hadde uriktig kommet til at et vilkår for medvirkningsansvar er at skadelidte har gjerdeplikt. Lagmannsrettens dom blir derfor opphevet så langt den gjelder medvirkning og lemping. Lagmannsretten må nå behandle erstatningsspørsmålet på nytt.

Dommen er den første høyesterettsdommen som gjelder skadelidtes medvirkning etter beiteloven, og avklarer innholdet av medvirkningsalternativet «på annan måte» i denne lovens § 7 andre ledd.

D O M
avsagt 26. oktober 2022 av Høyesterett i avdeling med
dommer Kristin Normann
dommer Henrik Bull
dommer Arne Ringnes
dommer Cecilie Østensen Berglund
dommer Knut Erik Sæther
HR-2022-2068-A, (sak nr. 22-006693SIV-HRET)
Anke over Borgarting lagmannsretts overskjønn 29. oktober 2021
I.
A (advokat Hilde Sannes Holløkken – til prøve)
mot
Buskerud Ferdigplen AS (advokat Jørgen Aandal Vangsnes)
II.
Buskerud Ferdigplen AS (advokat Jørgen Aandal Vangsnes)
mot
A (advokat Hilde Sannes Holløkken – til prøve)

2
S T E M M E G I V N I N G
(1) Dommer Ringnes:
Sakens spørsmål og bakgrunn
(2) Saken gjelder spørsmålet om dyreeiers ansvar etter beiteloven § 7 kan settes ned eller falle
bort på grunn av skadelidtes medvirkning fordi hans eiendom ikke var inngjerdet. Saken
reiser også spørsmål om skadeserstatningsloven § 5-2 om lemping kan supplere
beitelovens erstatningsregler.
(3) Buskerud Ferdigplen AS driver produksjon av ferdigplen, og selskapet leide et område ved
Svarterud i Drammen kommune for dette formålet. A er gårdbruker med kjøttproduksjon.
Han slipper dyrene på utmarksbeite. Høsten 2017 kom tre kuer og tre kalver av hans
besetning ut av utmarksområdet og inn på området med ferdigplen ved Svarterud. Dette
førte til tråkkskader. Buskerud Ferdigplen så seg nødt til å pløye opp jordet og ble påført et
økonomisk tap.
(4) Selskapet krevde erstatning av A etter lov 16. juni 1961 om ymse beitespørsmål
§ 7 første ledd. Partene kom ikke til enighet, og Buskerud Ferdigplen begjærte
jordskifteskjønn etter beiteloven § 11, jf. jordskifteloven §§ 5-4, jf. 5-3 bokstav e.
(5) Nedre Buskerud jordskifterett avhjemlet skjønn 31. mai 2019 der A ble frifunnet og hver
av partene ble pålagt å dekke egne sakskostnader. Flertallet på to skjønnsmedlemmer kom
til at A hadde beiterett i området, at han hadde oppfylt sin vokterplikt etter beiteloven
§ 6 og at han ikke hadde gjerdeplikt ved Svarterud. Rettens mindretall mente at A var
forpliktet til å ha dyrene forsvarlig inngjerdet, men at Buskerud Ferdigplen hadde
medvirket til skaden «på annan måte» fordi området ikke var inngjerdet, jf. beiteloven
§ 7 andre ledd. Mindretallets syn var at erstatningskravet som følge av dette skulle
reduseres med en tredjedel.
(6) Buskerud Ferdigplen begjærte overskjønn for lagmannsretten. Borgarting lagmannsrett
avhjemlet overskjønn 29. oktober 2021 med slik slutning:
«1. A dømmes til å betale Buskerud Ferdigplen AS 800 000 – åttehundretusen –
kroner med tillegg av den alminnelige forsinkelsesrente etter
forsinkelsesrenteloven, fra 5. februar 2018 til betaling finner sted.
Oppfyllelsesfristen er 2 – to – uker fra forkynnelse av overskjønnet.
2. Hver part bærer egne sakskostnader for overskjønnet. Hver part betaler også
halvparten av gebyr og utgifter til skjønnsmedlemmene i overskjønnet.
3. Det foretas ingen endring i jordskifterettens sakskostnadsavgjørelse.»
(7) Lagmannsrettens syn var at As eiendommer ikke hadde beiterett i området ved Svarterud,
og at beitebruken måtte anses å være et utslag av tålt bruk. Retten mente videre at
Buskerud Ferdigplen ikke hadde plikt til å gjerde inn området. Av denne grunn var
lagmannsrettens syn at medvirkningsalternativet «på annan måte» i beiteloven § 7 andre
ledd ikke kom til anvendelse. I medhold av skadeserstatningsloven § 5-2 andre alternativ
ble imidlertid As erstatningsansvar lempet med en halvpart.
HR-2022-2068-A, (sak nr. 22-006693SIV-HRET)

3
(8) A og Buskerud Ferdigplen har hver for seg anket overskjønnet til Høyesterett. Ankene
gjelder rettsanvendelsen og saksbehandlingen.
(9) Anken fra Buskerud Ferdigplen er tillatt fremmet for så vidt gjelder rettsanvendelsen.
Denne anken gjelder spørsmålet om lemping etter skadeserstatningsloven § 5-2.
(10) Anken fra A er tillatt fremmet for så vidt gjelder forståelsen av medvirkningsansvaret «på
annan måte» i beiteloven § 7 andre ledd.
Partenes syn på saken
(11) A har i korte trekk gjort gjeldende:
(12) Manglende gjerdehold kan være medvirkning etter beiteloven § 7 andre ledd, selv om det
ikke foreligger gjerdeplikt. Lagmannsrettens rettsanvendelse på dette punkt er derfor feil.
(13) Medvirkning «på annan måte» omfatter tilfeller der skadelidte har hatt en klar oppfordring
til å sette opp gjerde for å avverge en betydelig skaderisiko. Paragraf 7 andre ledd utfylles
av den generelle medvirkningsbestemmelsen i skadeserstatningsloven § 5-1 og må tolkes i
samsvar med denne, jf. HR-2018-872-A Femund sijte. Dette tolkningsresultatet har videre
støtte i reelle hensyn.
(14) Den generelle lempingsbestemmelsen i skadeserstatningsloven § 5-2 kommer til
anvendelse ved erstatningsansvar etter beiteloven. Det hefter heller ikke
rettsanvendelsesfeil ved lagmannsrettens konkrete anvendelse av § 5-2 andre alternativ.
(15) Selv om hovedregelen er at overskjønnet må oppheves så langt det foreligger
rettsanvendelsesfeil, gir lagmannsrettens domsgrunner i denne saken tilstrekkelig grunnlag
for at Høyesterett kan avsi dom for frifinnelse.
(16) A har lagt ned slik påstand:
«Prinsipalt:
1. A frifinnes.
2. Buskerud Ferdigplen AS sin anke forkastes.
3. Buskerud Ferdigplen AS dømmes til å betale As saksomkostninger for
jordskifteretten, lagmannsretten og Høyesterett.
Subsidiært:
1. Overskjønnet oppheves så langt anken fra A er henvist til behandling i
Høyesterett.
2. Buskerud Ferdigplen AS sin anke forkastes.
HR-2022-2068-A, (sak nr. 22-006693SIV-HRET)

4
3. Buskerud Ferdigplen AS dømmes til å betale As saksomkostninger for
Høyesterett. Spørsmålet om saksomkostninger for jordskifteretten og
lagmannsretten utstår til saken er ferdig behandlet i lagmannsretten.»
(17) Buskerud Ferdigplen AS har i korte trekk gjort gjeldende:
(18) Lagmannsrettens tolkning av beiteloven § 7 andre ledd er riktig. Den naturlige forståelsen
av bestemmelsen når den leses i sammenheng, er at nedsettelse av ansvaret som følge av at
skadelidte ikke har satt opp gjerde, uttømmende reguleres av første alternativ, som krever
at skadelidte har gjerdeplikt. Dette tolkningsalternativet støttes særlig av hensynet til
forutsigbarhet og kravet om egen skyld som vilkår for skadelidtes medvirkning.
(19) Dyreeier har et objektivt ansvar for skade som husdyr gjør på en annens eiendom og
avling, og det er i tilfelle dyreeier som må sørge for å inngjerde sine dyr. Konsekvensen av
å trekke gjerdehold inn under alternativet «på annan måte», er at skadelidte reelt sett
pålegges en gjerdeplikt som ikke følger av grannegjerdelovens regler, jf. § 7, jf. § 11.
Denne reguleringen er basert på et bevisst lovgivervalg. As tolkningsalternativ vil føre til
at det objektive ansvaret uthules, og at beiteloven og grannegjerdelovens fordeling av
ansvar og plikter mellom dyreeier og bruker av innmark snus på hodet.
(20) Lagmannsrettens lemping av As erstatningsansvar er basert på feil rettsanvendelse.
Adgangen til nedsettelse av ansvaret er uttømmende regulert i beiteloven § 7 andre ledd.
Skadeserstatningsloven § 5-2 kan ikke supplere denne bestemmelsen.
(21) Videre er lagmannsrettens anvendelse av lempingsbestemmelsen feil. Lemping på det
grunnlag at det er rimelig at skadelidte helt eller delvis bærer skaden, jf. § 5-2 andre
punktum, er en snever unntaksregel som bare skal anvendes i «særlige tilfelle». A er
nærmest til å bære risikoen for skaden, og lagmannsretten har anvendt en for lav terskel for
lemping. Lagmannsretten har lagt til grunn at Buskerud Ferdigplen ikke kunne forsikre sin
virksomhet. A på sin side har forsikring, og det er forsikringsselskapet som vil nyte godt av
en lemping. Et annet moment er at ferdigplenproduksjonen på Svarterud har skjedd langt
unna der dyrene ble sluppet på beite.
(22) Buskerud Ferdigplen AS har lagt ned slik påstand:
«Prinsipalt:
1. A dømmes til innen to uker å betale til Buskerud Ferdigplen AS kr 1 600
000, med tillegg av forsinkelsesrente etter forsinkelsesrenteloven fra 5.
februar 2018 og til betaling finner sted.
2. As anke forkastes.
3. Buskerud Ferdigplen AS tilkjennes sakskostnader for jordskifteretten,
lagmannsretten og Høyesterett, herunder kostnadene til jordskifteretten og
lagmannsretten.
Subsidiært:
1. Lagmannsrettens avgjørelse oppheves så langt den er påanket av Buskerud
Ferdigplen AS.
2. As anke forkastes.
HR-2022-2068-A, (sak nr. 22-006693SIV-HRET)

5
3. Buskerud Ferdigplen AS tilkjennes sakskostnader for Høyesterett.»
Mitt syn på saken
Høyesteretts kompetanse
(23) Begjæringen om skjønn er fremmet som egen sak etter jordskifteloven § 5-4, og da gjelder
skjønnsprosessloven for behandlingen, se §§ 6-1 tredje ledd jf. 5-7 andre ledd. Høyesteretts
kompetanse reguleres av skjønnsprosessloven § 38, jf. jordskifteloven § 8-1 femte ledd.
(24) Høyesteretts kompetanse ved anke over rettsanvendelsen etter skjønnsprosessloven § 38 er
oppsummert i HR-2018-872-A Femund sijte, avsnitt 102. Overskjønnets
bevisbedømmelse, slik den fremgår av lagmannsrettens skjønnsgrunner, er i
utgangspunktet bindende for Høyesterett. Prøvingen må skje ut fra det saksforhold som
fremgår av skjønnsgrunnene, og dette kan ikke suppleres med annet enn vitterlige
kjensgjerninger eller ubestridte omstendigheter i saken. Når prøvingen er begrenset til
rettsanvendelsen, er det eneste aktuelle utfallet dersom anken fører frem, at overskjønnet
oppheves.
(25) Jeg nevner videre at de skjønnsmessige vurderingene i overskjønnet ikke kan overprøves
av Høyesterett. I vår sak aktualiseres denne kompetansebegrensningen i relasjon til
lagmannsrettens skjønn over lempingen etter skadeserstatningsloven § 5-2. Jeg kommer
tilbake til dette.
Spørsmålet om skadelidtes medvirkning
(26) Etter beiteloven § 6 skal eier og innehaver av husdyr «syta for at husdyr ikkje kjem inn på
område der eigaren eller innehavaren ikkje har rett til å la dyra vera». Overholdes ikke
denne vokterplikten, kan den som har fått dyret inn på eiendommen, sette inn dyret og
utøve tilbakeholdsrett til sikring av sitt erstatningskrav, jf. §§ 8 og 9 andre ledd.
(27) Husdyreierens erstatningsansvar er regulert i § 7. Bestemmelsen lyder:
«Kjem husdyr inn på område der eigaren eller innehavaren av dyret ikkje har rett til å
la det halda til, er eigaren eller innehavaren skyldig å svara skadebot for den skaden
dyret valdar på avling og annan eigedom.
Har skadelidne sjølv medverka til skaden med å vanhalda gjerdeskyldnaden sin eller
på annan måte, kan skadebota setjast ned eller falla heilt bort alt etter kor stor skuld
han har.»
(28) Det følger av første ledd at eier eller innehaver av dyret har et objektivt ansvar for den
skade dyret gjør på avling og annen eiendom. Ansvar inntrer også i tilfeller hvor
vokterplikten er oppfylt, slik situasjonen var i vår sak.
(29) Som nevnt kom tre kuer og tre kalver som tilhørte A, inn på det området hvor Buskerud
Ferdigplen produserte ferdigplen og ødela plenen. Lagmannsretten har som følge av dette
fastsatt selskapets økonomiske tap til 1 600 000 kroner. Området var ikke inngjerdet, og på
HR-2022-2068-A, (sak nr. 22-006693SIV-HRET)

6
bakgrunn av lagmannsrettens bevisresultat må Høyesterett legge til grunn at Buskerud
Ferdigplen ikke hadde gjerdeplikt.
(30) Tolkningsspørsmålet for Høyesterett er om manglende gjerdehold kan inngå i vurderingen
av om skadelidte har medvirket til skaden «på annan måte» etter § 7 andre ledd, eller om
unnlatelse av å ha gjerde må anses uttømmende regulert i første alternativ – som krever at
skadelidte har misligholdt sin gjerdeplikt.
(31) I tidligere tider måtte den som ville ha sin innmark i fred for beitende dyr, ta kostnadene
med å holde gjerde, jf. NOU 1980: 49 Revisjon av gjerde- og beitelovgjevinga, side 60.
Denne ordningen ble forlatt ved jordfredningsloven av 1860. Lov 5. mai 1961 om
grannegjerde oppstiller i dag ikke en generell gjerdeplikt, og dette har vært et bevisst
lovgivervalg, jf. HR-2018-872-A Femund sijte, avsnitt 84. Gjerdeplikten etter
grannegjerdeloven er knyttet til naboforhold, jf. § 7, men en gjerdeplikt kan også følge av
avtale eller andre «serlege rettshøve», jf. § 1.
(32) Lagmannsretten la til grunn at «beiteloven § 7 andre ledd må forstås slik at andre
handlingsalternativ utelukker spørsmålet om gjerdehold». I begrunnelsen heter det videre
at «[n]år skadelidte ikke har gjerdeplikt, kan erstatningen for den skaden dyrene har voldt,
ikke reduseres på det grunnlag at skadelidte har medvirket ‘på annan måte’ etter beiteloven
§ 7 andre ledd, fordi han likevel burde ha satt opp gjerde».
(33) Ordlyden i § 7 andre ledd, når den leses i sammenheng, gir etter min vurdering ikke et klart
svar på dette tolkningsspørsmålet. Det første alternativet gjelder medvirkning ved at
skadelidte har «vanhalda gjerdeskyldnaden». Denne bestemmelsen gjelder der skaden
skyldes at eiendommen ikke var inngjerdet, og skadelidte ikke har oppfylt en plikt til å
holde gjerde.
(34) Lovgiver har her valgt å gi en spesiell medvirkningsbestemmelse som gjelder unnlatt
gjerdehold. Dette kan trekke i retning av at skade som skyldes at eiendommen ikke var
inngjerdet, er uttømmende regulert gjennom dette alternativet. Konsekvensen av denne
tolkningen vil være at skadelidtes medvirkning som følge av manglende gjerdehold, bare
kommer i betraktning ved brudd på en gjerdeplikt.
(35) På den annen side er det andre medvirkningsalternativet i § 7 andre ledd formulert som en
helt generell medvirkningsbestemmelse, der medvirkningen har skjedd «på annan måte».
Ordlyden setter ingen begrensninger med hensyn til hva slags handlinger eller unnlatelser
som kan komme i betraktning. Jeg bemerker i denne sammenheng at jeg ikke kan se at det
er holdepunkter for at formuleringen «på annan måte» tilsier at det må dreie seg om
forhold av en kvalitativt annen art enn stengsel i form av gjerde, slik Buskerud Ferdigplen
anfører.
(36) For begge alternativer gjelder at erstatningen kan bortfalle eller settes ned etter rettens
skjønn. Etter lovteksten beror dette på graden av skadelidtes skyld. Et retningsgivende
synspunkt ved vurderingen av om det foreligger uaktsom medvirkning, er om skadelidte
utviste den forsiktighet som situasjonen tilsa, jf. Hagstrøm og Stenvik, Erstatningsrett
(2. utgave) 2019 side 512. Det følger av dette synspunktet at også medvirkning som ikke er
knyttet til pliktbrudd, kan føre til medansvar for skadelidte.
(37) Jeg ser så på forarbeidene og lovhistorikken.
HR-2022-2068-A, (sak nr. 22-006693SIV-HRET)

7
(38) Erstatningsreglene i beiteloven avløste bestemmelsene om ansvar for bufe i
jordfredningsloven av 1860. I NOU 1980: 49 Revisjon av gjerde- og beitelovgjevinga side
15 er ansvarsbestemmelsene i denne loven oppsummert slik:
«Jamvel om lova i prinsippet påla dyreeigaren eit objektivt ansvar for skade dyra hans
gjorde på framand eigedom, vart han fri for alt ansvar om jordeigaren hadde forsømt si
gjerdeplikt (medan dyreeigaren hadde halde sin del av gjerdet i orden)».
(39) I Rådsegn 1 fra Sivillovbokutvalget, Om grannegjerde og om ansvar for visse slag husdyr,
1955, ble denne rettstilstanden foreslått videreført med et generelt objektivt ansvar for
dyreeier for skade som dyr gjør på annenmanns eiendom og avling, men med ansvarsfritak
der skadelidte hadde misligholdt sin gjerdeplikt. I motivene til bestemmelsen er det
fremholdt at paragrafen bygger på det synspunkt at ansvaret for brudd på gjerdeplikt bør
slå gjennom overfor det objektive ansvaret, se side 28. Det ble ikke foreslått noen
medvirkningsbestemmelse utover dette, og forholdet til den dagjeldende, generelle
medvirkningsbestemmelsen i straffelovens ikrafttredelseslov § 25 er ikke omtalt.
(40) Forslaget ble ikke fulgt opp i lovproposisjonen – Ot.prp. nr. 19 (1957). Det absolutte
fritaket for ansvar ved brudd på gjerdeplikten ble erstattet av en medvirkningsbestemmelse
hvor nedsettelse eller bortfall av erstatningen skulle bero på graden av skadelidtes skyld.
I de spesielle lovmotivene på side 3 i proposisjonen er lovutkastet § 6 andre ledd – som
svarer til beitelovens § 7 andre ledd – omtalt slik:
«Denne paragrafen slår fast at eigaren eller innehavaren må yta skadebot for skade
som dyra gjer når dei kjem inn på område der eigaren eller innehavaren ikkje har rett
til å ha dei. Det er meininga at regelen berre skal gjelda skade på avling og annan
eigedom – ikkje personskade. Dersom den skadelidne sjølv viljande har medverka til
skaden, fell retten til skadebot bort. Har den skadelidne ved aktløyse vore med om
skadeverket, kan skadebota anten setjast ned, eller heilt eller for ein del falla bort.»
(41) Det som her sies, ligger nært opp til den nevnte medvirkningsbestemmelsen i straffelovens
ikrafttredelseslov § 25. Etter denne skulle ansvaret helt bortfalle når skadelidte forsettlig
har medvirket. Videre kunne ansvaret helt eller delvis bortfalle under hensyn til begge
parters skyld. Når motivene bare viser til skadelidtes skyld, må det ses i sammenheng med
at dyreeier har et objektivt ansvar.
(42) Etter mitt syn avklarer forarbeidene til beiteloven ikke tolkningsspørsmålet i vår sak.
Formuleringen i motivene kan imidlertid gi noe støtte for at spørsmålet om skadelidtes
medvirkning etter alternativet «på annan måte», skal vurderes etter generelle
erstatningsrettslige prinsipper om skadelidtes medvirkning.
(43) Buskerud Ferdigplen har anført at dersom alternativet «på annan måte» omfatter
manglende gjerdehold uten gjerdeplikt, vil første alternativ være uten selvstendig
betydning.
(44) Jeg følger ikke dette synspunktet. Medvirkning i form av brudd på gjerdeplikten er ikke
omtalt i proposisjonen, men må ses i sammenheng med den tidligere ansvarsreguleringen i
jordfredningsloven. På bakgrunn av lovhistorikken er det naturlig å anta at
spesialreguleringen av brudd på gjerdeplikt er begrunnet i at lovgiver ikke mente å foreta
en vesentlig endring av dyreeiers objektive ansvar i disse tilfellene.
HR-2022-2068-A, (sak nr. 22-006693SIV-HRET)

8
(45) Dette leder meg over til spørsmålet om betydningen av skadeserstatningsloven § 5-1 ved
tolkningen av § 7 andre ledd.
(46) Etter § 5-1 første ledd kan erstatningen settes ned eller falle bort dersom skadelidte har
medvirket til skaden ved egen skyld og «for så vidt det er rimelig når en tar hensyn til
atferden, og dens betydning for at skaden skjedde, omfanget av skaden og forholdene
ellers». Av særlig interesse i relasjon til gjerdehold er andre ledd i bestemmelsen, som
lyder:
«Som medvirkning reknes det også når den direkte skadelidte eller erstatningssøkeren
har latt være i rimelig utstrekning å fjerne eller minske risikoen for skade eller etter
evne å begrense skaden.»
(47) Forholdet til beiteloven § 7 er ikke nærmere vurdert i forarbeidene til
skadeserstatningsloven.
(48) Høyesteretts dom i HR-2018-872-A Femund sijte gjaldt krav om erstatning for skade voldt
av rein på dyrket mark. Et av spørsmålene i saken var begrensningene i erstatningsansvaret
for skader voldt av rein og for skader voldt av andre beitedyr, se avsnitt 72 følgende.
Førstvoterende gir i avsnitt 76 følgende karakteristikk av beiteloven § 7 andre ledd:
«Bestemmelsen inneholder både en generell unntaksbestemmelse, ‘på annan måte’ og
en spesiell unntaksbestemmelse som er knyttet til en eventuell gjerdeplikt.»
(49) Avsnitt 78 i dommen er sentral:
«Etter mitt syn er det ikke tvilsomt at erstatningsreglene i reindriftsloven må suppleres
med de alminnelige bestemmelsene om medvirkning og lemping i
skadeserstatningsloven. Disse bestemmelsene er utslag av alminnelige rettsprinsipper,
som også gjør seg gjeldende der ansvarsgrunnlaget følger av særlovgivning. ….»
(50) Reindriftsloven har – i motsetning til beiteloven – ikke en egen bestemmelse om
medvirkning. Dette innebærer at uttalelsene i avsnitt 78 ikke har direkte overføringsverdi
til beiteloven § 7 andre ledd. Etter min oppfatning støtter likevel uttalelsene at
skadeserstatningsloven § 5-1 – som er et utslag av alminnelige rettsprinsipper om
skadelidtes medvirkning – utfyller beiteloven § 7 andre ledd så langt den sistnevnte
bestemmelsen ikke er en spesialregel som går foran generelle erstatningsrettslige regler.
Også skadeserstatningslovens forarbeider underbygger dette. I Ot.prp. nr. 75 (1983–1984),
side 14, heter det således at denne lovens regler også gjelder når ansvaret følger av
spesiallovgivningen, dersom ikke annet følger av vedkommende lov.
(51) Medvirkning som skjer ved mislighold av gjerdeplikt, må som nevnt anses som en
spesialregel. Derimot er medvirkning «på annan måte» både formulert i lovteksten og
omtalt i forarbeidene på en måte som forankrer den i generelle prinsipper om skadelidtes
medvirkning. Dette synes også lagt til grunn i Femund sijte-dommen avsnitt 81, der
skadeserstatningsloven § 5-1 og beiteloven § 7 andre ledd omtales som «parallelle
bestemmelser, som gir samme mulighet for ansvarsfritak, uavhengig av dyreslag». Det
heter samme sted at erstatningsansvaret etter begge bestemmelsene kan reduseres eller
falle bort dersom skadelidte «på en eller annen måte» har medvirket til skaden.
HR-2022-2068-A, (sak nr. 22-006693SIV-HRET)

9
(52) Oppsummert er det mitt syn at alternativet medvirkning «på annan måte» etter beiteloven
§ 7 andre ledd må tolkes i lys av de generelle reglene om skadelidtes medvirkning i
skadeserstatningsloven § 5-1. Unnlatelse av å holde gjerde kan etter denne tolkningen
inngå i vurderingen av om skadelidte har medvirket til skaden, også om skadelidte ikke
hadde gjerdeplikt.
(53) Buskerud Ferdigplen har anført at det objektive ansvaret etter § 7 første ledd vil bli uthult
dersom skadelidte må bære hele eller deler av tapet uten å ha gjerdeplikt. Selskapet har
videre gjort gjeldende at skadelidte ved en slik medvirkningsregel vil bli pålagt en
«uegentlig gjerdeplikt».
(54) Jeg er ikke enig i disse synspunktene. Hvorvidt unnlatelsen av å sette opp gjerde skal
tillegges vekt, vil bero på en helhetsvurdering av ulike forhold som gjør seg gjeldende i
saken. Skadelidtes aktsomhetsplikt vil stå sentralt. En slik medvirkningsregel endrer ikke
ansvarsfordelingen eller gjerdepliktene etter beiteloven og grannegjerdeloven. For det
første innebærer dette ikke at dyreeiers vokteransvar etter beiteloven § 6 reduseres. For det
andre medfører medvirkningsregelen ikke mer enn at grunneier etter omstendighetene må
sørge for å sette opp gjerde eller andre stengsler for å hindre at beitende dyr kommer inn på
eiendommen. I denne forbindelse peker jeg på at det i praksis kan være flere former for
sikringstiltak for å holde dyr ute fra innmark, for eksempel grind, ferist og grøfter, eller
kombinasjoner av slike. Unnlatelsen av å anvende slike stengsler vil omfattes av
medvirkning «på annan måte», og det er vanskelig å se at unnlatelse av å sette opp gjerde
da skal stå i en annen stilling i relasjon til medvirkningsansvaret.
(55) Min oppsummering er denne:
(56) Vurderingstemaet etter alternativet «på annan måte» i beiteloven § 7 andre ledd vil være
om skadelidte ved å unnlate å sette opp gjerde eller andre stengsler, har latt være i rimelig
utstrekning å minske risikoen for at dyr kunne komme inn på eiendommen og gjøre skade.
(57) Kravene til skadelidtes aktsomhet vil generelt særlig bero på hvor synbar, nærliggende og
betydelig risikoen er, jf. Hagstrøm og Stenvik, Erstatningsrett (2. utgave) 2019 side 512.
I den konkrete helhetsvurderingen vil eiendommens sårbarhet for skade fra beitende dyr
være et moment av betydning. Ved vurderingen av hvor store oppofrelser i form av
kostnader og investeringer som kan kreves av skadelidte, kan det videre, etter
omstendighetene, legges vekt på at skadelidte ikke hadde gjerdeplikt. Dessuten må kravene
til skadelidte avveies mot husdyreiers plikter etter beiteloven § 6. Ut fra de lokale forhold
kan også andre elementer være relevante i helhetsvurderingen.
(58) Lagmannsretten har foretatt en inngående vurdering av om erstatningsbeløpet skal lempes,
og har i denne vurderingen trukket frem flere forhold som er relevante i helhetsvurderingen
av skadelidtes medvirkning.
(59) Lagmannsretten trekker først frem at gjerde var det eneste tiltaket som kunne redusert
risikoen for skade for dyretråkk. Dernest peker retten på at da eier av Buskerud Ferdigplen
søkte om omdisponering av landbruksareal til produksjon av ferdigplen, påpekte Drammen
kommune behovet for gjerdehold:
HR-2022-2068-A, (sak nr. 22-006693SIV-HRET)

10
«Den eneste faktor som det bør finnes en praktisk løsning på er avklaring av
gjerdehold mot naboeiendommer – da storfe på vandring på et ferdigplenareal kan
forårsake betydelig skade.»
(60) Lagmannsretten går deretter over til å drøfte hvorvidt selskapet burde ha vært kjent med
risikoen for at beitende dyr kunne komme inn på eiendommen:
«Buskerud Ferdigplen AS leide jordet på Svarterud fra 2003. Noen av kuene til nabo
Jo Brand kom fra innmarksbeite og gikk inn på plenarealet. Skaden var i dette tilfellet
begrenset. Brand driver golfbane på sin eiendom, og kuer har tidligere kommet inn fra
Vestskogen. Dette var Horgen [daglig leder og styreleder i Buskerud Ferdigplen AS]
kjent med før han høsten 2010 inngikk leieavtale på Svarterud med Per Jensen. Jensen
har sauer på beite vis á vis arealet med ferdigplen. Det er også dyr på leide
innmarksbeiter rundt Andorsrud. Lagmannsretten mener derfor at Buskerud
Ferdigplen AS har hatt, eller burde ha hatt, kjennskap til risikoen for at beitedyr kan
trekke mot innmark ved Andorsrud. Horgens gård, Løyse, ligger for øvrig kun et par
kilometer unna Svarterud.»
(61) De forhold jeg nå har trukket frem fra dommen, viser at lagmannsretten har vurdert at
risikoen for skade som følge av beitende storfe, var synbar og nærliggende for Buskerud
Ferdigplen.
(62) Lagmannsretten behandler så spørsmålet om risikoen var betydelig, og legger vekt på at
ferdigplen er en sårbar produksjonsform hvor dyretråkk har et stort skadepotensial:
«Ferdigplen er en sårbar og arbeidskrevende produksjonsform. Produksjonen har et
vesentlig større inntektspotensial enn gras og korn, men med tilsvarende risiko for
økonomisk tap ved skade. Dersom dyr først kommer inn på plenen, er risikoen for
skade stor. Horgen har opplyst at det ikke er mulig å forsikre produksjon av
ferdigplen. Lagmannsretten er usikker på om dette stemmer, men legger Horgens
forklaring til grunn.»
(63) Deretter foretar lagmannsretten en oppsummerende rimelighetsvurdering:
«Lagmannsretten mener at forhold på skadelidtes side tilsier at det er rimelig at
Buskerud Ferdigplen AS helt eller delvis skal bære skaden. Horgen har visst, eller
burde ha visst, at det var beitedyr i området som kunne gjøre stor skade dersom de
kom inn på jordet med ferdigplen. Uten skadeforsikring og med Horgens kunnskap
om beitedyr i området mener lagmannsretten at Buskerud Ferdigplen AS burde ha satt
opp et enkelt gjerde for å beskytte plenen mot beitedyr. Oppsetting av gjerde ville ha
utgjort en bagatellmessig kostnad, sett opp mot tapspotensialet. Skaden kunne ha
derfor vært avverget med enkle midler, og lagmannsretten mener at Buskerud
Ferdigplen AS er nærmest til å forebygge risikoen. Selskapet har heller ikke godtgjort
at de har forsøkt å begrense tapet på Svarterud etter at skaden oppstod. A har ikke
utvist uaktsomhet, slik som tilfellet var i HR-2020-312-A, og lagmannsretten mener at
As ansvarsforsikring ikke kan være avgjørende i denne vurderingen.»
(64) Som nevnt mener jeg at lagmannsrettens drøftelse er treffende i relasjon til spørsmålet om
skadelidtes medvirkning, men jeg tilføyer at forsikringshensynet nok først og fremst har
betydning i en lempingsvurdering. Lagmannsretten har imidlertid uriktig lagt til grunn at
unnlatt gjerdehold ikke kan tas i betraktning etter § 7 andre ledd, og dommen er på dette
punkt basert på feil rettsanvendelse
HR-2022-2068-A, (sak nr. 22-006693SIV-HRET)

11
Spørsmålet om lemping
(65) Lagmannsretten har lagt til grunn at erstatningsregelen i beiteloven § 7 kan suppleres med
den alminnelige bestemmelsen om lemping i skadeserstatningsloven § 5-2. Bestemmelsen
lyder:
«Erstatningsansvaret kan lempes når retten under hensyn til skadens størrelse, den
ansvarliges økonomiske bæreevne, foreliggende forsikringer og forsikringsmuligheter,
skyldforhold og forholdene ellers finner at ansvaret virker urimelig tyngende for den
ansvarlige. Det samme gjelder når det i særlige tilfelle er rimelig at den skadelidte helt
eller delvis bærer skaden.»
(66) Buskerud Ferdigplen har bestridt at § 5-2 kommer til anvendelse ved erstatningsutmåling
etter beiteloven.
(67) Jeg bemerker først at lemping etter § 5-2 er en skjønnsmessig reduksjon av den utmålte
erstatningen. Spørsmålet om lemping kommer således inn etter at erstatningens størrelse er
bestemt og eventuelt allerede er satt ned, for eksempel på grunn av skadelidtes
medvirkning, jf. HR-2017-958-A, avsnitt 41.
(68) Da beiteloven ble vedtatt i 1961, gjaldt det ikke en generell lempingsregel, og forarbeidene
nevner ikke lemping. Som nevnt følger det av forarbeidene til skadeserstatningsloven at
denne lovens regler også gjelder når ansvaret følger av spesiallovgivningen, dersom ikke
annet følger av vedkommende lov. Lemping er spesielt trukket frem i uttalelsen, se Ot.prp.
nr. 75 (1983–1984), side 14. Forarbeidene forutsetter videre at det ikke er nødvendig med
særskilt henvisning i spesialloven, se side 16. I HR-2018-872-A Femund sijte avsnitt 78,
som jeg tidligere har gjengitt, legger Høyesterett til grunn at de alminnelige bestemmelsene
om medvirkning og lemping i skadeserstatningsloven er utslag av alminnelige
rettsprinsipper, som også gjør seg gjeldende der ansvarsgrunnlaget følger av
særlovgivning.
(69) Etter mitt syn er det klart at erstatningsansvar etter beiteloven § 7 kan lempes etter
skadeserstatningsloven § 5-2.
(70) Lagmannsretten har lempet ansvaret etter § 5-2 andre punktum. Jeg er enig i at det er
denne lempingsregelen som i tilfelle må anvendes i vår sak. Lemping etter dette
alternativet skal bare skje «i særlige tilfelle», og forarbeidene presiserer at det er en «klar
unntaksregel, og det er strenge krav som må være oppfylte før regelen vil få anvendelse»,
jf. Ot.prp. nr. 75 (1983–1984), side 66.
(71) Høyesteretts kjæremålsutvalg uttaler i Rt-1978-881 at den skjønnsmessige vurderingen
etter beiteloven § 7 andre ledd av om erstatningen skal settes ned eller falle bort, hører
under de skjønnsmessige vurderingene i overskjønnet som Høyesterett ikke kan overprøve
etter skjønnsprosessloven § 38. Jeg legger til grunn at den samme
kompetansebegrensningen gjelder for den skjønnsmessige vurderingen av om ansvaret skal
lempes. Derimot må Høyesterett i prinsippet kunne prøve om lagmannsretten har lagt til
grunn en riktig terskel ved anvendelsen av § 5-2 andre punktum.
(72) I vår sak kan det synes som lagmannsretten har anvendt lempingsbestemmelsen utenfor
den snevre rammen som er forutsatt i forarbeidene. Dette har formodentlig sammenheng
med at retten mente at medvirkningsbestemmelsen i § 7 andre ledd ikke gjaldt. Det er
HR-2022-2068-A, (sak nr. 22-006693SIV-HRET)

12
imidlertid ikke nødvendig for meg å gå nærmere inn på dette. Spillerommet for nedsettelse
og bortfall av erstatningen er større etter medvirkningsbestemmelsen enn ved lemping.
Spørsmålet om lemping vil i saken her først eventuelt kunne vurderes etter at retten har tatt
stilling til hvilken betydning skadelidtes medvirkning skal ha for erstatningsansvaret.
Spørsmålet om realitetsdom eller opphevelse av lagmannsrettens dom
(73) A har nedlagt prinsipal påstand om frifinnelse og har anført at lagmannsrettens
domsgrunner gir tilstrekkelig grunnlag for at Høyesterett kan konkludere med at ansvaret
helt skal falle bort etter § 7 andre ledd.
(74) Jeg finner det klart at Høyesterett ikke har kompetanse til å avsi frifinnelsesdom.
I HR-2018-872-A Femund sijte, avsnitt 102, uttales det, som jeg har vært inne på tidligere,
at når prøvingen er begrenset til rettsanvendelsen, er det eneste aktuelle utfallet dersom
anken fører frem, at overskjønnet oppheves. Rt-1998-1398, som A har vist til, gjaldt et
spesielt saksforhold som ikke har overføringsverdi til vår sak.
(75) Opphevelsen kan begrenses til bestemte punkter, jf. Femund sijte-dommen, avsnitt 123.
Rettsanvendelsesfeilen gjelder medvirkningsspørsmålet, og denne delen av dommen må
oppheves. Videre kan spørsmålet om erstatningsansvaret skal lempes, og i tilfelle hvor
mye, først vurderes etter at lagmannsretten har tatt stilling til virkningen av skadelidtes
medvirkning, og også denne delen av dommen må derfor oppheves.
Konklusjon og sakskostnader
(76) Jeg er etter dette kommet til at lagmannsrettens dom skal oppheves så langt den gjelder
spørsmålet om medvirkning og lemping.
(77) A har vunnet saken og skal tilkjennes sakskostnader for sakens behandling for Høyesterett
etter hovedregelen i tvisteloven § 20-2 første ledd jf. § 20-8 første ledd.
(78) A har krevd dekket salær for Høyesterett med 250 000 kroner med tillegg av rettsgebyr.
Kravet tas til følge.
(79) Jeg stemmer for denne
D O M :
1. Lagmannsrettens dom oppheves så langt den gjelder spørsmålet om medvirkning og
lemping.
2. I sakskostnader for Høyesterett betaler Buskerud Ferdigplen AS
279 352 – tohundreogsyttinitusentrehundreogfemtito – kroner til A innen 2 – to –
uker fra forkynnelsen av dommen.
HR-2022-2068-A, (sak nr. 22-006693SIV-HRET)

13
(80) Dommer Sæther: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(81) Dommer Østensen Berglund: Likeså.
(82) Dommer Bull: Likeså.
(83) Dommer Normann: Likeså.
(84) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
1. Lagmannsrettens dom oppheves så langt den gjelder spørsmålet om medvirkning og
lemping.
2. I sakskostnader for Høyesterett betaler Buskerud Ferdigplen AS
279 352 – tohundreogsyttinitusentrehundreogfemtito – kroner til A innen 2 – to –
uker fra forkynnelsen av dommen.
HR-2022-2068-A, (sak nr. 22-006693SIV-HRET)