Dato: 2023-06-29

Sammendrag: En 54 år gammel mann var domfelt for til sammen 40 lovbrudd i løpet av en periode på seks måneder, deriblant trusler mot politiet og andre, forulemping av politiet, skadeverk, ordensforstyrrelse og et stort antall tyverier. Han var funnet utilregnelig på handlingstiden. Høyesterett har kommet til at vilkårene for overføring til tvungent psykisk helsevern er oppfylt.

Mannen hadde begått en rekke handlinger som sett i sammenheng måtte vurderes som samfunnsskadelige og særlig plagsomme. Overføring til tvungent psykisk helsevern ble vurdert som nødvendig for å verne samfunnet. For Høyesterett var spørsmålet i saken særlig om andre tiltak overfor mannen hadde vist seg åpenbart uhensiktsmessige, som er et ytterligere vilkår i loven.

Høyesterett peker på at det var forsøkt en rekke andre tiltak uten at domfelte hadde endret atferd. Lovens krav til «andre tiltak» omfatter alle andre tiltak – både frivillige tiltak og tvangstiltak. Det er ikke noe krav at ethvert tenkelig tiltak skal være prøvd. Det sentrale må være at særreaksjonen ikke skal idømmes så lenge det ikke er forsøkt andre relevante tiltak som er mindre inngripende.

Dommen avklarer særlig hva som ligger i kravet om at andre tiltak må ha vist seg åpenbart uhensiktsmessige.

D O M
avsagt 29. juni 2023 av Høyesterett i avdeling med
dommer Hilde Indreberg
dommer Bergljot Webster
dommer Kristin Normann
dommer Knut Erik Sæther
konstituert dommer Hedda Remen
HR-2023-1248-A, (sak nr. 23-055497STR-HRET)
Anke over Borgarting lagmannsretts dom 15. februar 2023
A (advokat John Christian Elden)
mot
Påtalemyndigheten (konstituert statsadvokat Trine Erdal)

2
S T E M M E G I V N I N G
(1) Konstituert dommer Remen:
Sakens spørsmål og bakgrunn
(2) Saken gjelder anke over dom på overføring til tvungent psykisk helsevern etter straffeloven
§ 62 andre ledd. Den reiser særlig spørsmål om forståelsen av vilkåret om at andre tiltak
må ha vist seg åpenbart uhensiktsmessige.
(3) A er født i 1969. Han er uføretrygdet og uten fast bolig. Han har vært tvangsinnlagt ved
X sykehus siden desember 2022.
(4) Ved beslutning 21. desember 2021 ble han tiltalt for ett tilfelle av grovt tyveri, ett tilfelle
av grovt skadeverk, 25 tilfeller av tyveri, tre tilfeller av trusler mot offentlig tjenesteperson,
tre tilfeller av trusler mot andre, ett tilfelle av fremsettelse av hatefulle ytringer, tre tilfeller
av forulemping av offentlig tjenesteperson, tre tilfeller av skadeverk, ett tilfelle av bæring
av kniv på offentlig sted, to tilfeller av ordensforstyrrelse og ett tilfelle av unnlatelse av å
rette seg etter pålegg fra politiet. Forholdene er begått i tidsrommet mars 2021 til
september 2021.
(5) Buskerud tingrett avsa 15. november 2022 dom med slik domsslutning:
«1. A, født 00.00.1969, frifinnes for tiltalebeslutningen post
III bokstav f), post III bokstav l), post VII c og post V c.
2. A, født 00.00.1969, har overtrådt straffeloven
§ 321 (25 tilfeller), straffeloven § 352 første ledd jf. § 351 første ledd,
straffeloven § 155 (3 tilfeller), straffeloven § 263 (2 tilfeller), straffeloven
§ 185 første ledd tredje punktum, jf. annet ledd, straffeloven § 156 annet
ledd (2 tilfeller), straffeloven § 351 første ledd (3 tilfeller), straffeloven
§ 189 annet ledd, straffeloven § 181 første ledd (2 tilfeller) og politiloven
§ 30 nr. 1, jf. § 5, og dømmes til overføring til tvungent psykisk helsevern,
jf. straffeloven § 62 andre ledd.
3. Han må tåle inndragning av en kniv, jf. straffeloven § 69, jf. § 75 første
ledd.»
(6) Frifinnelsene gjaldt to tyverier, ett tilfelle av trusler og ett tilfelle av forulemping av
offentlig tjenestemann. Det grove tyveriet ble nedsubsumert til tyveri. Tingretten la til
grunn at A hadde en sterkt avvikende sinnstilstand og var utilregnelig på handlingstiden.
Tingretten mente at også de øvrige vilkårene for idømmelse av særreaksjon etter
straffeloven § 62 andre ledd var oppfylt.
(7) A anket dommen til lagmannsretten. Anken gjaldt tilregnelighetsvurderingen, subsidiært
idømmelsen av overføring til tvungent psykisk helsevern.
(8) Borgarting lagmannsrett kom til samme resultat som tingretten og avsa 15. februar
2023 dom med slik domsslutning:
HR-2023-1248-A, (sak nr. 23-055497STR-HRET)

3
«A, født 00.00.1969, har overtrådt straffeloven § 321 (24 tilfeller), straffeloven
§ 352 første ledd, jf. § 351 første ledd, straffeloven § 155 (3 tilfeller), straffeloven
§ 263 (2 tilfeller), straffeloven § 185 første ledd tredje punktum, jf. annet ledd,
straffeloven § 156 annet ledd (2 tilfeller), straffeloven § 351 første ledd
(3 tilfeller), straffeloven § 189 annet ledd, straffeloven § 181 første ledd (2 tilfeller) og
politiloven § 30 nr 1, jf. § 5, og dømmes til overføring til tvungent psykisk helsevern,
jf. straffeloven § 62 andre ledd.»
(9) A har anket dommen til Høyesterett. Anken gjelder reaksjonsfastsettelsen.
(10) Høyesteretts ankeutvalg besluttet 19. april 2023 å utsette utvalgets behandling av anken
inntil det forelå dom i sak nr. 23-030237STR-HRET. Dommen i den saken, som jeg
kommer tilbake til, ble avsagt 16. mai 2023 (HR-2023-937-A). Den 24. mai 2023 besluttet
ankeutvalget å fremme anken i vår sak til behandling.
Mitt syn på saken
Rettslige utgangspunkter
(11) Den aktuelle hjemmelen for overføring til tvungent psykisk helsevern i vår sak er
straffeloven § 62 andre ledd, som lyder slik:
«Overføring til tvungent psykisk helsevern kan også idømmes en lovbryter som er
utilregnelig etter § 20 annet til fjerde ledd når denne har begått gjentatte lovbrudd av
samfunnsskadelig eller særlig plagsom art, særreaksjonen er nødvendig for å verne
samfunnet mot slike lovbrudd, faren for nye lovbrudd av samme art er særlig
nærliggende, og andre tiltak har vist seg åpenbart uhensiktsmessige.»
(12) Første ledd i bestemmelsen gjelder overføring til tvungent psykisk helsevern ved lovbrudd
«som krenker andres liv, helse eller frihet» eller kunne utsette disse rettsgodene for fare.
Vilkårene der er at faren for en ny og alvorlig integritetskrenkelse er nærliggende og at
særreaksjon er nødvendig for å verne samfunnet.
(13) Tredje ledd gir nærmere regler om vurderingen av gjentakelsesfaren og er felles for første
og andre ledd.
(14) Adgangen til å idømme tvungent psykisk helsevern var tidligere forbeholdt tilfeller hvor
faren gjaldt alvorlige integritetskrenkelser. I 2016 ble adgangen utvidet til å omfatte også
fare for andre og mindre alvorlige lovbrudd, men med strengere vilkår.
I Prop. 122 L (2014–2015) punkt 3.5.4 side 24 til 26 sier departementet dette om
bakgrunnen for lovendringen:
«Departementet mener nå at terskelen for å idømme særreaksjon er satt for høyt. For
det første har samfunnet et legitimt behov for å beskytte samfunnets borgere mot de
mindre alvorlige integritetskrenkelsene. (…)
For det annet bør samfunnet ha mulighet til å beskytte seg mot andre kategorier
lovbrudd enn integritetskrenkelser. Også andre kategorier lovbrudd kan påføre
enkeltpersoner og samfunnet alvorlige skadevirkninger. Dette gjelder særlig der det
HR-2023-1248-A, (sak nr. 23-055497STR-HRET)

4
begås gjentatte lovbrudd. Dels kan det dreie seg om skadevirkninger av økonomisk
karakter og dels av betydning for den enkeltes trygghet, fred og privatliv. (…)
(…)
Departementet foreslår etter dette å senke terskelen for å idømme strafferettslig
særreaksjon slik at også gjentatte lovbrudd av samfunnsskadelig eller særlig plagsom
art kan møtes med særreaksjon. Det tas sikte på en relativt snever utvidelse. Terskelen
for å idømme særreaksjon på grunnlag av slike lovbrudd skal således være høy. Det
grunnleggende formål med en strafferettslig særreaksjon er som nevnt å beskytte
samfunnet mot fremtidige lovbrudd. (…).»
(15) Den någjeldende utformingen fikk § 62 andre ledd i 2020, uten at dette innebar noen
realitetsendringer.
(16) Jeg går så over til den konkrete vurderingen av om vilkårene er oppfylt i vår sak.
Skal overføring til tvungent psykisk helsevern idømmes?
Er handlingene å anse som gjentatte lovbrudd av samfunnsskadelig eller særlig plagsom
art?
(17) I Prop. 122 L (2014–2015) punkt 3.7.4.1 side 38 til 40 avviser departementet å lovfeste
krav om at det er begått bestemte typer lovbrudd. Det gis eksempler på overtredelser som
etter de konkrete omstendighetene i den enkelte saken kan anses som samfunnsskadelige
eller av særlig plagsom art dersom de får et tilstrekkelig stort omfang: kroppskrenkelse,
kroppsskade, hensynsløs atferd, trusler, tyveri og skadeverk.
(18) Samme sted fremgår at sentrale momenter ved vurderingen av om lovbruddene er å anse
som «gjentatte lovbrudd av samfunnsskadelig eller særlig plagsom karakter», vil være
lovbruddenes alvor, antall, hyppighet, varighet og om de er begått overfor en eller flere
fornærmede. Det skal ses hen til «det totale antall lovbrudd og de samlede konsekvensene
av disse».
(19) Som det fremgår av domsslutningen fra lagmannsretten, er A domfelt for til sammen
40 lovbrudd begått i løpet av en periode på seks måneder. At vilkåret om «gjentatte»
lovbrudd er oppfylt, er åpenbart.
(20) Det ene tyveriet gjelder innbruddstyveri av datautstyr fra en offentlig institusjon. De øvrige
overtredelsene av straffeloven § 321 dreier seg om tyveri av drikke og matvarer av
beskjeden verdi fra ulike dagligvareforretninger. Det grove skadeverket består i at A laget
brann i en søppelkasse på et handlesenter. Overtredelsene av straffeloven § 155 og
§ 263 består i aggressiv atferd og til dels grove og skremmende trusler mot arrestforvarer,
politi, butikkansatte og andre i forbindelse med de øvrige lovbruddene. Det samme gjelder
tilfellene av forulemping av politiet. Skadeverket er begått i nærvær av andre og på en
måte som har fremstått som svært skremmende. To av tilfellene er ruteknusing i en
dagligvareforretning og en pub. Det tredje er omfattende skadeverk i den kommunale
leiligheten A disponerte, som ledd i en atferd som medførte at personale fra
hjemmetjenesten ikke våget å oppsøke A uten følge av vekter. Også de to tilfellene av
ordensforstyrrelse må ha virket skremmende på de tilstedeværende, da de bestod i
HR-2023-1248-A, (sak nr. 23-055497STR-HRET)

5
nedriving av en butikkhylle og skriking av skjellsord. Bæringen av kniv på offentlig sted
har et klart farepotensial.
(21) Slik både lagmannsretten og tingretten har lagt til grunn, er det et kjennetegn ved As
handlemønster at han blir svært aggressiv og truende når han konfronteres med for
eksempel butikktyverier, slik at situasjonen eskalerer. Rekken av uforståelige og
uprovoserte skadeverk viser også at A har tilbøyelighet til å gjennomføre handlinger som
fremstår som irrasjonelle og skaper frykt.
(22) Det grove skadeverket med ildspåsettelse er det mest alvorlige og kunne lett ha fått
dramatiske konsekvenser. Også truslene mot offentlige tjenestepersoner og andre er
alvorlige. Disse forholdene ligger klart innenfor de kategorier av lovbrudd som ifølge
forarbeidene kan gi grunnlag for særreaksjon etter § 62 andre ledd. Tyveriene er isolert sett
ikke så alvorlige og har hver for seg ikke fått store konsekvenser for den enkelte
fornærmede, men det dreier seg om et stort antall overtredelser som har rammet mange.
(23) Etter en samlet vurdering av lovbruddenes karakter, antall, hyppighet, intensitet og de
samlede konsekvensene for et stort antall fornærmede, er jeg ikke i tvil om at lovbruddene
er av «samfunnsskadelig eller særlig plagsom art». Da har jeg lagt særlig vekt på As
aggressive og truende atferd, blant annet når han blir forsøkt stanset fra tyverier,
sammenholdt med det store antallet tyverier.
Er faren for nye lovbrudd av samme art særlig nærliggende?
(24) At gjentakelsesvilkåret er oppfylt, er ikke bestridt av forsvarer. Også jeg finner det klart at
faren for nye lovbrudd av samme art er «særlig nærliggende».
(25) Vurderingen er fremtidsrettet, men det kan også legges vekt på tidligere hendelser som
kaster lys over situasjonen i dag og fremover.
(26) Som nevnt gir § 62 tredje ledd veiledning om hvilke forhold som er av særlig betydning
ved vurderingen av gjentakelsesfaren. Det skal legges vekt på «det begåtte lovbruddet
sammenholdt særlig med lovbryterens øvrige adferd, sykdomshistorie, aktuelle psykiske
tilstand og forhold til rusmidler».
(27) Både antallet, hyppigheten og intensiteten i lovbruddene A har begått, tilsier at faren for
gjentakelse er særlig nærliggende. Det samme gjør As øvrige atferd, særlig tidligere
straffehistorikk. Siden 1986 er han domfelt 23 ganger for blant annet tyveri, skadeverk og
trusler mot offentlige tjenestepersoner og andre. Han har også fått en rekke
påtaleunnlatelser og har vedtatt flere forelegg. Jeg nevner at A i tillegg etterforskes for
bæring av kniv, skadeverk og trusler som skal være begått etter tingrettens dom.
(28) Også As sykdomshistorie, nåværende psykiske tilstand og forhold til rusmidler
underbygger at gjentakelsesfaren er særlig nærliggende.
(29) Av den sakkyndige erklæringen avgitt til tingretten, fremgår det at A siden tenårene har
hatt et betydelig rusmisbruk omfattende hovedsakelig opiater, amfetamin og
benzodiazepiner. Han har vært fulgt opp med legemiddelassistert rehabilitering, men har
opprettholdt et sidemisbruk av andre stoffer. Han har tatt flere overdoser.
HR-2023-1248-A, (sak nr. 23-055497STR-HRET)

6
(30) De sakkyndige konkluderte med at A oppfylte kriteriene for ICD-diagnosene
«F 19.2 Psykisk lidelse og atferdsforstyrrelse som skyldes bruk av multiple stoffer.
Avhengighetssyndrom» og «F 28 Andre ikke-organiske psykoser». De sakkyndige
opplyste at A tidligere har fått diagnosen «F 41 Panikklidelse», i tillegg til at det tidligere
er beskrevet dyssosiale personlighetstrekk med truende, hensynsløs og utagerende atferd.
Han har ikke sykdomsinnsikt og har vist liten vilje til å la seg behandle. Videre
konkluderte de sakkyndige på bakgrunn av undersøkelse med HCR-20 med at A hadde
forekomst av historiske risikofaktorer, kliniske faktorer og risikohåndteringsledd som på
gruppenivå gir forhøyet voldsrisiko. De sakkyndige fant også at A har vist tegn på
betydelig svikt i kognitiv fungering.
(31) Også As fungering i det daglige har vært lav. Han har vanskelig for å holde avtaler og
møter ofte ikke til time hos legen og tannlegen, eventuelt møter ruset og blir avvist. Han er
uten egen bolig, står utenfor arbeidslivet, har et svært begrenset nettverk og lever et liv
uten rutiner. A har ikke boevne og har ved flere anledninger ramponert den kommunale
boligen han har disponert. Psykiatrisk sykepleier B fra Drammen kommunes FACT-team
(Flexible Assertive Community Treatment) og overlege C ved X sykehus har gitt uttrykk
for at A har behov for verge.
(32) Siden 22. desember 2022 har A vært tvangsinnlagt på X sykehus. Fra 27. april 2023 har
han hatt vedtak om behandling med legemidler uten eget samtykke. Det fremgår av
behandlingsplan fra sykehuset 24. mai 2023 utarbeidet av overlege C, at det er behov for
ytterligere utredning og avklaring av A, både med hensyn til psykoselidelsen, en mulig
nevrologisk lidelse og voldsrisiko. Ut fra det som er dokumentert om oppholdet der, kan
jeg ikke se at det er grunnlag for å konstatere noen bedring i As tilstand i dag som får
avgjørende betydning for vurdering av gjentakelsesfaren.
Har andre tiltak vist seg åpenbart uhensiktsmessige?
(33) For å idømme særreaksjon etter § 62 andre ledd kreves det at «andre tiltak har vist seg
åpenbart uhensiktsmessige».
(34) Aktor har for Høyesterett anført at det bare er frivillige tiltak som omfattes, slik at de
tvangsinngrep som A for tiden er underlagt, ikke skal tas i betraktning. Erfaringer med
tvangsinngrep og betydningen av pågående tvungen behandling bør etter aktors syn i stedet
inngå i vurderingen av om nødvendighetsvilkåret er oppfylt.
(35) Jeg er ikke enig i at det er utelukket å ta i betraktning eventuelle tvangsinngrep ved
bedømmelsen av om andre tiltak har vist seg åpenbart uhensiktsmessige. Verken ordlyden,
forarbeidene eller systembetraktninger gir holdepunkter for en slik forståelse.
(36) I ordlyden – «andre tiltak» – ligger det ingen begrensninger hva gjelder tiltakets art. Etter
mitt syn er det ut fra ordlyden nærliggende å forstå «andre tiltak» som en motsetning til det
tiltaket som en særreaksjon representerer, altså omfattende alle andre tiltak enn overføring
til tvungent psykisk helsevern som særreaksjon.
(37) Det er lite veiledning i lovforarbeidene om hvordan vilkåret skal forstås.
I Prop. 122 L (2014–2015) heter det i merknadene til bestemmelsen i kapittel 6 at
HR-2023-1248-A, (sak nr. 23-055497STR-HRET)

7
«(d)et er altså et krav at en har prøvd andre tiltak, for eksempel frivillig helsehjelp,
rusavvenning med mer uten at dette har ført til noen bedring i den kriminelle atferden».
Henvisningen til «frivillig» helsehjelp her oppfatter jeg som et eksempel på tiltak som kan
være aktuelle og ikke som en avgrensning mot tvang.
(38) På den annen side kan det ikke være noe krav at ethvert tenkelig tiltak skal være prøvd.
Heller ikke kan det kreves at tvangsinnleggelse etter lov om psykisk helsevern skal være
forsøkt.
(39) Det sentrale må være at særreaksjonen ikke skal idømmes så lenge det ikke er forsøkt
andre relevante tiltak som er mindre inngripende. Slik forstår jeg også førstvoterendes
oppsummering av lovtolkningen i HR-2023-937-A avsnitt 78 og 79, jf. avsnitt 73 følgende.
(40) I den dommen kom Høyesterett til at vilkårene for overføring til tvungent psykisk
helsevern etter straffeloven § 62 andre ledd ikke var oppfylt. Førstvoterende konkluderer
den konkrete vurderingen slik i avsnitt 86, jf. avsnitt 80 følgende:
«Jeg forstår det slik at A i dag er underlagt en adekvat behandling som ikke er
avsluttet. Det er da ikke grunnlag for å konkludere med at behandlingen ikke vil kunne
bedre hans tilstand og kriminelle atferd. Etter mitt syn kan det følgelig ikke på det
nåværende tidspunkt slås fast at den pågående behandlingen ʻhar vist segʼ åpenbart
uhensiktsmessig.»
(41) Uttalelsen kan etter min oppfatning ikke bety at overføring til tvungent psykisk helsevern
som en generell regel vil være avskåret der det på domstidspunktet pågår en form for
relevant og adekvat behandling som ikke er avsluttet. Lest i sammenheng med
lovtolkningen, fremgår det klart at konklusjonen i avsnitt 86 er basert på en konkret
vurdering av de faktiske forholdene i den saken, der ikke bare den pågående behandlingen,
men også den domfeltes tidligere sykdomshistorie, behandling og utsikt til bedring var
sentrale momenter.
(42) Saksforholdet i HR-2023-937-A skiller seg på flere viktige punkter fra vår sak. A har et
betydelig rusproblem og en mer sammensatt sykdomshistorie, og det har vært forsøkt langt
flere tiltak over lengre tid for å få ham til å avholde seg fra kriminalitet. Også utsiktene til
bedring for A er langt mer usikre.
(43) En rekke tiltak har vært prøvd for å få A ut av rusmisbruket, som har vært en medvirkende
årsak til hans sykdomsbilde og atferd. Siden 2006 har han mottatt legemiddelassistert
rehabilitering i flere perioder. Han var innlagt ved Avdeling for rus og
avhengighetsbehandling fra desember 2020 til april 2021. Og han har fått tilbud om
samtaler med ruskonsulent, men har hatt varierende ønske om det.
(44) A har også fått tilbud om medisinering mot sin psykoselidelse, men har heller ikke ønsket
dette.
(45) Kommunen har stilt bolig til disposisjon for A, til dels i såkalt forsterket bolig. Han har
fått tilbud om hjelp til å ta vare på sin egen økonomi, men har ikke villet. Aktivitetstilbud
har han også vist varierende interesse for. Han har fått oppfølging av hjemmesykepleien
med blant annet daglige samtaler med psykiatrisk sykepleier B, som har kjent A i 12 år.
HR-2023-1248-A, (sak nr. 23-055497STR-HRET)

8
(46) Det er opplyst at A har hatt 30 til 40 sykehusinnleggelser. Grunnlaget for disse er lite
belyst for Høyesterett.
(47) Det er imidlertid på det rene at han hadde en kortvarig tvangsinnleggelse i juli 2021, midt i
den perioden som omfattes av tiltalebeslutningen i saken her. I september 2022 ble politiets
begjæring om tvungen undersøkelse med sikte på tvangsinnleggelse avslått under
henvisning til at vilkårene ikke var til stede. Tvangsinnleggelse ble også avslått av den
kommunale legevakten to ganger i oktober 2022. Den 5. desember 2022 ble A
tvangsinnlagt på X, men han ble utskrevet allerede 16. desember.
(48) Som min gjennomgang viser, er det samlet sett forsøkt mange ulike tiltak over lang tid.
Likevel har A fortsatt å ruse seg og å begå lovbrudd. Lovens vilkår om at andre tiltak har
vist seg åpenbart uhensiktsmessige, er etter mitt syn oppfylt.
Er særreaksjonen nødvendig for å verne samfunnet?
(49) Hvorvidt en særreaksjon etter § 62 andre ledd er «nødvendig for å verne samfunnet», beror
på en skjønnsmessig helhetsvurdering, jf. Prop. 122 L (2014–2015) punkt 3.7.4.3. Det skal
tas utgangspunkt i hvor stor faren er for nye lovbrudd, herunder omfanget av og alvoret i
disse, og hvilke konsekvenser fremtidige lovbrudd vil ha for andre borgere eller for viktige
samfunnsinteresser. Sentralt ved vurderingen er også lovbryterens psykiske tilstand.
Terskelen for å ilegge særreaksjon etter straffeloven § 62 andre ledd er høy, jf. også
HR-2017-2249-A avsnitt 28.
(50) I proposisjonen oppsummeres nødvendighetsvilkåret slik:
«En særreaksjon bør som nevnt bare være aktuell i tilfeller hvor konsekvensene av at
lovbruddene får fortsette er så merkbare og omfattende at det fremstår som urimelig
om samfunnet ikke skulle ha mulighet til å verne seg.»
(51) Jeg er kommet til at idømmelse av særreaksjon er nødvendig i vårt tilfelle.
(52) Slik jeg har vist, er det over lengre tid forsøkt en rekke relevante tiltak, uten at det har
lykkes å avholde A fra videre kriminalitet, gjøre ham frisk eller bedre hans generelle
funksjonsnivå. Gjentakelsesfaren er svært stor.
(53) A er for tiden tvangsinnlagt på X sykehus etter lov om psykisk helsevern og som
varetektssurrogat etter straffeprosessloven § 188. Spørsmålet blir etter dette om tiltak etter
lov om psykisk helsevern vil være tilstrekkelig for å ivareta samfunnsvernet,
jf. HR-2022-1110-A avsnitt 90 følgende.
(54) Som påpekt i avsnitt 94 i den dommen, ivaretar tvungent psykisk helsevern etter lov om
psykisk helsevern kapittel 3 andre hensyn enn tvungent psykisk helsevern som
særreaksjon. Det gjelder andre vilkår og andre regler om gjennomføring og opphør. Et
samfunnsvern som er begrunnet i faren for nye lovbrudd, vil ikke nødvendigvis fanges opp
av farekriteriet i lov om psykisk helsevern § 3-3 nr. 3 bokstav b.
(55) I behandlingsplanen fra X sykehus vurderes A som diagnostisk uavklart med hensyn til
psykoselidelsen og en mulig nevropsykologisk tilstand, men utredning av disse er ikke
HR-2023-1248-A, (sak nr. 23-055497STR-HRET)

9
kommet i gang. Det er ikke gjort funn som tilsier endret diagnose hva gjelder evnenivå og
kognitiv funksjon, dels på grunn av manglende samarbeid med pasienten. Det vurderes å
være behov for en oppdatert voldrisikovurdering, som heller ikke er påbegynt.
(56) Til bruk for Høyesterett har påtalemyndigheten innhentet uttalelse datert 30. mai 2023 fra
overlege C, som slik jeg ser det, i det vesentlige bekrefter det som fremgår av
behandlingsplanen.
(57) Beskrivelsen fra X sykehus av A og hans hjelpe- og behandlingsbehov faller i hovedsak
sammen med konklusjonene fra de rettsoppnevnt sakkyndige. Jeg tilføyer at det fremgår av
lagmannsrettens dom at den sakkyndige Haugerud uttalte at As sykdomsbilde er atypisk,
og at det vil kunne ta ett til to år før man ser resultater av behandlingen, som bør skje i
institusjon.
(58) Det er ikke holdepunkter for at As sykdomsbilde, hans forhold til rusmidler eller hans
livsbetingelser generelt har endret seg nevneverdig siden lagmannsrettens dom, eller at
disse forholdene vil endre seg med det første.
(59) Den pågående innleggelsen på X sykehus gir etter mitt syn ikke tilstrekkelig sikkerhet for
at samfunnsvernet blir ivaretatt. I likhet med lagmannsretten legger jeg avgjørende vekt på
at det knytter seg betydelig usikkerhet til varigheten av den helsehjelpen som A for tiden
mottar.
(60) Dersom grunnlaget for tvang etter loven skulle falle bort, vil A – som ikke har
sykdomsinnsikt og som gjennomgående har vært lite samarbeidsvillig om behandling –
mest sannsynlig ikke ønske fortsatt frivillig behandling. Han vil da bli henvist til en
tilværelse på egen hånd, sannsynligvis med de samme tiltakene som allerede er forgjeves
forsøkt. Slik jeg oppfatter de sakkyndige, X sykehus og psykiatrisk sykepleier B, er det
enighet om at A utenfor institusjon trenger bolig med døgnkontinuerlig oppfølging av
kvalifisert personale. Dette er et tilbud kommunen hittil ikke har kunnet gi A, og som det
er knyttet stor usikkerhet til. I handlingsplanen fra sykehuset fremgår det at FACT
sikkerhet er forespurt med tanke om videre oppfølging av A, men ikke har kapasitet. Andre
tiltak som er nevnt, er samtaler og meningsfylte aktiviteter som A tidligere har hatt tilbud
om, men som han i svært varierende grad har vært villig til å følge opp og som ikke har
ført til noen bedring i hans atferd. Faren for tilbakefall til rus og kriminalitet vil i en slik
situasjon være overhengende.
(61) Konsekvensene av fortsatt kriminalitet fra As side, vil etter mitt syn være så omfattende at
det fremstår som urimelig om samfunnet ikke skal kunne verne seg mot den.
(62) Forsvarer har gjort gjeldende at domstolene ved vurderingen av nødvendighetsvilkåret må
legge vekt på at en dom på overføring til tvungent psykisk helsevern vil belaste et allerede
tungt belastet helsevesen. Terskelen for å idømme særreaksjon må også av den grunn settes
høyt, slik at dommen ikke fortrenger andre pasienter som har behov for psykisk helsehjelp.
For domstolene må dette etter mitt syn være et underordnet hensyn når vilkårene etter
loven for idømmelse av særreaksjon først er oppfylt. Dette er også departementets
forutsetning, jf. Prop. 122 L (2014–2015) punkt 3.5.4 side 25.
HR-2023-1248-A, (sak nr. 23-055497STR-HRET)

10
Konklusjon
(63) Jeg er kommet til at alle vilkårene for å idømme A overføring til tvungent psykisk
helsevern er oppfylt.
(64) Anken må da forkastes.
(65) Jeg stemmer for denne
D O M :
Anken forkastes.
(66) Dommer Sæther: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(67) Dommer Webster: Likeså.
(68) Dommer Normann: Likeså.
(69) Dommer Indreberg: Likeså.
(70) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
Anken forkastes.
HR-2023-1248-A, (sak nr. 23-055497STR-HRET)