Sammendrag: Skoghøy, Matningsdal, Gussgard, Stang Lund, DolvaSaken gjaldt spørsmål om konvertering av sikring til forvaring er i strid med forbudet mot gjentatt straffeforfølgning i protokoll 7 artikkel 4 og forbudene mot tilbakevirkning i Grunnloven § 97 og EMK artikkel 7. A ble i 1989 dømt til ni års fengsel og fem års sikring for drap. Mens han var under frisikring, begikk han i 1999 en ny voldsforbrytelse, og for denne ble han dømt til fengsel i ett år og ni måneder og fem års sikring. På grunnlag av denne dommen ble han sikret ved X landsfengsel og sikringsantalt.I forbindelse med at de nye reglene om forvaring trådte i kraft 1. januar 2002, begjærte A seg løslatt. Påtalemyndigheten reiste etter dette i 2002 sak om konvertering av dommen for sikring til forvaring. Ved dom av Asker og Bærum tingrett ble A for de forhold han var dømt for i 1989 og i 2000 dømt til forvaring med en tidsramme på fem år. A anket til Borgarting lagmannsrett over lovanvendelsen, men anken ble forkastet, og heller ikke anke til Høyesterett førte frem. Høyesterett la til grunn at innholdet av forvaring i det vesentlige er det samme som sikring i anstalt. Det fulgte av reglene om sikring at sikringstiden kunne forlenges. Det å konvertere sikring til forvaring kunne på denne bakgrunn ikke være i strid med EMK protokoll 7 artikkel 4. Selv om forvaring - i motsetning til sikring - er klassifisert som straff, unndragelse av forvaring etter straffegjennomføringsloven § 40 siste ledd er straffesanksjonert og den som er dømt til forvaring, etter straffeloven § 39 f femte ledd ikke kan begjære prøveløslatelse før det er gått ett år fra forvaringsdommen eller dom som nekter prøveløslatelse, ble endelig, ble konvertering av sikring til forvaring ikke ansett å være i strid med Grunnloven § 97 eller EMK artikkel 7.

NORGES HØYESTERETT
Den 24. februar 2004 avsa Høyesterett kjennelse i
HR-2004-00375-A, (sak nr. 2003/1436), straffesak, anke,
A (advokat Arne Meltvedt)
mot
Den offentlige påtalemyndighet (statsadvokat Jenny Pedersen)
S T E M M E G I V N I N G :
(1) Dommer Skoghøy: Saken gjelder anke over lovanvendelsen i en sak om konvertering av
den tidligere strafferettslige særreaksjonen sikring til forvaring. De sentrale spørsmål er
om det er i strid med forbudet mot gjentatt straffeforfølgning i Den europeiske
menneskerettskonvensjon (EMK) protokoll 7 artikkel 4 å anlegge en slik
konverteringssak, og om det å konvertere sikring til forvaring vil være i strid med
tilbakevirkningsforbudene i Grunnloven § 97 og EMK artikkel 7.
(2) A, født 00.00.1949, ble ved dom av Hålogaland lagmannsrett 20. september 1989 dømt til
fengsel i ni år. I tillegg ble påtalemyndigheten gitt bemyndigelse for et tidsrom av inntil
fem år å anvende sikringsmidler som nevnt i straffeloven § 39 nr. 1 bokstavene a-f, slik
disse bestemmelsene den gang lød. Det dominerende forhold ved straffutmålingen var
drap begått med kniv. Etter prøveløslatelse fra soning av fengselsstraffen 22. januar 1995
gikk A over på sikring. Det ble besluttet at sikringen skulle påbegynnes som sikring i
frihet (frisikring). I perioden 1995-1999 vekslet han flere ganger mellom frisikring og
sikring i anstalt (lukket sikring). Han gikk siste gang over til frisikring 12. juni 1998. Den
30. april 1999 begikk han en voldsforbrytelse mot en venninne som han bodde hos, og på
denne bakgrunn ble han først varetektsfengslet, og deretter gikk han over til lukket
sikring.
(3) Ved dom 7. mars 2000 av Skien og Porsgrunn byrett ble A for den forbrytelse han begikk
30. april 1999, dømt for overtredelse av straffeloven § 229 andre straffalternativ, jf. § 232,
jf. § 230 til fengsel i ett år og ni måneder. I tillegg fikk påtalemyndigheten for et tidsrom
av inntil fem år bemyndigelse til å forlenge de sikringstiltak som Hålogaland

2
lagmannsrett hadde gitt samtykke til i dom av 20. september 1989, jf. straffeloven § 39
nr. 1 bokstavene a-f, slik disse bestemmelsene den gang lød. Soningen av fengselsstraffen
startet 4. april 2000. Ved vedtak 18. januar 2001 bestemte Justisdepartementet at A i
medhold av straffeloven § 39 nr. 1 bokstav e skulle sikres ved Ila landsfengsel og
sikringsanstalt, og at den resterende del av fengselsstraffen etter Skien og Porsgrunn
byretts dom av 7. mars 2000 i medhold av straffeloven § 39 nr. 5 skulle falle bort fra det
tidspunkt sikringen ble iverksatt – 4. februar 2001. I vedtaket ble lengstetiden for
sikringen fastsatt til 22. januar 2006.
(4) På bakgrunn av at lov 17. januar 1997 nr. 11 om endringer i straffelovens regler om
strafferettslig utilregnelighet og særreaksjoner ved lov 15. juni 2001 nr. 64 var vedtatt satt
i kraft fra 1. januar 2002, fremsatte A 25. november 2001 begjæring om løslatelse, jf.
endringsloven fra 1997 avsnitt II nr. 4. Ved tiltalebeslutning 30. oktober 2002 av
statsadvokatene i Nordland ble A satt under tiltale ved Asker og Bærum tingrett for
konvertering av sikringsdommen til dom for forvaring etter straffeloven § 39 c første ledd
nr. 2, slik denne bestemmelse lyder etter lovendringen 17. januar 1997,
jf. overgangsreglene i lovendringen avsnitt II nr. 4.
(5) Asker og Bærum tingrett avsa 27. mars 2003 dom med slik domsslutning:
”For de forhold A født 00.00.1949 ble dømt for ved Hålogaland lagmannsretts dom
18.9.1989 og Skien og Porsgrunn byretts dom av 6.3.2000, dømmes han til forvaring
etter straffeloven § 39 c nr. 1, med en tidsramme på 5 – fem år, jf. straffeloven § 39 e
første ledd, jf lov 17.1.1997 nr 1 del II Overgangsregler nr 4.”
(6) Til denne domsslutningen bemerker jeg at de riktige datoene for dommene av Hålogaland
lagmannsrett og Skien og Porsgrunn byrett er 20. september 1989 og 7. mars 2000.
(7) Domfelte påanket tingrettens dom til Borgarting lagmannsrett på grunnlag av
lovanvendelsen. Lagmannsretten avsa 20. oktober 2003 kjennelse med slik slutning:
” Anken forkastes.”
(8) Kjennelsen er avsagt under dissens, idet en av meddommerne mente at det ville være i
strid med EMK protokoll 7 artikkel 4 å konvertere sikring til forvaring.
(9) Det nærmere saksforhold og domfeltes personlige forhold fremgår av tingrettens og
lagmannsrettens avgjørelser.
(10) Domfelte har påanket lagmannsrettens kjennelse til Høyesterett på grunnlag av
lagmannsrettens lovanvendelse. Han har påberopt at det vil være i strid med EMK
protokoll 7 artikkel 4 å konvertere sikringsdommen til dom for forvaring, og at dette også
vil være i strid med tilbakevirkningsforbudene i Grunnloven § 97 og EMK artikkel 7, jf.
straffeloven § 3.
(11) Under ankeforhandlingen for Høyesterett var domfelte til stede og fikk uttale seg etter at
forsvareren og aktor hadde holdt sine foredrag.
(12) Jeg er kommet til at anken ikke kan tas til følge.

3
(13) Jeg behandler først spørsmålet om sak om konvertering av dom for sikring til dom for
forvaring er i strid med forbudet mot gjentatt straffeforfølgning i EMK protokoll 7
artikkel 4.
(14) Protokoll 7 artikkel 4 forbyr at noen blir stilt for retten eller straffet på ny i en rettssak
under den samme stats domsmyndighet, for en straffbar handling som han allerede er blitt
endelig frikjent eller domfelt for i samsvar med loven og rettergangsordningen i
straffesaker i vedkommende stat.
(15) Det er i norsk rettspraksis lagt til grunn at det i forhold til denne bestemmelse må skilles
mellom domfellelse (”conviction”) og reaksjonsfastsettelse (”sentencing”), og at
bestemmelsen ikke er til hinder for at reaksjonsfastsettelsen skjer i flere etapper, se for
eksempel Rt. 1990 side 380 (forlengelse av sikring), Rt. 2002 side 1216 (inndragning av
førerkort etter straffedom), Rt. 2002 side 1683 (konvertering av sikring til forvaring) og
Rt. 2003 side 1050 (varetektsfengsling i forbindelse med konvertering av sikring til
forvaring). Det synspunkt som disse avgjørelsene bygger på, er jeg enig i. Såfremt
ordningen med at reaksjonsfastsettelsen skjer i flere omganger, er alminnelig kjent, eller
siktede før domfellelsen er varslet om at reaksjonsfastsettelsen vil eller kan bli fortsatt,
kan en slik ordning ikke anses som en gjentakelse av en straffeforfølgning som er
avsluttet med en endelig avgjørelse.
(16) Det fulgte av straffeloven § 39 nr. 3 andre ledd slik bestemmelsen lød før lovendringen i
1997, at den sikringstid som opprinnelig var fastsatt, kunne forlenges dersom vilkårene
for sikring fortsatt var oppfylt. Forlengelsesmuligheten var en del av sikringssystemet.
Når sikring med virkning fra 1. januar 2002 ble erstattet med forvaring, ble det i
overgangsreglene fastsatt at dersom påtalemyndigheten mener at det fortsatt er nødvendig
med en særreaksjon etter utløpet av sikringstiden, kan den før lengstetiden løper ut, reise
sak med påstand om forvaring, se endringsloven fra 1997 avsnitt II nr. 3. I tillegg er det i
endringsloven avsnitt II nr. 4 bestemt at den som før lovendringen er idømt sikring, etter
lovendringen kan kreve at påtalemyndigheten innstiller sikringstiltaket eller reise sak med
påstand om forvaring. Det er på grunnlag av denne bestemmelsen at domfelte i vår sak
25. november 2001 fremsatte begjæring om løslatelse. For at dom for sikring skal kunne
konverteres til forvaring, må både de tidligere vilkårene for sikring og vilkårene for
forvaring være oppfylt.
(17) Domfelte har som begrunnelse for at sak om konvertering fra sikring til forvaring er i
strid med EMK protokoll 7 artikkel 4, blant annet vist til at mens sikring ikke var definert
som straff etter norsk rett, er forvaring klassifisert som straff.
(18) Til dette er å bemerke at det i forhold til forbudet mot gjentatt straffeforfølgning i EMK
protokoll 7 ikke er avgjørende om forfølgningen formelt er betegnet som
straffeforfølgning i nasjonal rett. På samme måte som andre bestemmelser om straff i
EMK, opererer protokoll 7 artikkel 4 med et autonomt og materielt straffebegrep. Etter
EMDs praksis må spørsmålet om hva som skal anses som straffeforfølgning i forhold til
EMK, avgjøres ut fra en totalbedømmelse av nasjonal klassifikasjon, overtredelsens
karakter og innholdet og alvoret av den sanksjon vedkommende risikerer – de såkalte
Engelkriteriene.
(19) Det er ikke tvilsomt at den tidligere strafferettslige særreaksjonen sikring i forhold til
Engelkriteriene må anses som straff. Straffeloven § 39 h gir hjemmel for å gi forskrift om

4
gjennomføring av forvaring. Denne forskriftshjemmel er hittil ikke benyttet. Etter det som
er opplyst, må det imidlertid legges til grunn at forvaring innholdsmessig i det vesentlige
tilsvarer sikring i anstalt. Når både sikring og forvaring må anses som straff i forhold til
EMK og i det vesentlige har det samme innhold, og det fulgte av de tidligere reglene om
sikring at sikringsbemyndigelsen kunne forlenges, kan jeg ikke se at en sak om
konvertering av sikring til forvaring vil være en gjentakelse av en straffeforfølgning som
er avsluttet med en endelig avgjørelse.
(20) Konklusjonen må således bli at en sak om konvertering av sikring til forvaring ikke er i
strid med EMK protokoll 7 artikkel 4.
(21) Jeg går så over til å behandle spørsmålet om konvertering av dommen for sikring til dom
for forvaring er i strid med tilbakevirkningsforbudene i Grunnloven § 97 og EMK artikkel
7.
(22) Både Grunnloven § 97 og EMK artikkel 7 forbyr å sette straff for en handling som ikke
var straffbar på handlingstiden, og å idømme en strengere straff enn den som gjaldt på
gjerningstidspunktet. Tilbakevirkningsforbudet i EMK artikkel 7 gjelder alle former for
sanksjoner som har karakter av straff i forhold til EMK, mens tilbakevirkningsforbudet i
Grunnloven § 97 er generelt og ikke begrenset til strafferettslige eller andre former for
pønale reaksjoner.
(23) Den ankende part har i tillegg til å påberope Grunnloven § 97 og EMK artikkel 7, vist til
straffeloven § 3. Denne bestemmelsen fastsetter at dersom straffelovgivningen er blitt
endret i tiden etter at en straffbar handling ble begått, til den kommer til pådømmelse, skal
man som hovedregel anvende den lov som fører til det gunstigste resultat for siktede. Jeg
kan imidlertid vanskelig se at denne bestemmelsen kan få noen selvstendig betydning i
vår sak. Ved endringen av straffeloven i 1997 ble det gitt egne overgangsregler, og
spørsmålet om hvor langt de nye reglene om forvaring kan gis tilbakevirkende kraft, må
derfor vurderes i forhold til Grunnloven § 97 og EMK artikkel 7.
(24) Det er i denne saken spørsmål om å erstatte sikring i anstalt med forvaring. Begrunnelsen
for at personer som før lovendringen ble satt i kraft, er dømt til sikring, skal kunne
overføres til forvaring, er at det vil være uhensiktsmessig om sikring og forvaring i en
lang periode skal gjelde parallelt, se Ot.prp. nr. 87 (1993-94), side 99 ff. Siden forvaring
innholdsmessig i det vesentlige tilsvarer lukket sikring, må spørsmålet om sikring uten
hinder av Grunnloven § 97 og EMK artikkel 7 kan konverteres til forvaring, vurderes på
samme måte som nye regler om fullbyrdelse av straff.
(25) Høyesterett har i Rt. 1948 side 130 lagt til grunn at lovgiverne uten hinder av Grunnloven
§ 97 ”innen rimelige grenser” ikke bare kan gi nye regler om fullbyrdelse av straff
anvendelse på handlinger som er begått før de nye reglene ble vedtatt, men også på straff
som er idømt. Dette er jeg enig i, og det samme må etter min oppfatning gjelde i forhold
til EMK artikkel 7.
(26) Som begrunnelse for at dom for forvaring er i strid med forbudet mot tilbakevirkning, har
domfelte for det første anført at siden forvaring er klassifisert som straff, mens sikring
ikke var det, vil forvaring både for domfelte selv og etter andres vurdering virke mer
belastende enn sikring.

5
(27) Dette synspunktet er jeg ikke enig i. Som jeg tidligere har fremholdt, har forvaring i det
vesentlige det samme innhold som sikring i anstalt, men vilkårene for å idømme forvaring
er gjennomgående noe strengere enn det som gjaldt for sikring, jf. Ot.prp. nr. 87 (1993-
94), side 99 ff. For tilregnelige lovbrytere ble sikring idømt i tillegg til vanlig straff, og
sikring kombinert med vanlig straff ble oppfattet som en tyngende reaksjon. Den
omstendighet at forvaring er klassifisert som straff etter norsk rett, mens sikring formelt
ikke var det, kan etter mitt syn ikke medføre at forvaring må anses som mer belastende
enn sikring.
(28) For det andre har domfelte som begrunnelse for at forvaring er mer tyngende enn sikring,
anført at etter straffegjennomføringsloven § 40 siste ledd kan den som forsettlig unndrar
seg forvaring, straffes med bøter eller fengsel innen seks måneder, mens unndragelse av
sikring ikke var straffesanksjonert.
(29) Etter min mening kan heller ikke dette medføre at det vil være i strid med Grunnloven
§ 97 og EMK artikkel 7 å konvertere sikring til forvaring. Som tidligere nevnt, må
lovgiverne innenfor rimelighetens grenser kunne endre reglene for fullbyrdelse av straff
og gi disse anvendelse også på straff som er idømt. Selv om unndragelse av en sanksjon
ikke skulle være straffesanksjonert på det tidspunkt sanksjonen ble idømt, må lovgiverne
etter min mening – uten å komme i konflikt med Grunnloven § 97 eller EMK artikkel 7 –
kunne innføre bestemmelser som straffesanksjonerer unndragelse, såfremt de nye reglene
bare blir gitt anvendelse på handlinger som blir begått etter at de nye reglene er vedtatt.
Dette kan etter min mening ikke anses som ulovlig tilbakevirkning. På denne bakgrunn
kan det at unndragelse av forvaring er straffesanksjonert, ikke være til hinder for at
sikring blir konvertert til forvaring, selv om unndragelse av sikring ikke var
straffesanksjonert.
(30) For det tredje har domfelte anført at etter straffeloven § 39 f femte ledd kan den som er
dømt til forvaring, ikke begjære prøveløslatelse før det er gått ett år fra
forvaringsdommen eller en dom som nekter prøveløslatelse, er endelig, mens det etter de
tidligere regler om sikring ikke gjaldt noen frist for å begjære lukket sikring omgjort til fri
sikring.
(31) Denne bestemmelsen kan umiddelbart gi inntrykk av at den som er dømt til forvaring, er
undergitt et strengere regime. Denne fristbestemmelsen må imidlertid ses i sammenheng
med at en begjæring om prøveløslatelse etter de nye reglene om forvaring skal behandles
av domstolene, mens det etter de tidligere reglene om sikring – innenfor den ramme som
var angitt i sikringsdommen, og med mulighet for domfelte for domstolsprøving ved sivilt
søksmål – var påtalemyndigheten eller departementet som avgjorde hvilke sikringsmidler
som skulle anvendes. Formålet med de nye reglene er å styrke domfeltes rettssikkerhet,
men som motstykke til at spørsmålet om prøveløslatelse skal avgjøres av domstolene, er
det satt den begrensning at det må gå ett år fra dommen ble endelig, til det kan fremsettes
ny begjæring om prøveløslatelse.
(32) På bakgrunn av at ett-års regelen har sammenheng med økt rettssikkerhet for domfelte,
kan jeg ikke se at denne kan medføre at det vil være i strid med Grunnloven § 97 eller
EMK artikkel 7 å konvertere tidligere sikringsdommer til forvaring. Om ett-års regelen
skulle ha skapt problemer, måtte konsekvensen etter mitt syn i tilfelle bare ha vært at man
unnlot å anvende denne i konverteringssaker, og ikke at konvertering som sådan ble
ansett å være i strid med Grunnloven § 97 og EMK artikkel 7. Jeg kan imidlertid ikke se

6
at det er nødvendig å trekke denne konsekvensen heller. Samlet sett gir de nye reglene om
forvaring økt rettssikkerhet for domfelte. I tillegg kommer at ett-års regelen i § 39 f femte
ledd ikke inneholder noe absolutt stengsel for å få spørsmålet om prøveløslatelse prøvd på
nytt før det er gått ett år fra forvaringsdommen eller dom som nektet prøveløslatelse, er
blitt endelig. Det følger av § 39 f fjerde ledd at når påtalemyndigheten samtykker, kan
kriminalomsorgen beslutte løslatelse uavhengig av ett-års regelen.
(33) Jeg er på dette grunnlag kommet til at konvertering av den sikringsbemyndigelse som ble
gitt ved Hålogaland lagmannsretts dom av 20. september 1989 og Skien og Porsgrunn
byretts dom av 7. mars 2000, til forvaring, ikke er i strid med Grunnloven § 97 eller EMK
artikkel 7.
(34) Anken må etter dette forkastes.
(35) Jeg stemmer for denne
K J E N N E L S E :
Anken forkastes.
(36) Dommer Matningsdal: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(37) Dommer Gussgard: Likeså.
(38) Dommer Stang Lund: Likeså.
(39) Dommer Dolva: Likeså.
(40) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
K J E N N E L S E :
Anken forkastes.