Dato: 2024-06-26

Sammendrag: Et selskap var finansiert med lån fra morselskapet i Luxembourg, men fikk bare fradrag for en del av rentekostnadene. Skattemyndighetene brukte rentebegrensningsregelen for interne lån i skatteloven § 6-41, slik den lød i 2015. Selskapet anførte at regelen ikke kunne brukes, fordi den var i strid med etableringsfriheten i EØS. Norske konserner kunne unngå begrensningen ved å motta konsernbidrag, noe selskaper i utenlandske konsern var avskåret fra.

Saken har vært forelagt EFTA-domstolen, som tolket EØS-avtalen i samsvar med selskapets syn. Staten utfordret EFTA-domstolens syn for Høyesterett.

Høyesterett følger EFTA-domstolen og gir selskapet medhold. Høyesterett er enig med EFTA-domstolen i at rentebegrensningsregelen i kombinasjon med konsernbidragsreglene utgjør en særskilt restriksjon på etableringsfriheten i EØS.

Høyesterett følger også EFTA-domstolen ved bedømmelsen av restriksjonens forholdsmessighet, gitt den vekt domstolens uttalelser har. Hensynet til å sikre norsk beskatningsmyndighet og til å hindre skatteunndragelse kan ikke begrunne at regelen opprettholdes uten at selskapet gis mulighet til å bevise at lånetransaksjonen var forretningsmessig.

D O M
avsagt 26. juni 2024 av Høyesterett i avdeling med
dommer Wilhelm Matheson
dommer Arne Ringnes
dommer Ingvald Falch
dommer Espen Bergh
dommer Kine Steinsvik
HR-2024-1168-A, (sak nr. 23-155251SIV-HRET)
Anke over Borgarting lagmannsretts dom 30. august 2023
Staten v/Skatteetaten (Regjeringsadvokaten
v/advokat Ida Thue)
mot
PRA Group Europe AS (advokat Daniel Markus Hermod Herde – til
prøve)

2
S T E M M E G I V N I N G
(1) Dommer Falch:
Sakens spørsmål og bakgrunn
(2) Saken gjelder krav på fradrag i skattepliktig inntekt for pådratte gjeldsrenter. Spørsmålet er
om den begrensningen i fradragsretten som tidligere fulgte av skatteloven § 6-41 tredje
ledd, ikke kan anvendes fordi den, sett i sammenheng med reglene om konsernbidrag, var i
strid med etableringsfriheten i EØS-avtalen artikkel 31 jf. artikkel 34.
(3) PRA Group Europe AS – også omtalt som selskapet – er et norsk selskap i PRA
Group-konsernet. Konsernet driver virksomhet innen kjøp av fordringer og betjening av
gjeld. Morselskapet PRA Group Europe Holding S.à.r.l. er hjemmehørende i Luxembourg
og har datterselskaper i flere europeiske land, blant dem selskapet i Norge.
(4) Selskapet var – under et annet navn før en fusjon i 2016 – finansiert med en blanding av
egenkapital og lån fra morselskapet. I selvangivelsen for skatteårene 2014 og 2015 ble det
krevd fradrag for gjeldsrentene, jf. skatteloven § 6-40. Selskapet la imidlertid til grunn at
§ 6-41 tredje ledd førte til en reduksjon i fradragsberettiget beløp med henholdsvis
ca. 133 millioner kroner i 2014 og ca. 11,5 millioner kroner i 2015.
(5) EFTAs overvåkningsorgan (ESA) ga 25. oktober 2016 en grunngitt uttalelse som gikk ut
på at Norge, ved å opprettholde rentebegrensningsregelen i § 6-41, har unnlatt å oppfylle
sin plikt etter EØS-avtalen artikkel 31. Norge var ikke enig, men opplyste at reglene ville
bli endret. Dette skjedde med virkning fra 2019. ESA avsluttet deretter saken.
(6) Den grunngitte uttalelsen ledet til at selskapet ba om endring av ligningen for 2014 og
2015. Etter realitetsbehandling fastholdt skattekontoret ligningene i vedtak 7. juli 2017.
Selskapet klaget, men Skatteklagenemnda tok ikke klagen til følge i vedtak 24. juni 2020.
(7) Selskapet saksøkte deretter staten med krav om at Skatteklagenemndas vedtak er ugyldig,
og at det ved ny ligning skal innrømmes fullt gjeldsrentefradrag. Tingretten innhentet
under saksforberedelsen rådgivende uttalelse fra EFTA-domstolen. Uttalelsen kom 1. juni
2022, som dom i sak E-3/21. Jeg kommer tilbake til denne.
(8) Oslo tingrett avsa dom 15. desember 2022, med denne domsslutningen:
«1. Staten v/Skatteetaten frifinnes.
2. Partene er sine egne sakskostnader.»
(9) Tingretten bygget på at selv om de aktuelle skattereglene utgjorde en restriksjon på
etableringsadgangen, kunne restriksjonen rettferdiggjøres av tvingende allmenne hensyn.
(10) Selskapet anket, og Borgarting lagmannsrett avsa dom 30. august 2023, med denne
domsslutningen:
«1. Skatteklagenemndas vedtak av 24. juni 2020 er ugyldig.
HR-2024-1168-A, (sak nr. 23-155251SIV-HRET)

3
2. I sakskostnader for tingretten betaler staten ved Skatteetaten til PRA Group
Europe AS
2 445 493,50 – tomillionerfirehundreogførtifemtusenfirehundreognittitre
50/100 – kroner innen to uker fra forkynnelsen av denne dommen.
3. I sakskostnader for lagmannsretten betaler staten ved Skatteetaten til PRA
Group Europe AS
617 461 sekshundreogsyttentusenfirehundreogsekstien – kroner innen to
uker fra forkynnelsen av denne dommen.»
(11) Lagmannsretten kom i motsetning til tingretten til at restriksjonen ikke kunne
rettferdiggjøres av tvingende allmenne hensyn.
(12) Staten har anket dommen til Høyesterett. Anken gjelder rettsanvendelsen.
Partenes syn på saken
(13) Den ankende part – staten ved Skatteetaten – har i hovedsak gjort gjeldende:
(14) Rentebegrensningsregelen i skatteloven § 6-41 var, slik den lød, et viktig redskap for å
motvirke overskuddsflytting og å beskytte det nasjonale skattegrunnlaget. Reglene var i
samsvar både med anbefalinger fra OECD og EUs skatteomgåelsesdirektiv.
(15) Rentebegrensningsregelen i § 6-41 inneholder i seg selv ingen restriksjon på
etableringsretten. Den likebehandler selskaper i innenlandske og utenlandske konsern. Den
forskjellsbehandlingen som oppstår, skyldes at retten til å yte og motta konsernbidrag er
forbeholdt nasjonale selskaper. Men denne restriksjonen er rettferdiggjort av hensynene til
å sikre en balansert fordeling av beskatningskompetansen og å motvirke skatteunndragelse.
Det foreligger med andre ord ingen annen forskjellsbehandling enn den som følger av de
rettferdiggjorte konsernbidragsreglene.
(16) EFTA-domstolen har i sin rådgivende uttalelse misforstått EU-domstolens praksis, med
den følge at Høyesterett ikke kan bygge på uttalelsen. Den praksisen gjelder andre
skattefordeler. Gode og tungtveiende grunner tilsier at uttalelsen må fravikes.
(17) I tillegg kommer at dersom norske regler hadde tillatt konsernbidrag over landegrensen,
ville konsekvensen blitt at det norske selskapets skattebyrde hadde økt, uten
korresponderende reduksjon i det utenlandske långiverselskapets skattebyrde. Långiveren
har ikke fradragsrett i Luxembourg for konsernbidrag ytt til et norsk selskap. Det ville med
andre ord vært til konsernets ulempe å yte grensekryssende konsernbidrag, selv om
bidraget hadde økt rammen for det norske selskapets rentefradrag. Også dette viser at de
norske reglene ikke utgjør noen restriksjon.
(18) For det tilfellet at det her foreligger en restriksjon, er den uansett rettferdiggjort av de
nevnte hensynene. Også på dette punkt er EFTA-domstolens uttalelse feil. Den bygger
blant annet uriktig på at norske myndigheter har gitt avkall på beskatningsmyndigheten i
den nasjonale situasjonen. Det er heller ikke riktig at et unntak for lånetransaksjoner på
armlengdes avstand ville vært tilstrekkelig til å oppfylle de nevnte formål. Et slikt krav kan
ikke stilles for å rettferdiggjøre objektive regler.
HR-2024-1168-A, (sak nr. 23-155251SIV-HRET)

4
(19) Skulle Høyesterett være enig med lagmannsretten i at Skatteklagenemndas vedtak er
ugyldig, kan retten ikke angi hvordan ny fastsetting skal utføres. EFTA-domstolens
uttalelse tillater at det kan innfortolkes et unntak, som skattemyndighetene i første omgang
må ta stilling til bruken av.
(20) Staten ved Skatteetaten har fremsatt denne påstanden:
«1. Staten v/Skatteetaten frifinnes.
2. Staten v/Skatteetaten tilkjennes sakskostnader for alle instanser.»
(21) Ankemotparten – PRA Group Europe AS – har i hovedsak gjort gjeldende:
(22) Lagmannsrettens dom er riktig. EFTA-domstolens uttalelse har stor vekt og kan ikke
fravikes uten at det foreligger gode og tungtveiende grunner, som her ikke finnes.
Uttalelsen bygger på entydig rettspraksis fra EU-domstolen.
(23) Det merfradraget selskaper i norske konsern innrømmes, er en annen skattemessig fordel
enn den inntektsutjevningen disse selskapene gis mulighet til gjennom
konsernbidragsreglene. Restriksjonen selskapet har vært utsatt for, krever derfor en
særskilt begrunnelse, som her ikke finnes. Ensidige nasjonale fradrag kan verken
begrunnes i hensynet til å sikre en balansert fordeling av beskatningskompetansen eller i
hensynet til å motvirke rent kunstige arrangementer. Mindre inngripende regler er
tilgjengelige.
(24) EUs skatteomgåelsesdirektiv er ikke relevant. Riktignok åpner det for å anvende
rentebegrensningsregler i kombinasjon med regler om konsernbidrag. Men måten staten
utøver denne friheten på, kan ikke stride mot den grunnleggende etableringsretten.
(25) Konsekvensen er at rentebegrensningsreglen må settes ut av kraft overfor selskapet. Nye
vilkår kan ikke innfortolkes. Retningslinjer for ny ligning skal fastsettes i slutningen,
jf. skatteforvaltningsloven § 15-6.
(26) PRA Group Europe AS har fremsatt denne påstanden:
«1. Anken forkastes.
2. Ved ny ligning for inntektsårene 2014 og 2015 innrømmes PRA Group
Europe AS fullt fradrag for påløpte rentekostnader.
3. PRA Group Europe AS tilkjennes sakens omkostninger for Høyesterett.»
Mitt syn på saken
De norske skattereglene og spørsmålene de reiser
(27) Skatteloven § 6-40 gir rett til fradrag i inntekten for gjeldsrenter. I 2014 og 2015 var denne
fradragsretten begrenset for rentekostnader på gjeld til nærstående person, selskap og
innretning etter denne regelen i § 6-41 tredje ledd første punktum:
HR-2024-1168-A, (sak nr. 23-155251SIV-HRET)

5
«Dersom netto rentekostnader overstiger 5 millioner kroner, kan de ikke fradras for
den delen som overstiger 30 prosent av alminnelig inntekt eller årets udekkede
underskudd før begrensning av fradrag etter denne paragraf, tillagt rentekostnader og
skattemessige avskrivninger, og redusert med renteinntekter.»
(28) I korthet var fradragsretten for renter til nærstående selskap begrenset til et beløp
tilsvarende 30 prosent av den inntekten regelen definerer (ofte omtalt som EBITDA).
Regelen var i seg selv nøytral. Den skilte ikke mellom gjeldsrenter betalt til norske og
utenlandske nærstående selskaper. Formålet var å gjøre det norske skattegrunnlaget «mer
robust», ved å hindre at internasjonale virksomheter kanaliserer inntekter til andre land
med lavere skattenivå, se Prop. 1 LS (2013–2014) Skatter, avgifter og toll 2014 side 102
og 103. Lovforarbeidene viser til at regelen er i samsvar med anbefalinger i et pågående
arbeid i regi av OECD, det såkalte Base Erosion and Profit Shifting Project (BEPS).
(29) Det var denne rentebegrensningen som begrunnet at selskapet ikke fikk innvilget de
omtvistete gjeldsrentefradragene.
(30) Norske konserner kunne benytte reglene om konsernbidrag i skatteloven §§ 10-2 til 10-4
til å øke rammen for det rentefradraget mottakerselskapet hadde krav på. Årsaken er at
konsernbidrag økte mottakerselskapets EBITDA, og derved størrelsen på det rentefradraget
selskapet kunne kreve etter § 6-41 tredje ledd.
(31) Konsernbidrag er ensidige verdioverføringer mellom selskaper som inngår i et konsern.
Fordi bidraget er skattepliktig for mottakeren og fradragsberettiget for giveren, påvirker det
i utgangspunktet ikke konsernets samlete skattebelastning over tid. Det er en forutsetning
at både giver og mottaker er norske selskaper, jf. § 10-4 første ledd første punktum.
(32) Konsernbidragsreglene utgjør i seg selv en restriksjon på etableringsfriheten, fordi
morselskaper etablert i Norge behandles gunstigere enn morselskaper etablert i andre
EØS-stater, jf. EØS-avtalen artikkel 31 jf. artikkel 34. Men denne restriksjonen er i
rettspraksis rettferdiggjort, særlig ut fra den betraktning at dersom grensekryssende
konsernbidrag hadde vært anerkjent, ville konserner fritt kunnet velge hvilken stat
overskuddet skulle beskattes i. Jeg nøyer meg her med å vise til HR-2019-140-A Yara
avsnitt 43 følgende og de avgjørelsene av EFTA- og EU-domstolen som det vises til der.
(33) Spørsmålene i saken her er derfor for det første om den EØS-rettslige rettferdiggjøringen
av konsernbidragsreglene også omfatter den virkningen disse reglene fikk ved anvendelsen
av rentebegrensningsregelen i skatteloven § 6-41. Står vi overfor en restriksjon som
allerede er rettferdiggjort, eller dreier det seg om en ny og annen skattemessig virkning
som i tilfellet må rettferdiggjøres særskilt? I sistnevnte tilfelle er spørsmålet for det andre
om restriksjonen kan rettferdiggjøres av tvingende allmenne hensyn.
EFTA-domstolens uttalelse og vekten av den
(34) Tingretten forela tre spørsmål for EFTA-domstolen: Det første var om de norske reglene
samlet sett utgjorde en restriksjon etter EØS-avtalen artikkel 31 jf. artikkel 34. Det andre
var om det her foreligger en sammenlignbar situasjon, særlig når det ikke er ytt et faktisk
konsernbidrag til det norske selskapet. Det tredje var hvilke allmenne hensyn som i tilfelle
kan begrunne en slik restriksjon.
HR-2024-1168-A, (sak nr. 23-155251SIV-HRET)

6
(35) EFTA-domstolen ga disse svarene i sin uttalelse i sak E-3/21:
«1. Innenfor rammen av nasjonal lovgivning, slik som den hovedsaken gjelder,
kan situasjonen til et utenlandsk EØS-selskap som er i et konsern med et
norsk selskap, sammenlignes med situasjonen til et norsk selskap som er i et
konsern med et annet norsk selskap. Det er uvesentlig for vurderingen av
sammenlignbarhet at det faktisk ikke er ytt noe konsernbidrag fra selskapet
som er hjemmehørende i en annen EØS-stat til det norske selskap.
EØS-avtalen artikkel 31 sammenholdt med EØS-avtalen artikkel 34, må
forstås slik at nasjonal lovgivning slik som den hovedsaken gjelder, utgjør en
restriksjon på etableringsadgangen når et selskap som er skattepliktig i
Norge kan redusere eller fjerne konsekvensene av regler som begrenser
rentefradrag for lån hos nærstående selskaper ved å benytte
konsernbidragsreglene, forutsatt at selskapet er i et konsern med andre
selskaper som er skattepliktige til Norge, mens dette ikke er mulig om det er
i et konsern med selskaper som er skattepliktige i andre EØS-stater.
2. En restriksjon som følger av nasjonal lovgivning slik som den hovedsaken
gjelder, kan være rettferdiggjort når den tjener det legitime formål om å
forhindre rent kunstige arrangementer som fører til skatteomgåelse. Hvis
nasjonal lovgivning imidlertid ikke gir skattyteren mulighet til å vise at
transaksjonen har funnet sted på vilkår som ville ha vært avtalt hvis partene
hadde hatt et forhold på armlengdes avstand, noe som er opp til den
anmodende domstol å fastslå, går den lenger enn det som er nødvendig for å
nå dette mål.»
(36) I korthet gikk svarene ut på at de nevnte skattereglene samlet sett utgjør en restriksjon på
etableringsfriheten (svar 1), og at denne restriksjonen ikke er rettferdiggjort dersom
skattyteren er avskåret fra å vise at lånetransaksjonen har skjedd på armlengdes avstand
(svar 2).
(37) Staten har utfordret EFTA-domstolens svar og i korthet gjort gjeldende at de på begge
punkter mangler støtte i etablert rettspraksis fra EU-domstolen.
(38) Det følger av HR-2021-1453-S NAV avsnitt 64–66 at EFTA-domstolens tolkningsuttalelser
har «stor vekt», selv om de ikke er formelt bindende. De kan ikke fravikes uten at det
foreligger «gode og tungtveiende grunner for det». De uttalelsene EFTA-domstolen måtte
gi om den konkrete bedømmelsen av saksforholdet opp mot EØS-regelen
– subsumsjonen – har derimot «isolert sett ikke den samme vekt».
(39) Spørsmålet i saken for Høyesterett er derfor om det foreligger tilstrekkelige grunner til å
fravike EFTA-domstolens uttalelse.
Restriksjon
(40) Det følger av EØS-avtalen artikkel 31 at det «ikke [skal] være noen restriksjoner på
etableringsadgangen» for statsborgere fra en annen EØS-stat på statenes territorium. Dette
omfatter også adgangen til å opprette agenturer, filialer og datterselskaper i en annen
EØS-stat og adgangen til å opprette og lede foretak «på de vilkår som lovgivningen i
etableringsstaten fastsetter for egne borgere». Artikkel 34 likestiller selskaper opprettet i en
HR-2024-1168-A, (sak nr. 23-155251SIV-HRET)

7
EØS-stat med fysiske personer som er statsborgere i disse statene. Fysiske og juridiske
personer har med andre ord samme etableringsadgang.
(41) Det følger av fast og ubestridt rettspraksis at forskjellsbehandling av innenlandske
datterselskaper ut fra hvilken EØS-stat deres morselskap har sitt sete i, utgjør en hindring
for – restriksjon på – etableringsadgangen dersom forskjellsbehandlingen gjør det mindre
interessant for EØS-selskaper å etablere datterselskaper i EØS-staten. Jeg viser her til
EFTA-domstolens uttalelse avsnitt 28 med videre henvisning.
(42) I avsnitt 29 og 30 begrunner EFTA-domstolen hvorfor det i vår sak foreligger en
restriksjon:
«En ordning slik som den hovedsaken gjelder, som er resultatet av kombinasjonen av
rentebegrensningsreglene og konsernbidragsreglene, vil kunne begrense selskapers
utøvelse av etableringsadgangen. Særlig er norske selskaper som tilhører et konsern
med selskaper i andre EØS-stater, og som ønsker å oppta et konsernlån, avskåret fra å
nøytralisere eller redusere konsekvensene av rentebegrensningsreglene. Slike
selskaper stilles derfor i en ufordelaktig posisjon i forhold til selskaper i konsern der
alle selskapene er etablert i Norge.
Det følger av rettspraksis at det faktum at en mulig restriksjon på etableringsadgangen
skyldes samspillet mellom to sett regler, særlig under omstendigheter der det ene sett
fastsetter enten et unntak fra eller en endring av det andre, ikke endrer vurderingen av
om det foreligger en restriksjon. Forskjellsbehandlingen kan komme av en
kombinasjon av ulike regler eller omstendigheter (jf. dommene i X og X, C-398/16 og
C-399/16, EU:C:2018:110, avsnitt 34 og 49, og Lexel, som omtalt over, avsnitt 40, 41
og 78). Som påpekt av ESA, ville det å overse forskjellsbehandling som er et resultat
av samspillet mellom eller kombinasjonen av regler, svekke virkningen av EØS-
avtalen artikkel 31.»
(43) Dette er jeg enig i. I lys av statens anførsler legger jeg til:
(44) De to dommene EFTA-domstolen viser til i sitatet, gjaldt begge bedømmelsen av nasjonale
skatteregler som ikke er helt ulike de norske reglene som bedømmes her. Også i de
refererte sakene hadde restriksjonen sin bakgrunn i samspillet mellom to sett skatteregler,
nemlig visse regler om begrensning i adgangen til å fradra renter og visse regler om
skattemessig samordning – konsolidering – som var tilgjengelig for nasjonale konserner.
(45) I dom 22. februar i de forente sakene C-398/16 og C-399/16 X og X viser EU-domstolen i
avsnitt 21–23 til at den i tidligere praksis har godtatt – rettferdiggjort – skattelovgivning
som gir hjemmehørende selskaper i konsern mulighet til å bli beskattet som én
skattemessig enhet, slik konsernbidragsreglene i realiteten gir mulighet for i Norge.
Deretter står det i avsnitt 24 at det av dette ikke kan utledes at «enhver forskellig
behandling» av selskaper som henholdsvis tilhører og ikke tilhører slike konserner, er
forenlig med reglene om etableringsadgang. I avsnitt 24 skriver EU-domstolen:
«For så vidt gjelder andre skattemæssige fordele end overførsel af tab inden for en
skattemæssigt integreret koncern skal det følgelig særskilt vurderes, således som
generaladvokaten har anført i punkt 34 i forslaget til afgørelse, om en medlemsstat kan
forbeholde selskaber, der indgår i en skattemæssigt integreret koncern, disse fordele,
og dermed udelukke selskaber i grænseoverskridende situasjoner (jf. …).»
HR-2024-1168-A, (sak nr. 23-155251SIV-HRET)

8
(46) Dette er fulgt opp i avsnitt 40, hvor det står:
«Den fordel som X BV har anført i nærværende sag, må imidlertid ikke forveksles
med den fordel, som er forbundet med konsolideringen inden for den skattemæssige
enhed. Tvisten i hovedsagen vedrører muligheden for at fradrage renteomkostninger
og ikke en generell utligning af udgifter og indkomster i en skattemæssig enhed.»
(47) I dom 20. januar 2021 i sak C-484/19 Lexel viser EU-domstolen til dette og skriver i
avsnitt 28 at X og X-dommen slår fast at selskaper i utenlandske konserner ikke kunne
utelukkes fra skattefordeler «der ikke var specifict knyttet til» slike skattemessige
samordninger som konsernbidragsreglene er et eksempel på. I avsnitt 65 gjentar EU-
domstolen det den sa i avsnitt 40 i X og X-dommen, som jeg siterte.
(48) Jeg mener bedømmelsen må bli den samme i vår sak:
(49) Reglene om konsernbidrag gir norske selskaper i konsern mulighet til å utjevne skatten seg
imellom, typisk ved at overskudd i ett selskap kan utjevnes med underskudd i et annet. I
kombinasjon med rentebegrensningsregelen i § 6-41 tredje ledd fikk imidlertid slike
selskaper også en annen skattemessig fordel, som ikke spesifikt var knyttet til denne
skatteutjevningen.
(50) Denne andre fordelen besto i en mulighet til å forhindre at rentebegrensningsregelen fikk
anvendelse. Ved å motta konsernbidrag øker selskapets inntekt (EBITDA), med den
særskilte virkning at adgangen til å fradra interne rentekostnader økte, slik at skatten kunne
reduseres. Denne virkningen ble ikke utlignet av en tilsvarende ulempe i giverselskapet.
Dette selskapet fikk sin inntekt redusert med det ytte konsernbidraget, og derved sin skatt
redusert. Riktignok reduserte konsernbidraget giverselskapets mulighet til å fradra sine
interne rentekostnader, men for et norsk konsernselskap som har ytt det interne lånet, var
denne reduksjonen uten betydning. Dette selskapet hadde interne renteinntekter, ikke
interne rentekostnader.
(51) Dette innebærer at det luxembourgske morselskapet til PRA Group Europe AS var utsatt
for en restriksjon på sin adgang til å etablere seg i Norge. Morselskapet hadde ikke den
samme muligheten til å nøytralisere eller redusere konsekvensene av
rentebegrensningsregelen i skatteloven § 6-41 tredje ledd som norske morselskaper hadde.
Denne negative forskjellsbehandlingen er en annen restriksjon på morselskapets
etableringsadgang enn den restriksjonen som følger av at bare norske konsernselskaper er
gitt mulighet til å utjevne inntektene, og derved skattebyrden seg imellom.
(52) Staten har også anført at et mulig konsernbidrag fra det utenlandske morselskapet ikke
ville redusert dette selskapets inntekt og skatt i giverlandet, her i Luxembourg. Dermed
ville en mulig likebehandling i Norge, hevdes det, ikke fjernet den ulempen morselskapet
var utsatt for.
(53) Dette synspunktet kan ikke føre frem. Ved vurderingen av om det foreligger en restriksjon
på etableringsadgangen i Norge, må de norske reglene bedømmes uten at skattereglene i
andre land tas i betraktning. Og som EFTA-domstolen skriver i avsnitt 35, har det ikke
betydning for bedømmelsen etter EØS-avtalen artikkel 31 at morselskapet rent faktisk ikke
har ytt noe konsernbidrag til det norske datterselskapet. Restriksjonen foreligger allerede
ved at muligheten for å nøytralisere konsekvensene av rentebegrensningsregelen var stengt
i Norge.
HR-2024-1168-A, (sak nr. 23-155251SIV-HRET)

9
(54) Det foreligger derfor en restriksjon på det luxembourgske morselskapets adgang til å
etablere seg i Norge, jf. EØS-avtalen artikkel 31 jf. artikkel 34.
Rettferdiggjøring
(55) Det følger av fast og ubestridt rettspraksis at en restriksjon på etableringsadgangen kan
rettferdiggjøres av tvingende allmenne hensyn. Det tiltaket som utgjør restriksjonen, må
være egnet til å sikre oppfyllelsen av det fastsatte formålet og ikke gå lenger enn
nødvendig for å nå formålet.
(56) I EFTA-domstolens uttalelse avsnitt 40 fremgår at behovet for å opprettholde en balansert
fordeling av beskatningsmyndigheten mellom statene og behovet for å bekjempe
skatteomgåelse og skatteunndragelse er slike allmenne hensyn, både hver for seg og i
kombinasjon.
(57) Hva gjelder det første av disse hensynene – hensynet til å sikre en balansert fordeling av
beskatningsmyndigheten – skriver EFTA-domstolen i avsnitt 47 at dette er godtatt av
EU-domstolen «der likebehandling kan medføre at EØS-stater taper
beskatningskompetanse eller aktiviteter utøvd på deres territorium, typisk der skattyteren
kan bestemme hvor inntekter og kostnader skal beskattes». Deretter skriver EFTA-
domstolen i avsnitt 48:
«Slike hensyn kan likevel ikke rettferdiggjøre en restriksjon slik som den som oppstår
under omstendigheter der skattefradrag er gitt i en nasjonal, men ikke i en
grenseoverskridende situasjon. Tvert imot kan en EØS-stat som gir en slik fordel i en
nasjonal situasjon (og gir avkall på noe av sin beskatningsmyndighet), spesielt ikke
påstå at den samme beskatningsretten er viktig i en grenseoverskridende situasjon, i et
forsøk på å begrense likebehandlingen (jf. dommen [29. mars 2007] i Rewe
Zentralfinanz, C-347/04, EU:C:2007:194, avsnitt 43). Følgelig synes ikke
forskjellsbehandlingen å være rettferdiggjort med behovet for å ivareta en balansert
fordeling av beskatningskompetanse mellom EØS-statene.»
(58) Staten har innvendt at det ikke er riktig at Norge har gitt avkall på noe av sin
beskatningsmyndighet i den nasjonale situasjonen. Staten kan derfor påberope seg dette
hensynet, hevdes det.
(59) Som allerede omtalt tillot skatteloven § 6-41 tredje ledd selskaper i norske konserner å øke
sine rentefradrag fordi de kunne motta konsernbidrag med den konsekvens at
mottakerselskapets skatteforpliktelse kunne reduseres. Denne muligheten var avskåret for
selskaper i utenlandske konsern. Slik sett er det riktig som EFTA-domstolen skriver, at
Norge hadde gitt avkall på noe av sin beskatningsmyndighet i den nasjonale situasjonen.
Dette hadde vært annerledes om rentebegrensningsregelen hadde vært utformet slik at
konsernbidrag ikke i noe tilfelle kunne påvirke omfanget av selskapenes rentefradrag.
(60) Forskjellen mellom de to situasjonene er likevel den at de korresponderende
renteinntektene ville komme til beskatning i Norge i en fullt ut norsk situasjon, siden også
det långivende selskapet da skatter hit. Slike lånetransaksjoner er derfor i seg selv ikke
egnet til å redusere norsk beskatningsmyndighet – de er skattenøytrale. Dette er annerledes
når lånet er grensekryssende. Da beskattes renteinntektene i det långivende selskapets
HR-2024-1168-A, (sak nr. 23-155251SIV-HRET)

10
hjemstat, med fare for at konsernet på den måten flytter beskatningen av inntekter
opparbeidet i Norge til et land med lavere skattesats.
(61) Til dette kan det imidlertid innvendes at reglene likevel ikke konsekvent beskyttet norsk
beskatningsmyndighet. For eksempel kunne et utenlandsk selskap i et ellers norsk konsern
yte et lån til et norsk konsernselskap, som kunne motta konsernbidrag fra andre norske
selskaper i konsernet. På den måten kunne konsernet nøytralisere
rentebegrensningsregelen, selv om lånet var grensekryssende. Eksempelet viser at formålet
med rentebegrensningsregelen, når den ses i sammenheng med konsernbidragsreglene,
ikke kan ha vært å beskytte norsk beskatningsmyndighet på en konsekvent måte.
(62) Hva gjelder det andre hensynet – hensynet til å bekjempe skatteomgåelse og
skatteunndragelse – skriver EFTA-domstolen i avsnitt 52 at dette hensynet «kun [kan]
anvendes for å nekte fradrag for arrangementer i den utstrekning de ikke har noen
underliggende kommersiell begrunnelse basert på en vurdering av armlengdes avstand».
Videre skriver domstolen:
«Der den aktuelle transaksjonen utgjør et rent kunstig arrangement uten noen
underliggende kommersiell begrunnelse, krever forholdsmessighetsprinsippet at
avskjæring av fradragsretten bør begrenses til den del av rentene som overstiger det
som ville vært avtalt dersom forholdet mellom partene hadde vært på armlengdes
avstand (jf. …).»
(63) I avsnitt 53 står det at skatteyteren derfor må gis mulighet til å legge frem bevis på
eventuelle forretningsmessige begrunnelser for lånetransaksjonen, for å bringe på det rene
om den utgjør et rent kunstig arrangement. Noen slik mulighet ga
rentebegrensningsregelen i skatteloven § 6-41 tredje ledd skatteyteren ikke.
(64) EFTA-domstolen støtter sitt syn blant annet på EU-domstolens dom i Lexel-saken
avsnitt 50 og 51. Staten har innvendt at den dommen gjaldt rettferdiggjøring av skatteregler
som bygger på subjektive skattemotiver. Jeg kan ikke se at Lexel-dommen på dette punkt
inneholder på noen slik begrensning. I avsnitt 49 uttaler EU-domstolen helt generelt at for
at en restriksjon på etableringsfriheten skal kunne begrunnes i hensynet til å bekjempe
skattesvik og skatteunndragelse, «skal det specifikke mål med en sådan restriktion være at
hindre adfærd, der består i at oprette rent kunstige arrangementer …». Dette utdypes i
avsnitt 50 og 51 på samme måte som EFTA-domstolen har gjort i avsnitt 52 og 53 i sin
uttalelse.
(65) Staten har anført at arbeidet i OECD – det såkalte BEPS-prosjektet – viser at en subjektiv
begrensningsregel ikke er tilstrekkelig for å bekjempe skatteunndragelse. Anbefalingene
bygger på at det i tillegg er nødvendig å etablere objektive begrensningsregler, slik som
den norske, som anbefalingene åpner for at statene kan anvende i kombinasjon med ulike
konsolideringsregler, blant dem konsernbidragsregler. Staten har i den forbindelse vist til
OECD (2017), Limiting Base Erosion Involving Interest Deductions and Other Financial
Payments, Action 4 - 2016 Update, særlig punkt 11–16 og 47.
(66) I EU er anbefalingene gjennomført i skatteomgåelsesdirektivet – rådsdirektiv (EU)
2016/1164 – også omtalt som ATAD-direktivet. Direktivet er ikke tatt inn i EØS-avtalen. I
fortalen punkt 7 står det blant annet:
HR-2024-1168-A, (sak nr. 23-155251SIV-HRET)

11
«Hvis en koncern omfatter mere end én enhed i en medlemsstat, kan medlemsstaten
tage hensyn til den samlede situasjon for alle koncernenheder i selvsamme
medlemsstat, herunder et særskilt skattesystem for enheder, for at muliggøre
overførsel af overskudd eller renterfradragskapacitet mellem enheder i en koncern,
såfremt den anvender regler, der begrænser retten til fradrag for rentebetalinger.»
(67) Dette er fulgt opp i direktivet artikkel 4, hvor det går frem at statene skal innføre en
rentebegrensningsregel, og at statene kan anvende regler som tillater overføring av
rentefradragskapasitet i konserner.
(68) Til denne anførselen, som jeg forstår at staten i hovedsak også fremførte for
EFTA-domstolen, skriver domstolen i avsnitt 56:
«Den norske stat har i lys av artikkel 4 nr. 5 i rådsdirektiv (EU) 2016/1164 av 12. juli
2016 om fastsettelse av regler mot skatteomgåelse som direkte påvirker det indre
markeds virkemåte, anført at det ikke vil være nødvendig å kombinere
rentebegrensningsregelen med muligheten for skattyter til å vise at transaksjonen er
kommersielt begrunnet. Statens anførsel er imidlertid ikke ubestridt. ESA hevder at
rentebegrensningsreglene må være i samsvar med de grunnleggende friheter og
vurderingen av forholdsmessighet, slik at skattyter gis mulighet til å begrunne
kommersielt overskytende renteutgifter. EFTA-domstolen viser til at dette direktiv
verken er gjennomført i EØS-avtalen eller var i kraft i EU på det relevante tidspunkt.»
(69) Det er etter min mening ikke tvilsomt at den friheten direktivet gir EU-statene til å
kombinere en rentebegrensningsregel med regler om konsernbidrag, slik ordningen var i
Norge, må utøves «i samsvar med de grunnleggende friheter og vurderingen av
forholdsmessighet», som det står. Det samme fremgår av EU-domstolens dom
2. september 2015 i sak C-386/14 Groupe Steria avsnitt 39, som gjaldt et annet direktiv.
Denne vurderingen av de norske reglenes samsvar med etableringsfriheten har EFTA-
domstolen gjort tidligere i uttalelsen, slik jeg har vist.
(70) I lys av de nevnte OECD-anbefalingene og reguleringen i ATAD-direktivet kan det likevel
spørres om en subjektiv begrensningsregel, som den EFTA-domstolen peker på som et
mindre inngripende tiltak, er tilstrekkelig for å oppfylle formålet med å bekjempe
skatteunndragelse. Spørsmålet er så vidt jeg vet, ikke særskilt vurdert i EFTA-domstolens
og EU-domstolens praksis. For egen del peker jeg på at EFTA-domstolens svar ikke
hindrer statene i å fastsette objektive rentebegrensningsregler. Det som er forhindret, er å
gi nasjonale konserner mulighet til å nøytralisere virkningen av en slik
rentebegrensningsregel, uten at andre gis mulighet til å vise at deres lånetransaksjoner er
forretningsmessige og gjort på armlengdes avstand.
(71) Jeg kan ikke se at EFTA-domstolen i sitt svar 2 uttaler seg om den konkrete bedømmelsen
av saksforholdet på en slik måte at svaret bare har begrenset vekt. Svaret kan derfor bare
fravikes hvis det foreligger gode og tungtveiende grunner. I lys av den praksis som så langt
foreligger fra EU-domstolen, er mitt syn at slike grunner ikke foreligger.
(72) Dette innebærer at den identifiserte restriksjonen ikke er rettferdiggjort. PRA Group
Europe AS var ikke var gitt mulighet til å vise at lånetransaksjonen var forretningsmessig
begrunnet og hadde skjedd på armlengdes avstand. Det fantes heller ikke andre regler som
ga selskapet mulighet til å nøytralisere eller begrense konsekvensene av
rentebegrensningen. Konsekvensen er at rentebegrensningsregelen i § 6-41 tredje ledd ikke
HR-2024-1168-A, (sak nr. 23-155251SIV-HRET)

12
kan brukes overfor selskapet slik den lød, jf. EØS-loven §§ 1 og 2. Skatteklagenemndas
vedtak er derfor ugyldig.
Ny fastsetting
(73) PRA Group Europe AS har krevd at Høyesterett i slutningen uttrykker at selskapet ved ny
fastsetting skal gis fullt fradrag for påløpte rentekostnader.
(74) Det følger av skatteforvaltningsloven § 15-6 første ledd at når domstolen kommer til at den
skattepliktige bare skal betale en del av den fastsatte skatten, og det ikke foreligger
tilstrekkelige opplysninger til å fastslå det riktige beløpet, «skal det i slutningen angis
hvordan ny fastsetting skal utføres».
(75) Konsekvensen av at rentebegrensningsregelen ikke kan brukes, er at de omtvistete
rentekostnadene må vurderes etter de skattereglene som ellers gjaldt, typisk skatteloven
§ 13-1. Den gir hjemmel for skjønnsfastsetting av inntekten hvis den er redusert på grunn
av interessefellesskap. I tråd med EFTA-domstolens uttalelse må det være klart at § 13-1
ikke bryter EØS-avtalen.
(76) Verken skattemyndighetene eller domstolene har i saken her vurdert bruken av andre
skatteregler, typisk § 13-1. Det er derfor ikke mulig for Høyesterett å fastslå at selskapet
bare skal betale en del av den fastsatte skatten. Av den grunn kan det ikke angis hvordan
ny fastsetting skal utføres.
Konklusjon og sakskostnader
(77) Jeg har som lagmannsretten kommet til at Skatteklagenemndas vedtak er ugyldig. Anken
må derfor forkastes.
(78) Selv om PRA Group Europe AS ikke har fått medhold i at det skal angis hvordan ny
fastsetting skal utføres, har selskapet fått medhold «i det vesentlige», jf. tvisteloven
§ 20-2 andre ledd. Selskapet har derfor krav på full erstatning for sine sakskostnader,
jf. første ledd.
(79) Selskapet har krevd dekket 723 035 kroner for Høyesterett, hvorav 705 400 kroner er salær
til prosessfullmektigen og hans medhjelpere. Resten er kostnader til merverdiavgift, som er
beregnet etter en særskilt fordelingsnøkkel.
(80) Kravet er høyt. Det er krevd dekning for 186 timers arbeid, hvorav 108 timer er utført av
prosessfullmektigen til en timepris på 5 100 kroner uten merverdiavgift. Resten av timene
er utført av andre advokater og en sekretær. Prosessoppdraget har krevd
spesialkompetanse, hvor timeprisene i advokatmarkedet er høyere enn ellers.
Timeforbruket kan i seg selv ikke anses spesielt høyt. Saken er relativt komplisert og har
vært behandlet over to rettsdager i Høyesterett. Etter en samlet vurdering er jeg kommet til
at kostnadene må anses nødvendige, jf. tvisteloven § 20-5 første ledd.
HR-2024-1168-A, (sak nr. 23-155251SIV-HRET)

13
(81) Jeg ser ingen grunn til å endre de sakskostnadene lagmannsretten tilkjente for
behandlingen i tingretten og lagmannsretten. Her nøyer jeg meg med å vise til
lagmannsrettens begrunnelse.
(82) Jeg stemmer for denne
D O M :
1. Anken forkastes.
2. I sakskostnader for Høyesterett betaler staten ved Skatteetaten til PRA Group
Europe AS 723 035 – syvhundreogtjuetretusenogtrettifem – kroner
innen 2 – to – uker fra forkynnelsen av denne dommen.
(83) Dommer Steinsvik: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(84) Dommer Bergh: Likeså.
(85) Dommer Ringnes: Likeså.
(86) Dommer Matheson: Likeså.
(87) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
1. Anken forkastes.
2. I sakskostnader for Høyesterett betaler staten ved Skatteetaten til PRA Group
Europe AS 723 035 – syvhundreogtjuetretusenogtrettifem – kroner
innen 2 – to – uker fra forkynnelsen av denne dommen.
HR-2024-1168-A, (sak nr. 23-155251SIV-HRET)