Sammendrag: Gussgard, Bruzelius, Utgård, Flock og justitiarius ScheiVed Borgarting lagmannsretts dom 5. september 2005 vart A, B og C dømde for medverknad til grovt ran, straffelova § 267 jf. § 268, til fengsel i fem år og seks månader. Påtalemakta anka med sikte på forvaringsdom for A. Dei domfelte anka over straffutmålinga. Det var ein bank på X i Oslo som vart rana 22. april 2003 kring kl. 09.25. Ranarane var maskerte og væpna både med maskinpistol og revolver. Dei passa opp ein pengetransport og tok verdikofferten inne i banken, der ein av dei òg freista å få tak i ein annan verdikoffert. Det vart ikkje løyst skot. Lagmannsretten meinte det ikkje kunne leggjast til grunn at nokon av dei tre hadde vore med på sjølve ranshandlinga.Fleirtalet i Høgsterett - tre domarar - fastsette straffa for A til forvaring med ei tidsramme på sju år og ei minstetid på fire år og seks månader. A hadde medverka først og fremst ved å vere med på å byggje to blyfôra kasser som verdikoffertane skulle fraktast i, og ein som skulle brukast når koffertane vart opna. B og C hadde òg vore med på dette. A hadde hatt kontakten med eigaren av staden der koffertane skulle opnast, og vart arrestert der då dette skulle skje. Fleirtalet meinte at As medverknad til ranet fell inn under alternativ 1 i straffelova § 39 c, som gjeld alvorlege brotsverk som set andres liv, helse eller fridom i fare, og at faren for gjentaking var nærliggjande. Då ranet vart utført, sona A ein dom frå 2001 på fengsel i åtte år, mellom anna for medverknad til to grove ran. I 1993 var han dømt mellom anna for fire grove ran til fengsel i sju år. Ved eit av desse rana vart det teke tre gislar. Fleirtalet meinte at når jamvel ikkje fengselsopphald hindra A i å medverke til grovt ran, burde ein ty til det vernet av samfunnet som ligg i forvaringsinstituttet. § 39 c gjeld dei tilfella der omsynet til samfunnsvern krev noko meir enn tidsfastsett straff. Mindretalet meinte at grunnvilkåret i paragrafen ikkje var oppfylt, og at straffa burde setjast til fengsel i fem år. Med ei slik straff ville A måtte sitje i fengsel i 13 år i strekk. Mindretalet meinte at faren for tilbakefall då ville vere redusert, og at tidsfastsett straff såleis ville vere samfunnsvern godt nok. Høgsterett fastsette samrøystes straffa for B og C til fengsel i fem år.

NORGES HØYESTERETT
Den 10. mars 2006 avsa Høyesterett dom i
HR-2006-00429-A, (sak nr. 2005/1605), straffesak, anke,
I.
Den offentlige påtalemyndighet (kst. statsadvokat Tor Erik Heggøy)
mot
A (advokat Berit Reiss-Andersen)
II.
A (advokat Berit Reiss-Andersen)
mot
Den offentlige påtalemyndighet (kst. statsadvokat Tor Erik Heggøy)
III.
B (advokat John Christian Elden)
mot
Den offentlige påtalemyndighet (kst. statsadvokat Tor Erik Heggøy)
IV.
C (advokat Morten Kjensli)
mot
Den offentlige påtalemyndighet (kst. statsadvokat Tor Erik Heggøy)
S T E M M E G I V N I N G :
(1) Dommer Gussgard: Saken gjelder fastsettelse av straff for et grovt ran.
(2) Borgarting lagmannsrett avsa 5. september 2005 dom med slik domsslutning:

2
”1. A, født 00.00.1964, dømmes for overtredelse av straffeloven § 267, jf § 268
annet ledd til en straff av fengsel i 5 – fem – år og 6 – seks –- måneder. Til
fradrag i straffen går 187 – etthundreogåttisju – dager for utholdt varetekt.
2. C, født 00.00.1974, dømmes for overtredelse av straffeloven § 267, jf § 268
annet ledd til en straff av fengsel i 5 – fem – år og 6 – seks – måneder. Til
fradrag i straffen går 190 – etthundreognitti – dager for utholdt varetekt.
3. B, født 00.00.1974, dømmes for overtredelse av straffeloven § 267, jf § 268
annet ledd til en straff av fengsel i 5 – fem – år og 6 – seks – måneder. Til
fradrag i straffen går 126 – etthundreogtjueseks – dager for utholdt varetekt.”
(3) Ved Oslo tingretts dom 18. januar 2005 ble de dømt til fengsel i fire år for det samme
straffbare forholdet – medvirkning til grovt ran. Påtalemyndigheten anket til
lagmannsretten over straffutmålingen, prinsipalt for å få dom for forvaring for alle tre. De
tiltalte anket over saksbehandlingen, subsidiært over bevisbedømmelsen under
skyldspørsmålet. Ankene ble henvist til ankeforhandling. En fjerde person, D,var dømt i
tingretten til fengsel i fire år for ranet og for visse andre forhold, men dommen ble ikke
anket.
(4) Gjerningsbeskrivelsen i tiltalebeslutningen av 29. april 2004 lyder slik:
”Tirsdag 22. april 2003 ca. kl. 09.25, i --- gate 00 på Grünerløkka i Oslo, bevæpnet og
maskert med finlandshette, tok han en koffert inneholdende NOK 3.150.000,- fra en
verditransport tilhørende Nordea Bank Norge ASA. Det ble truet med skytevåpen.”
(5) Påtalemyndigheten anket til Høyesterett over lagmannsrettens dom for så vidt gjaldt A.
A og B anket over straffutmålingen og saksbehandlingen under straffespørsmålet
– mangelfulle domsgrunner. C anket over straffutmålingen. Høyesteretts kjæremålsutvalg
tillot fremmet påtalemyndighetens anke og ankene fra de domfelte over straffutmålingen.
Ankene over saksbehandlingen ble ikke tillatt fremmet.
(6) I påtalemyndighetens anke ble det gjort gjeldende at lagmannsretten uriktig hadde lagt til
grunn at det var et absolutt krav om personundersøkelse for at forvaring kunne idømmes,
og at retten, når den forsto straffeloven § 39 d slik, burde utsatt behandlingen av
straffutmålingen for A. For Høyesterett er personundersøkelse for A innhentet, og disse
ankegrunnene ble frafalt under ankeforhandlingen.
(7) Påtalemyndigheten har nedlagt påstand om at A dømmes til forvaring med en lengstetid
på sju år og med en minstetid på fire år og seks måneder.
(8) Jeg er kommet til at påtalemyndighetens anke må tas til følge, slik at A dømmes til
forvaring som påstått, og at ankene fra B og C tas til følge ved at straffen for dem begge
settes til fengsel i fem år.
(9) Lagmannsretten skriver om ranet og om den enkeltes rolle:
”Nordea Bank på Grünerløkka i Oslo ble ranet 22. april 2003 ca kl 0925. Ranerne kom i
en stjålet Chevrolet Tahoe, og det var i hvert fall tre personer i bilen. De passet opp en
bil fra Nordeas bil- og budavdeling som kom med penger første arbeidsdag etter påske i
2003. To av ranerne fulgte raskt etter sjåføren inn i bankens ekspedisjonslokale. En av
ranerne holdt vakt utenfor. Alle hadde på seg finlandshetter.

3
Den ene av de som gikk inn i banken, hadde maskinpistol som han rettet mot kassereren
i banken og mot sjåføren. Uten å si noe ble begge beordret i gulvet med våpenet.
Raneren tok deretter verdikofferten som sjåføren hadde hatt med seg. Den inneholdt kr
3 150 000.
Den andre raneren i lokalet, som hadde en revolver Smith & Wesson, kaliber 38, kom
like etter, gikk bak skranken og forsøkte å sparke opp døren til et rom, hvor penger
m.v. fra nattsafen var oppbevart i en verdikoffert. Han lyktes ikke å åpne døren, og han
forlot raskt lokalet.
Det ble ikke løsnet skudd under ranet. Ranerne forsvant i bilen som de hadde kommet
med. Den ble senere funnet utenfor Akerselva sykehjem på Bjølsen. De hadde da byttet
til en Volkswagen Transporter, som D disponerte. Bilen hadde stått parkert ved
sykehjemmet under ranet. I bilen hadde ranerne med seg to kasser fóret med bly som
skulle hindre sporing av verdikoffertene.
D kjørte hjem til bolig på X i Y. Der lyktes det å spore verdikofferten med hjelp av
radiosender. Etter flytting senere samme ettermiddag, ble den sporet til en garasje på
Fornebu, hvor politiet senere byttet den med en annen verdikoffert uten penger.
Blykassen og kofferten ble 26. april 2003 fraktet i Ds bil til en nedlagt husmannsplass i
Skogsbygda ved Skarnes, hvor politiet pågrep D og Trond A.
- -
Det er videre på det rene at kassene med bly ble produsert 17. april 2003 i et lokale i -
--veien på Fornebu som D disponerte gjennom sin arbeidsgiver. A har forklart at han
bestilte bly både før og etter ranet. I tillegg til bly til kassene som skulle brukes under
transporten etter ranet, var det planlagt å bygge ytterligere en større kasse, også den
belagt med bly, som skulle brukes ved åpning av verdikoffertene.
- -
De er ved lagrettens kjennelse kjent skyldige i ran eller medvirkning til ran. De har
etter det som kom frem under ankeforhandlingen hatt ulike roller uten at det i detalj
har vært mulig å klarlegge den enkeltes konkrete handlinger, herunder handlinger
under selve ranet. De blir å dømme for medvirkning til ran.
A hadde permisjon fra Krogsrud arbeidsleir 16.-18. april 2003. Gjennom
kommunikasjonskontroll er det avdekket at han var på Fornebu 17. april 2003, da
kassene ble produsert. Han har erkjent at han var i ---veien, og lagmannsretten finner
det bevist at han deltok i produksjon av kassene. Han har uoppfordret forklart at han
bestilte blyet som senere ble brukt i kassen i ransbilen og det blyet som senere skulle
brukes i den større kassen som skulle bygges for bruk ved åpning av de koffertene
ranerne fikk med seg. Under ranet 22. april 2003 var A i Krogsrud arbeidsleir, hvor han
arbeidet på verkstedet. A var med da kofferten skulle åpnes i Skogsbygda, og han hadde
kontakten med eieren av stedet.
C var til stede under produksjon av kassene 17. april 2003 og har forklart at han trodde
kassene skulle brukes til smugling av anabole steroider. Han overnattet hos D på Hosle
natt til 22. april og kjørte med ham ca kl 0730 til Fornebu. Han har forklart at han
deretter tok bussen inn til byen. Han har videre forklart at han senere på dagen traff D
på Hosle, kjørte med ham til Fornebu og hjalp ham med å bære kassen med
verdikofferten inn i garasjen. Videre fikk han handleliste av D som senere samme kveld
ble skrevet ut på As PC på Krogsrud leir med referanse til delenummer i
innkjøpskatalogen til firma Clas Ohlson. Listen hadde påminnelse om ikke glemme å ta
med tønner og ”Myke Jens” penselrens som skulle brukes til å vaske sedlene, hvis
fargeampullen i verdikofferten gikk av under åpningen. – – C foretok innkjøpene – –. C
har forklart at han snakket med A om lokale til åpning av kofferten og fikk vite at det
var ”ledig”. Han har også forklart at han ba A skaffe bly.

4
B hadde permisjon i 5 dager fra 15.-19. april 2003. Han har erkjent at han var i ---veien
hele dagen den 17. april 2003, men i et annet ærende. Lagmannsretten finner det bevist
at han medvirket til produksjon av kassene. Han hadde frigang den dagen ranet fant
sted, men har bestridt at han var en av ranerne i banken.”
(10) Forsvarerne har fremhevet at straffen for de domfelte skal vurderes ut fra den enkeltes
rolle, og at ingen av dem var til stede under selve ranet. De bidro bare i forbindelse med å
få i stand de blybelagte kassene som skulle brukes ved transport av verdikoffertene bort
fra ransstedet og senere. Graden av medvirkning har betydning ved straffutmålingen. De
domfelte skal ikke straffes for det hovedpersonene har gjort i forbindelse med selve ranet.
Det anføres at lagmannsretten ikke har hatt dette klart for seg og derfor har tatt
utgangspunkt i et for høyt straffenivå. At det nå er gått lang tid siden ranet fant sted, burde
også vært tillagt større vekt.
(11) På den tiden ranet ble begått, var de tre domfelte innsatt i Krogsrud arbeidsleir til soning
av tidligere dommer. Forsvarerne har pekt på at domfellelsen for medvirkning til ranet har
gjort det uaktuelt med løslatelse på prøve fra soning av disse dommene, jf.
straffegjennomføringsloven § 42 femte ledd. De er også overført til lukket anstalt. Samlet
soningstid hevdes å bli urimelig lang dersom det ikke tas hensyn til at de må sone
tidligere dom fullt ut.
(12) Til spørsmålet om forvaring har As forsvarer gjort gjeldende at ranet, slik det ble
gjennomført, ikke var så grovt at straffeloven § 39 c nr. 1 kan komme til anvendelse.
Forvaringsdom må for øvrig reserveres mer alvorlig medvirkning enn den A har gjort seg
skyldig i. Kriminalitetskravet kan følgelig ikke anses oppfylt. Det er særlig vist til Rt.
2002 side 1677 og Rt. 2003 side 1257. Hensett til den aktuelle samlete soningstid og As
alder kan heller ikke vilkåret om en nærliggende tilbakefallsfare anses oppfylt.
(13) Jeg tar først for meg straffutmålingen for A, og starter med spørsmålet om vilkårene i §
39 c nr. 1 foreligger. Det aktuelle alternativet etter første punktum er om A er funnet
skyldig i å ha begått eller forsøkt å begå en ”alvorlig forbrytelse som krenket andres liv,
helse eller frihet, eller utsatte disse rettsgodene for fare”.
(14) Det er på det rene at et ran kan tilfredsstille kravet om en alvorlig forbrytelse i denne
sammenheng. Jeg nøyer meg med å vise til Rt. 2002 side 1677, der det fremheves at
forvaring skal beskytte mot de ”særlig farlige volds- og voldspregete forbrytelser”, og der
det vises til at det i forarbeidene – Ot.prp. nr. 87 (1993–1994) side 107 og 111 – er nevnt
at alvorlige tilfeller av ran vil kunne omfattes.
(15) Som det fremgår av det jeg har sitert fra lagmannsrettens dom, befant A seg i Krogsrud
arbeidsleir da ranet ble begått. Ut fra bestemmelsens ordlyd har retten lagt til grunn at
vilkåret i § 39 c nr. 1 første punktum ikke er oppfylt dersom det ikke kan fastslås at
vedkommende ”var med under ranet i banken og var en av de som truet med våpen”. Etter
rettens oppfatning er han i så fall ikke funnet skyldig i å ha ”begått eller forsøkt å begå”
den angitte forbrytelse. Denne lovforståelse er jeg ikke enig i. Det kan ikke være slik at
det bare er den som direkte har utført eller forsøkt å utføre det som etter § 267
karakteriserer en ranshandling, som kan idømmes forvaring etter § 39 c. Det er mange
former for medvirkning, og medvirkeren kan ha spilt en viktig rolle. Det kan også være
noe tilfeldig hvordan rollene i det forbryterske opplegget er fordelt. Det er ingen ting som
tyder på at § 39 c skal forstås slik lagmannsretten gjør. Men medvirkeren må bedømmes

5
ut fra sin rolle og sine forutsetninger. Dette gjelder helt generelt, jf. eksempelvis Rt. 2005
side 941 avsnitt 19, og det får betydning også ved vurderingen av straffen for B og C.
(16) Forsvareren har anført at selve ranshandlingen isolert sett ikke tilfredsstiller vilkåret i § 39
c nr. 1 første punktum. Det er vist til at det ikke ble utøvet vold, at det hele var over på få
minutter, og at det ikke foreligger opplysninger om alvorlige skadevirkninger på personer.
(17) Dette er korrekt, men ved vurderingen av grovheten ved ranet er det også andre forhold
som må trekkes inn. Ett er stedet og tidspunktet. Ranet skjedde på et sentralt sted i Oslo,
på Grünerløkka ca. kl. 09.25, et tidspunkt da det regelmessig må påregnes kunder i
banken og folk utenfor lokalet. Et annet er dette at to av ranerne var bevæpnet, den ene
med maskinpistol, som er et særdeles farlig våpen, den andre med en revolver. Det vil
alltid være usikkerhetsfaktorer ved gjennomføring av et ran. Situasjonen vil være svært
spent. En må regne med nervøsitet og frykt både hos ranerne og de som direkte krenkes
eller er vitner til forbrytelsen. Noe uforutsett kan skje. Et ran på dagtid midt i en by vil
kunne utsette mange mennesker for risiko og for en påkjenning som kan medføre
skadevirkninger. Et ran er en inngripende opplevelse. En kan ikke på forhånd vite
hvordan en person vil reagere på å stå overfor maskerte, bevæpnete ranere. Det er en kjent
sak at noen vil reagere så sterkt at de får problemer med å gjenoppta arbeidet før etter
lang tid, noen vil også søke seg over i annen jobb. Selv om det ikke er opplysninger om
alvorlige skadevirkninger i vår sak, har det betydning at et slikt ran er egnet til å fremkalle
fare for psykiske skadevirkninger, jf. Rt. 2003 side 556.
(18) Etter min mening var dette profesjonelt utførte, grove ranet en alvorlig forbrytelse som
utsatte andres liv og helse for fare. Det tilfredsstiller kravet i § 39 c nr. 1 første punktum.
(19) Jeg kan heller ikke se at As rolle er så ubetydelig eller perifer at vilkåret ikke kan anses
oppfylt i forhold til ham. Slik jeg forstår lagmannsrettens premisser, må det legges til
grunn at A hadde en sentral rolle. Ved bankran blir politiet raskt informert, og det var
derfor svært viktig å hindre at de pengekoffertene en tok sikte på å få tak i, kunne spores.
En egen kasse skulle brukes når de skulle åpne verdikoffertene. A ble åpenbart ansett for
å ha kunnskap om hvordan en skulle gå frem, også når det gjaldt å sikre ransutbyttet ved
åpning av koffertene. Bygging av blyfórete kasser og de øvrige opplysningene om hans
deltakelse viser at han har vært klar over at ranet gjaldt en pengetransport. Ved et
profesjonelt opplegg som dette, må det også legges til grunn at han var klar over at
ranerne ville være bevæpnet.
(20) Det var også A som hadde kontaktet eieren av småbruket i Skogsbygda på Skarnes. A var
til stede der da pengekofferten skulle åpnes og politiet slo til. Han ble pågrepet sammen
med D. Dersom ranerne hadde lykkes, ville altså D og A hatt direkte tilgang til
ransutbyttet. Han fremstår som en sentral skikkelse i planleggingen og som medvirker ved
viktige deler av gjennomføringen.
(21) Det andre vilkåret i § 39 c nr. 1 er at det må antas å være ”en nærliggende fare for at
lovbryteren på nytt vil begå en slik forbrytelse”. Om farevurderingen heter det at det skal
legges vekt på forbrytelsen ”sammenholdt særlig med lovbryterens atferd og sosiale og
personlige funksjonsevne. Det skal særlig legges vekt på om lovbryteren tidligere har
begått eller forsøkt å begå en forbrytelse som nevnt i første punktum”. Jeg går over til en
nærmere vurdering av gjentakelsesfaren.

6
(22) For Høyesterett er det fremlagt personundersøkelse, noe A tidligere har nektet å medvirke
til. Etter straffeloven § 39 d skal det foretas personundersøkelse før dom på forvaring
avsies, alternativt rettspsykiatrisk undersøkelse. Under henvisning til denne bestemmelsen
anså lagmannsretten seg avskåret fra å dømme A til forvaring. Selv om
påtalemyndigheten har frafalt anken over denne lovforståelsen, vil jeg gi uttrykk for at jeg
er enig med lagmannsretten i at det er et krav at personundersøkelse er foretatt, der det
ikke er aktuelt med rettspsykiatrisk undersøkelse. Personundersøkelse kan foretas uten at
tiltalte medvirker. Noe bør en kunne få frem uten tiltaltes medvirkning, og det må være
klart at tiltalte ikke kan hindre dom for forvaring ved å nekte å medvirke.
(23) Personundersøkeren opplevde A som en ressurssterk person, og dette ble understøttet av
kilder både i og utenfor fengselet. Han virket oppriktig i forhold til sitt ønske om å leve et
stabilt familieliv med sin kjæreste og kommende barn. Personundersøkeren mente at han
har de nødvendige ressursene for å klare det, dersom det er hans oppriktige ønske.
(24) Det er et tungt moment ved farevurderingen at domfelte tidligere har begått en forbrytelse
som de § 39 c tar sikte på å verne samfunnet mot.
(25) Ved tidligere Eidsivating, nå Borgarting, lagmannsrett ble A 26. august 1993 dømt til
fengsel i sju år for fire grove ran, tre tilfelle av frihetsberøvelse – straffeloven § 223 første
ledd – og bilbrukstyverier. Han ble løslatt på prøve 7. mai 1997.
(26) De fire ranene skjedde i august 1992, to av dem gjaldt ran av postkontor på Svartskog og
Nesbru, de øvrige gjaldt ran av biler i forbindelse med ranet på Nesbru. I forbindelse med
ranet på Nesbru ble det tatt tre gisler. Ranene ble profesjonelt utført, ranerne var maskert
og bevæpnet.
(27) Jeg siterer fra lagmannsrettens dom om ranet på Nesbru postkontor:
”Når det særlig gjelder Nesbru-ranet, finner lagmannsretten grunn til å fremheve at det
utgjør ett av de alvorligste ran som er begått i Norge med hensyn til omfang og
voldsomhet i gjennomføringen. Postpersonalet ble behandlet brutalt og fikk ikke
ubetydelige psykiske skadevirkninger. Gisseltaking er i seg selv særdeles alvorlig.
Gislene ble brukt for å holde politiet på avstand. Behandlingen ble opplevet som svært
nedverdigende. Det gikk særlig ut over Sandvik, som med tildekket hode og med våpen
flere ganger presset mot seg, ble påført en stor psykisk belastning som han ennå ikke ett
år senere er ferdig med. Frihetsberøvelsen varte ca. 1 ½ time for de to første gislene. På
tross av at politiet var etter de tiltalte og også ved en anledning skjøt mot bilen, oppgav
de ikke sitt mål.”
(28) Ved Borgarting lagmannsretts dom 21. november 2001 ble A dømt til fengsel i åtte år,
blant annet for medvirkning til to grove ran overfor verditransporter utført av Securitas.
Det første fant sted i Lillestrøm 26. april 1999, og utbyttet var ca. 1,8 millioner kroner.
Det andre skjedde i Mjøndalen 2. juni 1999, og utbyttet var ca. 5,3 millioner. Det ble
begge steder truet med automatvåpen. Etter varetekt i 1089 dager startet soningen av
denne dommen 20. februar 2002. Soningstiden utløper 28. november 2006.
(29) Det ranet vår sak gjelder, skjedde altså under soning av denne dommen. Til tross for
langvarige fengselsopphold tok han igjen sjansen på å berike seg ved grov kriminalitet.
Hensett til de forbrytelsene han tidligere er dømt for, sammenholdt med det grove ranet
saken gjelder, finner jeg det klart at det er en nærliggende fare for at A på nytt vil begå en
alvorlig forbrytelse som angitt i § 39 c nr. 1.

7
(30) Vilkårene for forvaring etter § 39 c nr. 1 er oppfylt. A har vist at selv opphold i fengsel
ikke hindrer ham i å medvirke til grovt ran. Da bør det vern av samfunnet som ligger i
forvaringsinstituttet tas i bruk. Etter min vurdering er tidsbegrenset straff ikke
tilstrekkelig, hensett til det kriminalitetsbildet en her står overfor.
(31) Jeg er enig i påtalemyndighetens syn på forvaringens lengde og finner således at A bør
dømmes til forvaring med en tidsramme på sju år og med en minstetid på fire år og seks
måneder. Jeg bemerker at når forvaring idømmes, bortfaller tidligere idømt fengselsstraff,
jf. straffeloven § 39 e tredje ledd, og det bør det tas hensyn til ved fastsettelse av
minstetiden.
(32) Når det gjelder straffutmåling for B og C, har forsvarerne som nevnt påpekt at samlet
soningstid blir svært lang siden de først må sone ferdig en tidligere dom. Jeg er enig i at
samlet soningstid i visse tilfelle kan være et relevant moment ved straffutmåling, og viser
eksempelvis til Rt. 1989 side 1188 og Rt. 2004 side 377 avsnitt 22. Men etter min mening
er det ikke grunn til en slik tilnærming i denne saken. Vi står overfor medvirkning til et
grovt ran begått i soningstiden for tidligere ran. I et slikt tilfelle er det ingen rimelighet i å
redusere den straffen som ellers ville blitt idømt, som følge av at domfelte allerede soner
dom for tilsvarende forhold. Det er heller spørsmålet om en skjerping av straffen som står
i fokus.
(33) Også tidsmomentet er trukket frem. Ranet skjedde 22. april 2003, tiltalebeslutningen er
datert 29. april 2004, tingrettens og lagmannsrettens dommer er avsagt henholdsvis
18. januar og 5. september 2005. Tidsforbruket kan etter min mening ikke få spesielt stor
betydning i en så omfattende sak som dette. I denne sammenheng har det også betydning
at de domfelte sitter inne til soning av andre straffbare forhold.
(34) Jeg ser først på straffutmålingen for B. I personundersøkelse sies det at han viser god
selvinnsikt og fremstår som ressurssterk. Han er straffedømt flere ganger, blant annet for
befatning med narkotika og for vinningsforbrytelser. Ved Borgarting lagmannsretts dom
21. november 2001 ble han dømt til fengsel i sju år for en rekke straffbare forhold, blant
annet for tre grove ran. Det første var et bankran 31. juli 1998 på Strømmen, der han var
maskert og bevæpnet med hagle. Han ble også dømt for ran 2. juni 1999 i Mjøndalen
overfor en Securitas verditransport, der utbyttet var ca. 5,3 millioner kroner, et ran også A
er dømt for. Det tredje ranet fant sted i nærheten av Buskerud Storsenter 5. juni 2000.
Også dette gjaldt en Securitas verditransport. Han truet med automatvåpen og tilegnet seg
ca. 661 000 kroner. Det er denne dommen han sonet da han ble pågrepet i forbindelse
med vår sak. Soningstiden utløper 31. august 2006.
(35) Lagmannsretten har funnet bevist at B medvirket til produksjon av kassene. Som A har
han vært kjent med hva som skulle foregå. Lagmannsretten har uttalt at det ikke er grunn
til å anse noen av de tiltaltes roller ”mer eller mindre betydningsfulle enn noen av de
andres”. Også tingretten har behandlet de tre likt. Jeg ser det da slik at B, på samme måte
som A, må anses å ha vært sentralt inne i opplegget. Lagmannsretten har likevel etter min
mening satt straffen noe for høyt. Jeg er kommet til at straffen bør settes til fengsel i fem
år.
(36) Også for C er det utført personundersøkelse. Han vurderes som oppriktig når han sier at
han har endret seg i den perioden han har sittet i fengsel. Den viktigste grunnen til at han

8
vil slutte med kriminelle handlinger, er at han nå har kone og barn; han vil leve et normalt
liv og fortsette skolestudier.
(37) Ved Eidsivating lagmannsretts dom 27. april 2001 ble han dømt til fengsel i tre år og seks
måneder, blant annet for drapsforsøk og trusler. Ved Borgarting lagmannsretts dom
21. september 2001 ble han dømt til fengsel i to år og åtte måneder, blant annet for et
grovt bankran, en straff som ble redusert til to år og syv måneder ved Høyesteretts dom
inntatt i Rt. 2002 side 1618. Soningstiden utløper 1. november 2006.
(38) C var til stede ved produksjon av kassene. Han har vært inne i bildet både før og etter
selve ranet. Jeg ser ingen grunn til å skille mellom B og C, og mener at også straffen for C
bør settes til fengsel i fem år.
(39) Jeg stemmer for denne
D O M:
I lagmannsrettens dom gjøres disse endringer:
1. Straffen for A settes til forvaring etter straffeloven § 39 c med en tidsramme på 7 – sju
– år og en minstetid på 4 – fire – år og 6 – seks – måneder. Til fradrag i tidsrammen
og minstetiden går 187 – etthundreogåttisju – dager for varetektsfengsel.
2. Straffen for B settes til fengsel i 5 – fem – år. I straffen fragår 126 –
etthundreogtjueseks – dager for varetektsfengsel.
3. Straffen for C settes til fengsel i 5 – fem – år. I straffen fragår 190 – etthundreognitti –
dager for varetektsfengsel.
(40) Dommer Bruzelius: Jeg er enig med førstvoterende i at straffene for B og C bør settes til
fengsel i fem år, men er kommet til at det bør utmåles en tidsbestemt straff for A. Straffen
for ham bør også fastsettes til fengsel i fem år. Jeg tilføyer at en fengselsstraff av den
lengden for medvirkning til et grovt ran innebærer en viss skjerping av straffenivået for
denne type forbrytelse, noe som imidlertid etter min mening er riktig.
(41) Jeg er likevel uenig med førstvoterende i at det er grunnlag for å dømme A til forvaring.
Slik jeg ser det, er grunnvilkåret for forvaring i straffeloven § 39 c – at ”en tidsbestemt
straff ikke anses tilstrekkelig til å verne samfunnet” – ikke oppfylt her. Som fremhevet av
førstvoterende i Rt. 2004 side 209 avsnitt 21 er det den maksimale samfunnsbeskyttelse
som den tidsbestemte straff kan gi, som skal vurderes opp mot det vern som forvaring vil
medføre. Ved denne sammenligningen må det legges til grunn at prøveløslatelse på den
aktuelle alternative fengselsstraffen ikke finner sted, jf. straffegjennomføringsloven § 42
femte ledd hvoretter prøveløslatelse fra tidsbestemt fengselsstraff skal undergis en
skjønnsmessig bedømmelse og ikke tilstås såfremt det er grunn til å anta at domfelte vil
begå nye straffbare handlinger i prøvetiden. En straff av fengsel i fem år, hvor soningen
først vil begynne ved avslutningen av soningen av Borgarting lagmannsretts dom 21.
november 2001 på en straff av fengsel i 8 år, vil for A, som nå er 41 år gammel, innebære
at han vil være om lag 47 år når han løslates. Han vil da ha utholdt 13 år

9
sammenhengende fengselsstraff. Slik jeg ser det, er det nærliggende at faren for
tilbakefall da vil være redusert som følge av fengselsoppholdet og den tid som har gått, og
jeg kan ikke se at den samlete soningen av den gjenstående delen av den tidligere
fengselsstraffen og den som han etter min mening bør idømmes, ikke medfører at
hensynet til samfunnsvernet er tilstrekkelig ivaretatt.
(42) Dommar Utgård: Eg er i det hovudsaklege og i resultatet einig med andrevoterande,
dommar Bruzelius.
(43) Dommer Flock: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med førstvoterende,
dommer Gussgard.
(44) Justitiarius Schei: Likeså.
(45) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
I lagmannsrettens dom gjøres disse endringer:
1. Straffen for A settes til forvaring etter straffeloven § 39 c med en tidsramme på 7 – sju
– år og en minstetid på 4 – fire – år og 6 – seks – måneder. Til fradrag i tidsrammen
og minstetiden går 187 – etthundreogåttisju – dager for varetektsfengsel.
2. Straffen for B settes til fengsel i 5 – fem – år. I straffen fragår 126 –
etthundreogtjueseks – dager for varetektsfengsel.
3. Straffen for C settes til fengsel i 5 – fem – år. I straffen fragår 190 – etthundreognitti –
dager for varetektsfengsel.