Dato: 2025-06-24

Sammendrag: Under etterforsking av en brannstiftelse i Arendal ble politiet kjent med at en som var siktet i saken hadde opprettet abonnement i avisen Fædrelandsvennen og lest nyhetssaker om brannen. Påtalemyndigheten mente at interessen for nyhetsdekningen kunne bidra til å avklare om han kunne knyttes til brannen, og ba tingretten om å pålegge avisa om å utlevere informasjon om kundeforholdet, opplysninger om lesehistorikk og om IP-adresser som var benyttet. Tingretten godtok begjæringen, og anken til lagmannsretten ble forkastet.

Høyesterett slår fast at utleveringspålegget er et inngrep i ytringsfriheten etter Grunnloven § 100 og Den europeiske menneskerettskonvensjonen (EMK) artikkel 10.

Etter at den siktede har erkjent brannstiftelsen, har Høyesterett kommet til at inngrepet ikke er nødvendig i et demokratisk samfunn og at det er et uforholdsmessig tiltak. Utleveringspålegget blir derfor opphevet.

Kjennelsen gir veiledning om når et straffeprosessuelt utleveringspålegg er et inngrep i ytringsfriheten, og hva som skal til for at inngrepet kan rettferdiggjøres.

K J E N N E L S E
avsagt 24. juni 2025 av Høyesterett i avdeling med
dommer Bergljot Webster
dommer Espen Bergh
dommer Erik Thyness
dommer Knut Erik Sæther
dommer Thomas Chr. Poulsen
HR-2025-1188-A, (sak nr. 25-037357STR-HRET)
Anke over Agder lagmannsretts kjennelse 27. februar 2025
Fædrelandsvennen AS
Norsk Redaktørforening (partshjelper) (advokat Halvard Helle)
mot
Påtalemyndigheten (konstituert statsadvokat Mads Fredrik
Baardseth – til prøve)

2
S T E M M E G I V N I N G
(1) Dommer Sæther:
Sakens spørsmål og bakgrunn
(2) Saken gjelder et pålegg rettet mot en avis om utlevering av informasjon om kundeforhold
og lesehistorikk for en leser som er siktet i en straffesak. Det sentrale er forholdet til
ytringsfriheten, jf. Grunnloven § 100 og Den europeiske menneskerettskonvensjon (EMK)
artikkel 10. Spørsmålet er om pålegget er et inngrep etter EMK artikkel 10 nr. 1, og i så
fall om inngrepet kan rettferdiggjøres etter EMK artikkel 10 nr. 2.
(3) Agder politidistrikt påla 27. november 2024 regionavisen Fædrelandsvennen AS å utlevere
informasjon om en abonnent, jf. straffeprosessloven § 210 andre ledd. Begjæring om
utleveringspålegg ble satt frem for Agder tingrett neste dag.
(4) Bakgrunnen for begjæringen var etterforskingen av en straffesak om grovt skadeverk ved
brannstiftelse natt til 10. juni 2024 i en lagerbygning på Nedenes i Arendal. Gjennom
etterforskingen ble politiet kjent med at en siktet person i saken hadde opprettet
abonnement i Fædrelandsvennen 10. juni 2024. Politiet krevde utlevert opplysninger om
kundeforholdet, om eventuelle tidligere abonnementer, om lesehistorikken i tre dager etter
at abonnementet ble opprettet og om hvilke IP-adresser som var brukt.
(5) Begjæringen ble begrunnet slik:
«Det som begjæres utlevert antas å ha betydning som bevis, jf. straffeprosessloven
§ 210. Saken gjelder forsettlig ildspåsettelse. Det vises til det som fremgår av
politirapport i dok. 05,03,29 vedrørende mistankegrunnlaget, opprettelse av
brukerkonto, og skjermbilder funnet på mistenkte m.fl. sine digitale enheter. Politiet
søker å belyse hvilke nyhetssaker mistenkte har oppsøkt og lest, tidspunktet han har
lest saken(e) og/eller hyppigheten av lesningene, idet mistenktes interesse for brannen
kan belyse hans tilknytning til ildspåsettelsen.»
(6) Ved beslutning 4. desember 2024 tok tingretten begjæringen til følge. Etter anke fra
Fædrelandsvennen ble beslutningen opphevet av Agder lagmannsrett ved kjennelse
20. desember 2024 fordi tingretten ikke hadde vurdert forholdet til ytringsfriheten.
Lagmannsretten bemerket blant annet at påtalemyndigheten ved ny behandling i tingretten
burde gjøre rede for hvorfor man ønsket innsyn i IP-adresser.
(7) Politiet satte 3. januar 2025 frem ny begjæring om utlevering av de samme opplysningene.
Behovet for innsyn i IP-adresser knyttet til siktedes brukerprofil ble begrunnet med at det
ville gi et sikrere grunnlag for å vurdere om den siktede kan identifiseres som leser av
nyhetssakene om brannen.
(8) Ved beslutning 5. februar 2025 tok Agder tingrett begjæringen til følge. Fædrelandsvennen
anket også denne beslutningen.
(9) Ved kjennelse 27. februar 2025 forkastet lagmannsretten anken. Lagmannsretten la til
grunn at utleveringspålegget var et inngrep i vernet om ytringsfrihet etter Grunnloven
HR-2025-1188-A, (sak nr. 25-037357STR-HRET)

3
§ 100 og EMK artikkel 10, men at inngrepet var lite alvorlig og rettferdiggjort etter EMK
artikkel 10 nr. 2.
(10) Fædrelandsvennen AS har anket til Høyesterett. Anken retter seg mot den generelle
lovtolkningen og den konkrete rettsanvendelsen. Norsk Redaktørforening er partshjelper
etter analogi med tvisteloven § 15-7.
(11) Høyesteretts ankeutvalg besluttet 20. mars 2025 at ankesaken skulle avgjøres av
Høyesterett i avdeling med fem dommere, jf. domstolloven § 5 første ledd andre punktum.
(12) For Høyesterett er det opplyst at den siktede har erkjent å ha stiftet brannen. Ellers står
saken i samme stilling som for lagmannsretten.
Partenes anførsler
(13) Den ankende part – Fædrelandsvennen AS – har i korte trekk anført:
(14) Utleveringspålegget er i strid med ytrings- og informasjonsfriheten, jf. Grunnloven
§ 100 og EMK artikkel 10, og må derfor oppheves.
(15) Lagmannsretten har korrekt lagt til grunn at utleveringspålegget er et inngrep i pressens
rett etter Grunnloven § 100 og EMK artikkel 10 til å formidle informasjon til befolkningen
og befolkningens rett til å motta den, men har bygd på feil terskel ved interesseavveiningen
etter EMK artikkel 10 nr. 2 og straffeprosessloven § 170 a. Det følger av
artikkel 10 nr. 2 at det må foreligge tvingende samfunnsmessige behov for at et inngrep i
ytringsfriheten skal være forholdsmessig.
(16) I saken her har opplysningene som etterspørres, ingen eller helt begrenset bevisverdi,
samtidig som utleveringspålegget griper tungt inn i pressens rett til å formidle nyheter uten
at myndighetene kan kikke leserne i kortene. Pålegget er derfor uforholdsmessig og må
oppheves.
(17) Fædrelandsvennen AS har lagt ned slik påstand:
«1. Beslutningen om utleveringspålegg oppheves.
2. Fædrelandsvennen AS tilkjennes sakskostnader for Agder tingrett, Agder
lagmannsrett og Høyesterett.»
(18) Norsk Redaktørforening har sluttet seg til Fædrelandsvennens anførsler og utdypet enkelte
av dem. Foreningen har fremhevet at det er en økende tendens til at utleveringspålegg om
lesehistorikk og IP-adresser rettes mot mediene, og at dette vil virke nedkjølende på
meningsdannelsen i samfunnet.
(19) Ankemotparten – påtalemyndigheten – har i korte trekk anført:
(20) Utleveringspålegget er ikke et inngrep i vernet som følger av Grunnloven § 100 og EMK
artikkel 10. Pålegget innebærer ingen formelle hindringer for retten til å meddele og motta
ytringer. Også middelet som brukes for å formidle og motta ytringer, har et vern, men
HR-2025-1188-A, (sak nr. 25-037357STR-HRET)

4
rekkevidden må vurderes konkret. I saken her er man for langt unna kjernen i
ytringsfriheten til at vernet aktualiseres.
(21) Et eventuelt inngrep er uansett forholdsmessig. Etterforskingen gjelder et alvorlig straffbart
forhold med tilknytning til et kriminelt miljø, og opplysningene som etterspørres, har
bevisverdi. Inngrepet i ytringsfriheten er beskjedent.
(22) Påtalemyndigheten har lagt ned slik påstand:
«Anken forkastes.»
Mitt syn på saken
Høyesteretts kompetanse
(23) Anken er en videre anke over kjennelse. Høyesterett kan da i utgangspunktet kun prøve
lagmannsrettens saksbehandling og generelle lovtolking, jf. straffeprosessloven
§ 388 første ledd. For så vidt gjelder forholdet til Grunnloven og EMK kan Høyesterett
også prøve den konkrete rettsanvendelsen, men ikke bevisbedømmelsen. Høyesterett kan
likevel bygge på vitterlige kjensgjerninger og på klare og uomtvistelige forhold,
jf. Rt-2003-593 avsnitt 38. Dette omfatter opplysningen om at den siktede har erkjent å ha
stiftet brannen.
Straffeprosesslovens regler om utleveringspålegg
(24) Straffeprosessloven § 210 gir hjemmel til å pålegge den som besitter en ting, å utlevere den
til politiet. Første ledd første punktum lyder slik:
«Ting som antas å ha betydning som bevis, kan retten pålegge besitteren å utlevere
såfremt han plikter å vitne i saken.»
(25) Andre ledd gir politiet hjemmel til selv å treffe beslutningen dersom det haster, men
pålegget skal snarest mulig forelegges retten for godkjennelse.
(26) Uttrykket «ting» i første ledd omfatter også opplysninger som lagres digitalt,
jf. Rt-1992-904. Med «bevis» menes både ting som direkte kan brukes som bevis, og ting
som kan lede til opplysninger om andre bevis i saken, jf. merknadene til bestemmelsen i
Ot.prp. nr. 64 (1998–1999) kapittel 23.
(27) Heller ikke vilkåret om at tingen må «antas å ha betydning som bevis», er strengt.
Bestemmelsen forstås slik at en rimelig mulighet er nok, jf. Keiserud m. fl.,
Straffeprosessloven, Lovkommentar, kommentar til § 210, Juridika, sist revidert
1. januar 2025.
(28) Utleveringspålegg kan rettes mot den som har vitneplikt. Denne plikten påhviler i
utgangspunktet enhver, jf. straffeprosessloven § 108. I § 125 er vitneplikten begrenset av
hensyn til pressens kildevern, men denne bestemmelsen får ikke anvendelse i saken her.
Jeg kommer tilbake til spørsmålet om § 125 kan ha betydning utenfor kildevernsakene.
HR-2025-1188-A, (sak nr. 25-037357STR-HRET)

5
(29) Ettersom utleveringspålegg er et straffeprosessuelt tvangsmiddel, gjelder også det generelle
kravet i straffeprosessloven § 170 a om at bruk av tvangsmidler må være forholdsmessig.
(30) På bakgrunn av den alminnelige forståelsen av § 210 som jeg nå har gjort rede for, må
Fædrelandsvennen i utgangspunktet utlevere de aktuelle opplysningene – gitt at dette er
forholdsmessig. Bestemmelsen må imidlertid forstås i lys av Grunnloven § 100 og
EMK artikkel 10.
Betydningen av Grunnloven og EMK – innledning
(31) Grunnloven § 100 første og andre ledd lyder slik:
«Ytringsfrihet bør finne sted.
Ingen kan holdes rettslig ansvarlig for å ha meddelt eller mottatt opplysninger, ideer
og budskap med mindre det lar seg forsvare holdt opp imot ytringsfrihetens
begrunnelse i sannhetssøken, demokrati og individets frie meningsdannelse. Det
rettslige ansvar bør være foreskrevet i lov.»
(32) EMK artikkel 10 har overskriften «Freedom of expression» og denne ordlyden:
«1. Everyone has the right to freedom of expression. This right shall include
freedom to hold opinions and to receive and impart information and ideas
without interference by public authority and regardless of frontiers. This
article shall not prevent States from requiring the licensing of broadcasting,
television or cinema enterprises.
2. The exercise of these freedoms, since it carries with it duties and
responsibilities, may be subject to such formalities, conditions, restrictions
or penalties as are described by law and are necessary in a democratic
society, in the interests of national security, territorial integrity or public
safety, for the prevention of disorder or crime, for the protection of health or
morals, for the protection of the reputation or rights of orders, for preventing
the disclosure of information received in confidence, or for maintaining the
authority and impartiality of the judiciary.»
(33) Ordlyden i Grunnloven § 100 avviker fra ordlyden i EMK artikkel 10, jf. HR-2024-986-A
Snapchat avsnitt 32. Ved endringene i bestemmelsen i 2004 var dette var et bevisst valg for
at «Grunnloven i større eller mindre grad skal være autonom i forhold til EMK art. 10»,
jf. St.meld. nr. 42 (1999–2000) punkt 7.1.3. Tilnærmingen ble videreført ved
grunnlovsrevisjonen i 2015, jf. Menneskerettighetsutvalgets rapport til Stortingets
presidentskap 19. desember 2011, punkt 28.6. Eventuelle forskjeller i vernenivå mellom
Grunnloven § 100 og EMK artikkel 10 må derfor avgjøres konkret ut fra spørsmålet som
saken gjelder. For spørsmålet i saken her finner jeg ikke holdepunkter for at Grunnloven
§ 100 gir et mer omfattende vern enn det som følger av EMK artikkel 10. Dersom
utleveringspålegget ikke er i strid med EMK artikkel 10, vil det etter mitt syn heller ikke
være i strid med Grunnloven § 100.
(34) Spørsmålet er dermed om utleveringspålegget er et inngrep etter EMK artikkel 10 nr. 1, og
om dette i så fall kan rettferdiggjøres etter artikkel 10 nr. 2.
HR-2025-1188-A, (sak nr. 25-037357STR-HRET)

6
(35) Utlevering av opplysninger om lesehistorikk og IP-adresser kan utgjøre et inngrep i
leserens privatliv, og derfor også aktualisere vernet etter Grunnloven § 102 og EMK
artikkel 8. Det er eksempler på at Den europeiske menneskerettsdomstol (EMD) i saker om
kildevern har konstatert krenkelse av både artikkel 8 og artikkel 10 på grunnlag av de
samme faktiske forholdene, jf. EMDs dom 22. november 2012 Telegraaf Media Nederland
Landelijke Media B. V. m.fl. mot Nederland.
(36) Partene har i liten grad gått nærmere inn på forholdet til Grunnloven § 102 og EMK
artikkel 8 i sine prosessopplegg for Høyesterett. Det bygger etter mitt syn på en forsvarlig
vurdering. I saken her står Grunnloven § 100 og EMK artikkel 10 naturlig i forgrunnen i
kraft av å være mer spesialiserte regler for det typetilfellet vi står overfor. Som jeg kommer
tilbake til, har personvernhensyn betydning også ved tolkningen og anvendelsen av EMK
artikkel 10.
Om utleveringspålegget er et inngrep etter EMK artikkel 10 nr. 1
Inngrepsterskelen i artikkel 10 nr. 1
(37) Det følger av EMK artikkel 10 nr. 1 andre punktum at ytringsfriheten omfatter rett til både
å motta – «receive» – og å meddele – «impart» – informasjon uten inngrep av offentlige
myndigheter. Begge disse sidene ved ytringsfriheten er sentrale for å oppnå en levende og
opplyst informasjonsutveksling og meningsdannelse, som er nødvendig for et
velfungerende demokrati.
(38) Pressen spiller her en nøkkelrolle, og pressefriheten omfatter rett til å formidle informasjon
om temaer av allmenn interesse og borgernes rett til å motta dem, jf. Jon Fridrik Kjølbro,
Den Europæiske Menneskerettighedskonvention, 6. utgave side 1178. Begrensninger i
pressefriheten kan derfor utgjøre et inngrep i EMK artikkel 10 nr. 1.
(39) Selv om det ikke fremgår direkte av ordlyden i artikkel 10, er det sikker rett at
bestemmelsen gir et særlig sterkt vern mot myndighetstiltak som griper inn i pressens
kildevern. Dette vernet er utviklet gjennom langvarig praksis i EMD, jf. oversikten i
Rt-2013-1290 avsnitt 25 til 27. Begrunnelsen er at dersom en journalist må røpe sine
kilder, vil dette ha en dempende effekt på mulige fremtidige kilder og virke negativt inn på
pressens samfunnsoppdrag.
(40) Ettersom kildevernet står i en særstilling, gir denne praksisen lite veiledning i saken her.
Det må heller ses hen til avgjørelser om tiltak som på annen måte kan utgjøre et inngrep i
retten til å motta og formidle informasjon.
(41) Det er på det rene at pressens vern etter artikkel 10 nr. 1 omfatter mer enn kildevern,
jf. oversikten i Rt-2015-1286 avsnitt 57 flg. I EMDs dom 7. desember 2021 Standard
Verlagsgesellschaft mbH mot Østerrike kom EMD til at et utleveringspålegg var et inngrep
etter EMK artikkel 10 nr. 1. En nettavis ble pålagt å utlevere navn, adresse og
e-postadressen til personer som hadde kommentert anonymt i avisens kommentarfelt, slik
at det ble mulig å forfølge dem rettslig.
HR-2025-1188-A, (sak nr. 25-037357STR-HRET)

7
(42) Ettersom kommentarene var rettet mot offentligheten, og ikke var informasjon til
journalister, kunne avisen ikke påberope kildevernet. EMD slo imidlertid fast at «an
interference with Article 10 may also occur in ways other than by ordering the disclosure
of a journalistic source», jf. avsnitt 71. Utleveringspålegget ble bedømt som et inngrep
fordi «an obligation to disclose the data of authors of online comments could deter them
from contributing to debate and therefore lead to a chilling effect among users posting in
forums in general», jf. avsnitt 74. EMD fremhevet at dette indirekte også påvirket
mediehusets ytringsfrihet på en negativ måte.
(43) Dersom pålegget kan ha en nedkjølende effekt – «a chilling effect» – på formidling og
mottak av ytringer, taler altså det for at det foreligger et inngrep i ytringsfriheten. Jeg fester
meg også ved at EMD i avsnitt 76 fremhever at anonym nettbruk er «capable of promoting
the free flow of opinions, ideas and information in an important manner». En forventning
om anonymitet på nettet kan altså fremme ytringsfriheten, og en plikt for avisen til å
oppheve anonymiteten i ettertid kan svekke den.
(44) EMDs avgjørelse 8. desember 2005 i saken Nordisk Film & TV A/S mot Danmark gjaldt
politiets krav om utlevering av et uredigert filmopptak som identifiserte en person som ble
filmet uten at han visste om det. Han opptrådte altså ikke som kilde. Men selv om
materialet ikke inneholdt kildeopplysninger, og personens identitet var kjent for politiet fra
før, kunne selve plikten til utlevering ha «a chilling effect on the exercise of journalistic
freedom of expression» – en nedkjølende effekt på pressens ytringsfrihet.
(45) EMD konkretiserer ikke hva den nedkjølende effekten går ut på, men jeg leser avgjørelsen
som et utslag av at det kan gjøre pressens arbeidssituasjon vanskeligere dersom det er en
lav terskel for å pålegge utlevering av upublisert materiale til bruk i straffesaker. Også i
denne saken forelå det etter EMDs syn et inngrep i vernet etter EMK artikkel 10 nr. 1.
EMD understreker at spørsmålet om det foreligger inngrep må vurderes konkret og kan
«only be properly addressed in the circumstances of a given case».
(46) Jeg nevner til slutt EMDs avgjørelse 12. november 2019 Schweizerische Radio- und
Fernsehgesellschaft m.fl. mot Sveits. Et medietilsyn hadde rettet kritikk mot et
fjernsynsprogram om bruk av legemiddelet Botox fordi det ikke ble nevnt at dyreforsøk
var nødvendig for å utvikle produktet. Tilsynet påla mediehuset bak programmet å
informere allmennheten om rettsavgjørelser i saken som hadde fastslått at utelatelsen av
opplysningene om dyreforsøk var uforenlig med mediehusets rolle som
allmennkringkaster. Spørsmålet var om dette pålegget var et inngrep i vernet etter
EMK artikkel 10.
(47) EMD kom til at pålegget ikke var et inngrep. Av betydning for saken her er at EMDs
redegjørelse for praksis i avsnitt 69 til 71 viser at «the concept of interference» må forstås
vidt og omfatter en rekke ulike tiltak i form av formregler, vilkår, innskrenkninger eller
straffer. Det går også frem at det ikke stilles strenge krav til dokumentasjon av skadelige
virkninger på ytringsfriheten. En rent hypotetisk risiko – «purely hypothetical risks» – er
imidlertid ikke nok, jf. avsnitt 72.
(48) EMDs praksis kan oppsummeres med at det må vurderes konkret om et tiltak påvirker
ytringsfriheten negativt slik at det utgjør et inngrep i vernet etter EMK artikkel 10 nr. 1.
Sentralt står om tiltaket kan ha en nedkjølende effekt på formidling og mottak av ytringer.
HR-2025-1188-A, (sak nr. 25-037357STR-HRET)

8
En rekke ulike tiltak kan utgjøre et inngrep, men rent hypotetiske skadevirkninger på
ytringsfriheten er ikke tilstrekkelig.
Den konkrete vurderingen av om utleveringspålegget er et inngrep
(49) Ved vurderingen av om utleveringspålegget mot Fædrelandsvennen er et inngrep etter
EMK artikkel 10 nr. 1, tar jeg utgangspunkt i at retten til å formidle og motta informasjon
ligger i kjernen av ytringsfriheten, slik at selv mer beskjedne tiltak kan utgjøre et inngrep.
Det dreier seg i vår sak om bruk av et straffeprosessuelt tvangsmiddel rettet mot en avis.
Politiet ber om bruk av tvang overfor avisen for å få opplyst om hvem som har valgt å
gjøre seg kjent med et publisert materiale. Dette bryter med lesernes forventning om
anonymitet når de oppsøker nyhetssaker. Jo mindre trygghet en leser har for å forbli
anonym, jo lettere vil vedkommende kunne avstå fra å lese det pressen publiserer, og i så
fall vil formidlingen og mottaket av informasjonen kunne bli hemmet.
(50) En vid adgang for politiet til å kreve tilgang til opplysninger om hvem som har lest
pressens omtale av straffesaker, vil derfor kunne ha negative og uoversiktlige
konsekvenser for ytringsfriheten. Det er etter mitt syn en reell risiko for en viss
nedkjølende effekt i den forstand at iallfall en del lesere – bevisst eller ubevisst – vil kunne
velge å avstå fra å gjøre seg kjent med publisert materiale fordi de ikke ønsker at deres
medievalg kan bli gjort kjent for politiet. Det er også fare for at borgerne generelt kan bli
mer tilbakeholdne i sin kontakt med media.
(51) Den negative innvirkningen på ytringsfriheten som kan oppstå, er etter mitt syn
tilstrekkelig til at utleveringspålegget utgjør et inngrep etter EMK artikkel 10 nr. 1.
Spørsmålet er dermed om inngrepet i dette tilfellet kan rettferdiggjøres etter artikkel 10 nr.
2. Hvor alvorlig inngrepet er, inngår i denne vurderingen.
Om inngrepet kan rettferdiggjøres etter EMK artikkel 10 nr. 2
Utgangspunkter
(52) Ettersom utleveringspålegget er et inngrep etter EMK artikkel 10 nr. 1, følger det av
artikkel 10 nr. 2 at inngrepet må ha hjemmel i lov, være begrunnet i et legitimt formål og
nødvendig i et demokratisk samfunn. Lovhjemmelen er straffeprosessloven § 210, og å
søke bevis for straffbare forhold er et legitimt formål. Spørsmålet er om
utleveringspålegget er nødvendig. Dette beror på en interesseavveining.
(53) Interesseavveiningen bør etter mitt syn forankres i det generelle forholdsmessighetskravet
som følger av straffeprosessloven § 170 a. Artikkel 10 nr. 2 legger imidlertid føringer for
avveiningen, slik at det skal mer til for at et utleveringspålegg kan anses forholdsmessig
enn når tvangsmidlet ikke utgjør et inngrep etter EMK. Det gjelder med andre ord i disse
tilfellene et skjerpet forholdsmessighetskrav.
(54) Fædrelandsvennen har anført at inngrepet må være begrunnet i tvingende samfunnsmessige
behov, og at dette betyr at opplysningene for å kunne kreves utlevert må være av vesentlig
betydning for sakens oppklaring. Et slikt vilkår følger i kildevernsakene av
straffeprosessloven § 125 tredje ledd, og anførselen er at det samme må gjelde for § 210.
HR-2025-1188-A, (sak nr. 25-037357STR-HRET)

9
(55) Å oppstille en så høy generell terskel er det etter mitt syn ikke grunnlag for. Inngrep i
kildevernet står, som jeg har gjort rede for, i en særstilling. EMD har gjentatte ganger uttalt
at vernet ikke er like sterkt ved andre typer inngrep, jf. Rt-2015-1286 avsnitt 57 med videre
henvisning til EMDs avgjørelse Nordisk Film & TV A/S mot Danmark. Jeg finner heller
ikke holdepunkter for at det i de senere år har utviklet seg et skjerpet særnorsk vern av
medias virksomhet mer generelt, som må lede til at vilkårene i straffeprosessloven
§ 125 anvendes analogisk. Den alminnelige, relative normen i EMK artikkel 10
nr. 2 gjelder også i saken her.
(56) I Snapchat-dommen avsnitt 31 er vilkåret om at et inngrep etter artikkel 10 må være
nødvendig i et demokratisk samfunn, utlagt slik:
«Dette innebærer en forholdsmessighetsvurdering som må ha for øye balansen mellom
de beskyttede individuelle interessene på den ene siden og de legitime
samfunnsbehovene som begrunner tiltaket, på den andre, se HR-2020-663-S avsnitt
89. Det fremgår av EMDs praksis at kravet om at inngrepet må være nødvendig i et
demokratisk samfunn, er noe mer enn bare et krav om at inngrepet må være nyttig,
rimelig eller ønskelig – det må foreligge et presserende samfunnsmessig behov – ‘a
pressing social need’ for tiltaket. Jeg viser til HR-2024-775-A avsnitt 47 med videre
henvisning til EMDs praksis.»
(57) Førstvoterende i den saken, som gjaldt et rettighetstap, formulerte i avsnitt 36 spørsmålet
om rettighetstapet var egnet, nødvendig og forholdsmessig. Den konkrete
forholdsmessighetsvurderingen ble presisert som «en vurdering av om et tiltak rammer de
beskyttede interessene uakseptabelt hardt til tross for at det er egnet og ikke går lenger enn
nødvendig i å ivareta formålet».
(58) Overført til utleveringspålegg etter straffeprosessloven § 210 som er et inngrep i vernet
etter EMK artikkel 10, og sett i sammenheng med straffeprosessloven § 170 a, betyr dette
at det må foretas en vurdering i flere trinn:
(59) Først må det, særlig på bakgrunn av hvor alvorlig det straffbare forholdet er og
bevisverdien av opplysningene som etterspørres, vurderes hvor sterkt samfunnsmessige
behov gjør seg gjeldende. Dernest må det, ut fra hvor inngripende pålegget er, tas stiling til
hvor hardt pålegget rammer de vernede interessene – pressens rett til nyhetsformidling og
borgernes rett til å motta informasjon. Også konsekvenser for personvernet må trekkes inn,
så langt de har en side til ytringsfriheten. Til slutt må det foretas en samlet vurdering av om
pålegget, alle forhold tatt i betraktning, rammer ytringsfriheten på en uakseptabel måte og
derfor er et uforholdsmessig inngrep.
Den konkrete vurderingen
(60) Det straffbare forholdet siktelsen gjelder, er grovt skadeverk i form av brannstiftelse,
jf. straffeloven § 352 første ledd. Den øvre strafferammen er fengsel i inntil 6 år. Dette må
regnes som et alvorlig straffbart forhold, men mindre alvorlig enn særlig grovt skadeverk
etter § 352 andre ledd og brannstiftelse som lett kan medføre tap av menneskeliv,
jf. straffeloven § 355, som straffes med fengsel i inntil 15 år.
HR-2025-1188-A, (sak nr. 25-037357STR-HRET)

10
(61) Behovet for oppklaring kan ikke vurderes ut fra strafferammen alene, men må ses i lys av
at brannstiftelser årlig fører til tap av store materielle verdier og medfører fare for liv og
helse. Det er også opplyst at ildspåsettelsen i saken her kan ha tilknytning til et kriminelt
miljø. Samfunnets behov for effektiv strafforfølgning og oppklaring må av disse grunner
veie tungt.
(62) Det er lite å bygge på ved vurderingen av bevisverdien av det som begjæres utlevert, også
om betydningen for sakens opplysning i lys av den øvrige bevissituasjonen. Jeg forstår det
slik at undersøkelser av den siktedes digitale enheter har gitt noe informasjon om
lesehistorikk, men at tilgang til mer lesehistorikk og IP-adresser kan gi et sikrere grunnlag
for å vurdere om den siktede oppsøkte nyhetsdekningen av brannen. Politiets tilnærming
forutsetter at interesse for brannen kan knytte leseren til brannstiftelsen, uten at denne
sammenhengen er nærmere underbygget.
(63) Det må legges til grunn at opplysningene kan ha en viss bevisverdi. Bevisverdien svekkes
imidlertid, slik saken står for Høyesterett, av at den siktede som utleveringspålegget
gjelder, har erkjent å ha stiftet brannen. Dette gjelder selv om det ikke foreligger en
tilståelse av straffeskyld, og selv om det – her som ellers – ikke kan utelukkes at saken kan
utvikle seg slik at politiet må se bort fra erkjennelsen.
(64) Når det gjelder negative konsekvenser for ytringsfriheten, viser jeg til begrunnelsen for at
utleveringspålegget må regnes som et inngrep i vernet etter EMK artikkel 10 nr. 1. Det er
en viss risiko for at mangel på anonymitet kan føre til at publikum blir mer tilbakeholdne i
sin lesning av redaktørstyrte medier, og pålegget vil dermed i noen grad være egnet til å
svekke meningsdannelsen.
(65) Ved den konkrete vurderingen av hvor tungt dette gjør seg gjeldende i saken her, er jeg
enig med lagmannsretten i at utleveringspålegget er nøkternt og begrenset. Det gjelder
opplysninger om én enkelt bruker, som allerede er siktet av politiet, tre dagers lesehistorikk
og IP-adresser knyttet til ett enkelt telefonnummer. Det spiller også inn at politiet først
begjærte opplysningene utlevert som et sekundært etterforskingsskritt etter at den siktedes
egne digitale enheter hadde blitt undersøkt. Alt dette bidrar til å begrense den negative
effekten på ytringsfriheten.
(66) Samlet sett mener jeg derfor at lagmannsrettens konkrete rettsanvendelse var korrekt slik
saken da stod. Ved avveiningen av de motstridende interessene legger jeg særlig vekt på
samfunnets behov for oppklaring av alvorlige brannstiftelser, og på at utleveringspålegget
var målrettet og begrenset.
(67) For Høyesterett står saken likevel i en annen stilling. Når det også tas hensyn til at den
siktede som utleveringspålegget gjelder, nå har erkjent å ha stiftet brannen, svekkes
politiets behov for opplysningene som er begjært utlevert. Med erkjennelsen har siktede
uansett knyttet seg til brannen.
(68) Mitt syn er etter dette at i den situasjonen som nå foreligger, kan samfunnsmessige hensyn
ikke veie opp for inngrepet i ytringsfriheten. Utleveringspålegget kan da ikke anses som
nødvendig i et demokratisk samfunn og er et uforholdsmessig inngrep, jf. EMK artikkel
10 nr. 2 og straffeprosessloven § 170 a.
HR-2025-1188-A, (sak nr. 25-037357STR-HRET)

11
Konklusjon og sakskostnader
(69) Jeg har kommet til at anken må tas til følge, og beslutningen om utleveringspålegg må
oppheves.
(70) Tvisteloven kapittel 20 om sakskostnader gjelder analogisk for andre enn siktede som har
måttet forsvare seg mot tvangsinngrep, jf. HR-2021-1436-A avsnitt 51. Fædrelandsvennen
AS har fått medhold og har krav på å få erstattet sakskostnadene for Høyesterett etter
hovedregelen i tvisteloven § 20-2. Dette gjelder selv om saken ved Høyesteretts
behandling har stått i en annen stilling enn tidligere.
(71) Til grunn for kravet på 453 900 kroner eksklusiv merverdiavgift – Fædrelandsvennen har
fradragsrett – ligger til sammen 110 timers arbeid med en timepris som varierer fra
3 680 kroner til 5 300 kroner. Ankeforhandlingen i Høyesterett varte i halvannen rettsdag.
Kravet legges til grunn som nødvendige kostnader, jf. tvisteloven § 20-5.
(72) Ut fra mitt syn på saken finner jeg ikke grunn til å tilkjenne sakskostnader for tingretten og
lagmannsretten.
(73) Jeg stemmer for denne
K J E N N E L S E :
1. Beslutningen om utleveringspålegg oppheves.
2. I sakskostnader for Høyesterett betaler staten ved Justis- og
beredskapsdepartementet til Fædrelandsvennen AS
453 900 – firehundreogfemtitretusennihundre – kroner innen 2 – to – uker fra
forkynnelsen av kjennelsen.
3. Sakskostnader for tingretten og lagmannsretten tilkjennes ikke.
(74) Dommer Bergh: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(75) Dommer Thyness: Likeså.
(76) Dommer Poulsen: Likeså.
(77) Dommer Webster: Likeså.
HR-2025-1188-A, (sak nr. 25-037357STR-HRET)

12
(78) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
K J E N N E L S E :
1. Beslutningen om utleveringspålegg oppheves.
2. I sakskostnader for Høyesterett betaler staten ved Justis- og
beredskapsdepartementet til Fædrelandsvennen AS
453 900 – firehundreogfemtitretusennihundre – kroner innen 2 – to – uker fra
forkynnelsen av kjennelsen.
3. Sakskostnader for tingretten og lagmannsretten tilkjennes ikke.
HR-2025-1188-A, (sak nr. 25-037357STR-HRET)