Dato: 2025-12-18

Sammendrag: Høyesterett har i to dommer tatt stilling til om skadeverk begått i forbindelse med demonstrasjoner mot regjeringens oljepolitikk kan føre til straffrihet. Høyesterett kom i begge sakene til at det må reageres med fengselsstraff.

I sakene var det spørsmål om handlingene var om skadeverket skulle anses som grovt, om handlingene var vernet av Grunnloven eller internasjonale konvensjoner, og hvilken straff som eventuelt skulle idømmes. En av sakene gjaldt også erstatningsansvaret.

I den ene saken hadde to klimaaktivister tilknyttet Stopp Oljeletinga tilgriset Monolitten og seks andre statuer i Vigelandsanlegget med oransje maling. Høyesterett kom til at skadeverket var grovt, jf. straffeloven § 352. Verken Grunnloven, EMK eller Århuskonvensjonen kunne lede til straffrihet eller utelukke fengselsstraff. Fengselsstraffen ble fastsatt til henholdsvis 50 og 45 dager.

Den andre saken gjaldt to andre personer med tilknytning til Stopp Oljeletinga som hadde sprøytet maling på fasaden til Klima- og miljødepartementet (KLD). Også her har Høyesterett kommet til at skadeverket var grovt. Handlingene medførte betydelige skader. Fengselsstraffen ble fastsatt til henholdsvis 33 og 30 dager.

I begge sakene forkastet Høyesterett ankene over lovanvendelsen under skyldspørsmålet. Allmennpreventive hensyn tilsier at det i slike saker ikke er grunnlag for å idømme samfunnsstraff. I saken som gjaldt skadeverk på Klima- og miljødepartementets fasade, ble erstatningsbeløpet fastsatt i lagmannsrettens dom ikke endret.

Begge dommene gir veiledning om grensedragningen mellom skadeverk og grovt skadeverk, og om rekkevidden av vernet etter Grunnloven § 100, § 101, EMK artikkel 10 og artikkel 11 og Århuskonvensjonen ved demonstrasjoner der deltakerne forsettlig begår skadeverk for å skape oppmerksomhet om sitt syn.

D O M
avsagt 18. desember 2025 av Høyesterett i avdeling med
dommer Aage Thor Falkanger
dommer Espen Bergh
dommer Cecilie Østensen Berglund
dommer Borgar Høgetveit Berg
dommer Knut Erik Sæther
HR-2025-2523-A, (sak nr. 25-130655STR-HRET)
Anke over Borgarting lagmannsretts dom 20. juni 2025
I.
A (advokat Anders Morten Brosveet)
B (advokat Bendik Falch-Koslung)
mot
Påtalemyndigheten (statsadvokat Geir Evanger)
II.
Påtalemyndigheten (statsadvokat Geir Evanger)
mot
A (advokat Anders Morten Brosveet)
B (advokat Bendik Falch-Koslung)

2
III.
A (advokat Anders Morten Brosveet)
B (advokat Bendik Falch-Koslung)
mot
Kongensgate 18–20 AS
Gjensidige Forsikring ASA (advokat Merete Anita Utgård)
IV.
Gjensidige Forsikring ASA (advokat Merete Anita Utgård)
mot
A (advokat Anders Morten Brosveet)
B (advokat Bendik Falch-Koslung)
HR-2025-2523-A, (sak nr. 25-130655STR-HRET)

3
S T E M M E G I V N I N G
(1) Dommer Bergh:
Sakens spørsmål og bakgrunn
(2) Saken gjelder straff og erstatningsansvar etter at to personer sprøytet maling over fasaden
til Klima- og miljødepartementet som en protest mot norsk olje- og gasspolitikk. Det er
blant annet spørsmål om handlingene nyter vern etter Grunnloven og internasjonale
konvensjoner.
(3) I juli 2024 ble det tatt ut tiltale mot A og B for blant annet grovt skadeverk, jf. straffeloven
§ 352 første ledd, jf. § 351 første ledd. Grunnlaget er følgende:
«Torsdag 2. november 2023 ca. kl. 08.45 i Kongens gate 18 i Oslo etter forutgående
avtale og planlegging, sprayet de maling på yttervegger, vinduer og inngangsdør
tilhørende Klima- og miljødepartementet, eller medvirket til dette.»
(4) B ble i tillegg tiltalt for to handlinger ved andre anledninger – ett tilfelle av
ordensforstyrrelse, jf. straffeloven § 181 første ledd, jf. § 15, og ett tilfelle av å ha unnlatt å
rette seg etter pålegg fra politiet, jf. politiloven § 30 nr. § 1, jf. § 5.
(5) Ved Oslo tingretts dom 17. oktober 2024 ble de to dømt i samsvar med tiltalen. Straffen
ble for A satt til fengsel i 19 dager og for B til fengsel i 21 dager. Samtidig ble de som
følge av skadeverket dømt til å betale erstatning til Gjensidige Forsikring ASA
(Gjensidige) og gårdeieren, Kongensgate 18–20 AS, med til sammen 200 000 kroner.
(6) A, B og påtalemyndigheten anket dommen. A, B og påtalemyndigheten på vegne av
Gjensidige krevde også ny behandling av erstatningskravene. Anken fra B over
skyldspørsmålet omfattet bare tiltalen post I. Skyldspørsmålet for de øvrige tiltalepostene
mot henne er derfor endelig avgjort ved tingrettens dom.
(7) Borgarting lagmannsrett avsa 20. juni 2025 dom med slik domsslutning:
«1. A, født 00.00.1990, dømmes for overtredelse av straffeloven § 352 første
ledd, jf. § 15, til samfunnsstraff i 40 – førti – timer med en
gjennomføringstid på 120 – hundreogtjue – dager, subsidiært
40 – førti – dager fengsel.
2. B, født 00.00.2001, dømmes for overtredelse av straffeloven § 352 første
ledd, jf. § 15, og for de forhold som er endelig avgjort ved Oslo tingretts
dom 17. oktober 2024, jf. straffeloven § 79 bokstav a, til samfunnsstraff i
42 – førtito – timer med en gjennomføringstid på
120 – hundreogtjue – dager, subsidiært 42 – førtito – dager fengsel.
3. A og B dømmes in solidum til å betale
1 165 884 – énmillionetthundreogsekstifemtusenåttehundreogåttifire –
kroner i skadeserstatning til Gjensidige Forsikring ASA innen 2 – to – uker
fra forkynnelsen av dommen.
HR-2025-2523-A, (sak nr. 25-130655STR-HRET)

4
4. A og B dømmes in solidum til å betale 50.000 – femtitusen – kroner i
skadeserstatning til Kongensgate 18–20 AS innen 2 – to – uker fra
forkynnelsen av dommen.»
(8) A, B og påtalemyndigheten anket til Høyesterett. Ankene fra A og B gjaldt lovanvendelsen
under skyldspørsmålet for tiltalen post I, saksbehandlingen og straffutmålingen. De krevde
også ny behandling av erstatningskravene. Påtalemyndighetens anke gjaldt
straffutmålingen.
(9) Ved Høyesteretts ankeutvalgs beslutning 30. september 2025 (HR-2025-1917-U) ble de
tiltaltes anker over lovanvendelsen under skyldspørsmålet og straffutmålingen fremmet til
behandling. Også påtalemyndighetens anke ble fremmet. Det ble gitt samtykke til ny
behandling av erstatningskravene i straffesaken for Høyesterett «for så vidt gjelder
lovanvendelsen».
(10) Gjensidige Forsikring ASA innga 21. oktober 2025 prosesskriv med «motanke … ved
behandling av det sivile erstatningskravet som er inntatt i nærværende straffesak».
Høyesteretts ankeutvalg avsa 31. oktober 2025 beslutning (HR-2025-2148-U), der
slutningen lød slik:
«Det gis samtykke til ny behandling av erstatningskravene i straffesaken for
Høyesterett for så vidt gjelder lovanvendelsen. For øvrig gis det ikke samtykke til ny
behandling av erstatningskravene.»
(11) Ankeutvalget uttalte i beslutningen blant annet:
«Ankeutvalget samtykker i ny behandling av erstatningskravene i straffesaken for så
vidt gjelder lovanvendelsen. Det er noe uklart om begjæringen fra Gjensidige
Forsikring ASA også retter seg mot lagmannsrettens saksbehandling. Utvalget finner
uansett enstemmig at det ikke er tilstrekkelig grunn til å gi samtykke til ny behandling
av erstatningskravene for så vidt gjelder saksbehandlingen.»
(12) A og B har i korte trekk gjort gjeldende:
(13) Det er ikke grunnlag for å domfelle etter en strengere bestemmelse enn straffeloven
§ 353 andre ledd, som gjelder tilsmussing av en gjenstand.
(14) Handlingene er vernet etter Grunnloven § 100 og § 101, Den europeiske
menneskerettskonvensjon (EMK) artikkel 10 og artikkel 11, samt Århuskonvensjonen
artikkel 3 nr. 8. Ubetinget fengsel vil uansett være uforholdsmessig.
(15) Erstatningskravet må settes ned. Dette begrunnes både med tapsbegrensningsplikten, med
vilkårene om årsakssammenheng og adekvans og med lempingsregelen. Erstatningsplikten
og straffen må samlet uansett ikke utgjøre et uforholdsmessig inngrep etter EMK artikkel
11. Gjensidiges utvidelse av erstatningskravet, ved at det kreves et større beløp enn det
som ble påstått i lagmannsretten, må avvises.
HR-2025-2523-A, (sak nr. 25-130655STR-HRET)

5
(16) På vegne av A har forsvareren lagt ned slik påstand:
«Prinsipalt:
1. I lagmannsrettens dom, slutningens punkt 1, gjøres den endring at forholdet
bedømmes etter straffeloven § 353 annet ledd og straffen nedsettes.
2. I lagmannsrettens dom, slutningens punkt 3 og 4, gjøres den endring at
erstatningsbeløpet nedsettes.
Subsidiært:
Lagmannsrettens dom av 20.06.2025 med ankeforhandling oppheves.»
(17) På vegne av B har forsvareren lagt ned slik påstand:
«Prinsipalt:
1. I lagmannsrettens dom, slutningens punkt 2, gjøres den endring at forholdet
bedømmes etter straffeloven § 353 annet ledd, subsidiært etter straffeloven
§ 351, og at straffen nedsettes.
2. I lagmannsrettens dom, slutningens punkt 3 og 4, gjøres den endring at
erstatningsbeløpet nedsettes.
Subsidiært:
Lagmannsrettens dom av 20.06.2025 med ankeforhandling oppheves.»
(18) Påtalemyndigheten har i korte trekk gjort gjeldende:
(19) Handlingene er ikke vernet etter Grunnloven, EMK eller Århuskonvensjonen. Det
foreligger grovt skadeverk, og allmennpreventive hensyn gjør det nødvendig med
ubetinget fengsel.
(20) Påtalemyndigheten har lagt ned slik påstand:
«1. I lagmannsrettens dom gjøres den endring at straffen for B og A settes til
fengsel i 60 – seksti – dager.
2. Subsidiært – de domfeltes anker forkastes.»
(21) Gjensidige Forsikring ASA og Kongensgate 18–20 AS har i korte trekk gjort gjeldende:
(22) Gjensidige og Kongensgate 18–20 AS har krav på erstatning for sitt fulle økonomiske tap.
Det foreligger ikke grunnlag for å sette ned erstatningsbeløpet. De skadelidte kan for
Høyesterett kreve det fulle tapet erstattet selv om påtalemyndigheten i lagmannsretten
fremsatte et lavere krav på vegne av de skadelidte.
(23) Gjensidige Forsikring ASA og Kongensgate 18–20 AS har lagt ned slik påstand:
«1. A og B betaler in solidum erstatning med kroner 2 331 768 til Gjensidige
Forsikring ASA med tillegg av forseinkingsrenter frå og med 14 dagar etter
HR sin dom og til det blir betalt.
HR-2025-2523-A, (sak nr. 25-130655STR-HRET)

6
2. A og B betaler in solidum erstatning med kroner 50 000 til Kongensgate 18–
20 AS med tillegg av forseinkingsrenter frå og med 11.11.2024 og til det blir
betalt.»
(24) Saken er behandlet i sammenheng med en annen straffesak, der dom (HR-2025-2521-A) er
avsagt tidligere i dag. Når det gjelder straffespørsmålet, herunder forholdet til Grunnloven
og internasjonale konvensjoner, reiser den saken langt på vei de samme spørsmålene som
saken her. Jeg vil derfor i betydelig utstrekning vise til og bygge på denne dommen.
Mitt syn på saken
Saksforholdet
(25) Klima- og miljødepartementet holder til i leide lokaler i Kongens gate 18–20 i Oslo. Dette
er en eldre bygning i Kvadraturen i sentrum. Utleier er selskapet Kongensgate 18–20 AS.
Selskapet Malling & Co Forvaltning AS (Malling) står for forvaltning og teknisk drift av
eiendommen.
(26) A og B er engasjert i miljøsaken, og høsten 2023 var de knyttet til organisasjonen «Stopp
Oljeletinga». Når det gjelder bakgrunnen for aksjonen rettet mot Klima- og
miljødepartementet, har de to vist til at NOU 2023: 25 Omstilling til lavutslipp. Veivalg for
klimapolitikken 2050 ble lagt frem av Klimautvalget 2050 den 27. oktober 2023. I
utredningen ble det anbefalt å fase ut norsk olje- og gassutvinning og at letingen burde
stanses inntil videre. A og Bs aksjon var ment som en protest mot uttalelser fra klima- og
miljøministeren kort tid etter at rapporten var fremlagt. Statsråden skal ha uttalt at
oljeletingen skulle fortsette.
(27) Om gjennomføringen av aksjonen har lagmannsretten sitert følgende fra tingrettens dom:
«De tiltalte ville få frem sitt budskap ved å spraye oransje maling på fasaden til
Klima- og miljødepartementets kontor. Oransje er fargen til ‘Stopp Oljeletinga’ og er
en farge som synes godt. Hensikten var å gi et dramatisk uttrykk og skape
oppmerksomhet om miljøsaken, blant annet ved å nå gjennom i media.
Aksjonen ble planlagt i løpet av få dager. Sammen med andre fra organisasjonen,
brukte de tiltalte erfaringer fra sitt kontaktnett som hadde gjennomført lignende
aksjoner i Norge og i andre land. Erfaringene var at malingstyper som var vannbaserte
er godt synlige, samtidig som det er relativt greit å få vasket av i etterkant. Av de rundt
30 aksjonene som var gjennomført i andre land, var det ikke påløpt kostnader til
rengjøring på over 10.000 til 20.000 kroner. Som del av forberedelsen befarte også A
bygget sammen med andre, og han vurderte materialet og overflaten. Ifølge A kjentes
fasaden som glattpolert, og han registrerte at det var store vinduer der maling lett kan
vaskes av. …
Før aksjonen ble malingen tynnet ut med 50 % vann. Hensikten var å få noe farge,
men for øvrig at aksjonen skulle være så skånsom som mulig. Malingen ble helt over i
brannslukningsapparater, som skulle gi en dramatisk effekt. Selve aksjonen ble
gjennomført ved at de tiltalte sprayet malingen fra brannslukningsapparatene mot
fasaden til departementsbygget, mens de gikk langs med fasaden. De sprayet rundt
inngangspartiet og langs hele fasadens forside, og flere meter opp over bakken. De
hengte også opp noen sider fra klimarapporten på fasaden. Aksjonen ble avsluttet ved
HR-2025-2523-A, (sak nr. 25-130655STR-HRET)

7
at de tiltalte satte seg ved inngangspartiet og fortalte om bakgrunnen for aksjonen til
journalister på stedet. Politiet ankom kort tid etterpå, og de tiltalte ble bortvist fra
området.»
(28) Aksjonen fant sted om morgenen 2. november 2023. Den var over på noen minutter.
(29) Lagmannsretten legger til grunn at fasaden ble påført maling i hele byggets bredde på
28 meter, og at de øverste områdene med maling på veggen lå mellom 6 og 8 meter over
bakkenivå. Omfanget av påført maling fremgår av et bilde som er inntatt i lagmannsrettens
dom.
(30) Samme dag som aksjonen skjedde, klarte to ansatte i Malling å fjerne mye av malingen
opp til 2,5 til 3 meters høyde, likevel slik at det gjensto maling og malingrester enkelte
steder. I forbindelse med erstatningskravet har lagmannsretten vurdert at det ikke kan
reises innvendinger mot at maling høyere opp ikke ble forsøkt fjernet samme dag.
Bakgrunnen for at dette ikke lot seg gjøre, var blant annet at det går et trikkespor i
Kongens gate med strømførende kjøreledning i lav høyde.
(31) På ettermiddagen 2. november ble det besluttet å overlate det videre arbeidet til fagfolk, og
det ble inngått en avtale med selskapet Ellingard. Om dette heter det i lagmannsrettens
dom:
«Ellingard var første gang på befaring 6. november 2023. Deres arbeid på stedet kom
ikke i gang før rundt månedsskiftet januar/februar 2024. Om bakgrunnen for at det tok
så lang tid før arbeidet kom i gang, har prosjektleder C vist til flere ulike forhold. Det
ble besluttet at det skulle benyttes stillas, og det måtte da søkes om tillatelse hos Oslo
kommune ved Bymiljøetaten. Ellingard vurderte i samråd med sin underleverandør
Trafikkjentene AS, som skulle gi bistand knyttet til trafikkavvikling og søknader til
offentlige myndigheter i den forbindelse, at et pågående byggearbeid på motsatt side
av Kongens gate, litt lenger nede i gaten, ville medføre at kommunen ikke ville gi
tillatelse så lenge de arbeidene pågikk. Derfor ventet Ellingard med å søke tillatelse til
arbeidene på den andre siden av gaten var avsluttet. Videre var det i veibanen rett
utenfor fasaden et beredskapsspor for trikken med strømførende kjøreledning. I denne
forbindelse la Ellingard til grunn at det var nødvendig å innhente avklaringer fra
Sporveien. En ytterligere kompliserende faktor var DSS’ (Departementenes
sikkerhets- og serviceorganisasjon) ulike krav knyttet til sikkerhet og drift av alarmer,
nødutganger mv., som gjorde prosjektet og behovet for planlegging mer omfattende.
I tidsrommet fra månedsskiftet januar/februar til månedsskiftet februar/mars 2024
pågikk arbeidene med fjerning av malingrestene. Det var Ellingard som var Mallings
kontraktspart og stod for planleggingen og prosjektledelsen. Ellingard fikk bistand fra
flere underleverandører. Kostnadene ble betydelig høyere enn Ellingard hadde anslått
på forhånd. En ytterligere medvirkende årsak til at kostnadene ble høye, i tillegg til de
forholdene som allerede er fremhevet, var at det ble kaldt i været i anleggsperioden.
Den samlede kostnaden for Malling endte til slutt på mellom 2,3 og 2,5 millioner
kroner. …
Kongensgate 18–20 AS hadde bygget forsikret hos Gjensidige Forsikring ASA
(heretter Gjensidige) og meldte 9. august 2024 inn et krav på i overkant av 2,45
millioner kroner. Gjensidige utbetalte totalt 2 331 768 kroner til Kongensgate
18–20 AS … . I henhold til forsikringsavtalen var det en egenandel for Kongensgate
18–20 AS på 50 000 kroner.»
HR-2025-2523-A, (sak nr. 25-130655STR-HRET)

8
Domfellelse for grovt skadeverk, jf. straffeloven § 352
Utgangspunktene
(32) Det følger av straffeloven § 351 første ledd at «den som skader, ødelegger, gjør ubrukelig
eller forspiller en gjenstand som helt eller delvis tilhører en annen», kan straffes for
skadeverk. Jeg ser det som klart at bestemmelsen om «mindre skadeverk» i straffeloven
§ 353 ikke kommer til anvendelse her, slik det også er lagt til grunn for det tilsvarende
spørsmålet i HR-2025-2521-A avsnitt 28.
(33) Lagmannsretten har domfelt for grovt skadeverk, jf. straffeloven § 352. Innholdet i denne
bestemmelsen er nærmere beskrevet i HR-2025-2521-A avsnitt 16 til 25. Som det er
redegjort for der, er det avgjørende en helhetsvurdering hvor det særlig skal legges vekt på
de momentene som er nevnt i § 352 første ledd bokstav a til d. Dersom ett av disse
momentene foreligger, vil skadeverket normalt bli regnet som grovt.
(34) Det alminnelig skyldkravet – forsett – gjelder i denne sammenheng, jf. straffeloven § 21.
Vurderingen av om handlingen er grov, kan bare bygge på omstendigheter som omfattes av
gjerningspersonens forsett, jf. straffeloven § 25.
Skadeverkets omfang
(35) Det følger av § 352 første ledd bokstav b at det ved vurderingen av om skadeverket er
grovt, skal legges vekt på om skaden er av et «stort omfang». I forarbeidene til
bestemmelsen, Ot.prp. nr. 22 (2008–2009) punkt 16.9, er dette utdypet slik:
«Med skadeverkets ‘omfang’ i bokstav b siktes det som i straffeloven 1902 § 292 til
en skjønnsmessig vurdering av fortrinnsvis det økonomiske omfang, men også det
fysiske omfang kan få betydning.»
(36) Ved vurderingen av om skaden har et stort økonomisk omfang, kan det hentes en viss
veiledning fra praksis knyttet til andre straffebestemmelser. Etter straffeloven
§ 372 bokstav a skal det for spørsmålet om det foreligger grovt bedrageri, legges vekt på
om bedrageriet har hatt til følge «betydelig økonomisk skade». Denne samme
formuleringen er benyttet i andre straffebestemmelser om formuesforbrytelser. Det følger
av HR-2021-2580-A avsnitt 50 til 55 at grensen etter slike bestemmelser i mange år var på
rundt 100 000 kroner, men at den nå er hevet til 1,5 ganger folketrygdens grunnbeløp (G)
på handlingstiden.
(37) Kriteriet i § 352 første ledd bokstav b – «stort omfang» – er likevel ikke det samme som
«betydelig økonomisk skade». For det første kan det, slik det er presisert i forarbeidene, i
tillegg til det økonomiske også tas hensyn til skadens fysiske omfang. For det andre gir
forskjellen i lovens ordlyd holdepunkter for at terskelen, selv om vurderingen begrenses til
økonomisk omfang, ligger lavere enn 1,5 G.
(38) Lagmannsretten uttaler følgende om forsettet knyttet til det økonomiske omfanget av
skaden:
«Som lagmannsretten har vært inne på tidligere i dommen, er det ubestridt at de
faktiske kostnadene ved å få fjernet malingen fra bygningens fasade, endte på i
HR-2025-2523-A, (sak nr. 25-130655STR-HRET)

9
overkant av 2,3 millioner kroner. Det er imidlertid bare den delen av det økonomiske
omfanget som omfattes av de tiltaltes forsett, som kan tillegges vekt som et moment
ved vurderingen av om de tiltalte kan straffes etter straffeloven § 352 første ledd. De
tiltalte har begge erkjent at de holdt det for mulig at kostnadene ved å fjerne malingen
ville bli inntil 30 000 kroner, og at de begge tok et standpunkt om å gjennomføre
aksjonen selv om dette skulle være tilfelle. Dermed foreligger det i alle fall forsett i
form av dolus eventualis knyttet til et økonomisk omfang på 30 000 kroner.»
(39) Høyesterett må legge lagmannsrettens bevisvurdering til grunn. Vurderingen av om skaden
er av et «stort omfang», må dermed bygge på at de tiltaltes forsett når det gjelder det
økonomiske omfanget av skaden, var begrenset til 30 000 kroner.
(40) Ved sin videre vurdering viser lagmannsretten til det fysiske omfanget av skadene. Retten
uttaler:
«Som redegjort for over, har også det fysiske omfanget av skadene utover det rent
økonomiske, betydning. I dette tilfellet har de tiltalte nedsprutet en bygningsfasade
ved hjelp av hvert sitt brannslukningsapparat som, basert på de tiltaltes forklaringer,
hver inneholdt om lag fem liter utblandet maling (halvparten vann og halvparten
maling). Denne blandingen sprutet de utover en fasade som var cirka 28 meter lang,
og opp til minst 6 meters høyde. Bygningsfasaden inneholdt en hel del elektroniske
installasjoner som døråpnere, kortlesere og overvåkningskameraer. Videre var det en
rekke vinduer og flere dører, og en hel del metallbeslag i tilknytning til disse. I
bygningens andre etasje var det flere innrykninger – altså deler av bygningen som går
innover i forhold til fasaden. Det vises til bildet av fasaden inntatt ovenfor. At
bygningen hadde vinduer, dører og metallbeslag i tilknytning til disse var noe de
tiltalte selv kunne se og var klar over, og de dekkes utvilsomt av de tiltaltes forsett.»
(41) Slik jeg ser det, beskriver lagmannsretten her skader med et betydelig fysisk omfang, som
etter rettens bevisvurdering også omfattes av de tiltaltes forsett. A og B brukte
brannslukningsapparater fylt med maling over en stor fasade med forskjellige
bygningsdeler og tekniske installasjoner. Jeg bemerker at selv om de tiltalte hadde et ønske
om å begrense skadene, ble det brukt alminnelig maling uten andre tilpasninger enn at den
ble blandet ut med 50 prosent vann. Lagmannsrettens bevisvurdering må forstås slik at
handlingene hadde et betydelig skadepotensial, og at de tiltalte var klar over dette.
(42) I sin videre vurdering går lagmannsretten inn på om de tiltaltes forsett også omfattet at det
ville være igjen synlige og skjemmende malingrester etter at fasaden var vasket med
høytrykksspyler. Jeg ser ikke grunn til å gå inn på denne delen av lagmannsrettens
drøftelse. Det er tale om et underspørsmål som uansett har liten betydning for den samlede
vurderingen av om det her foreligger grovt skadeverk.
(43) Etter mitt syn taler det fysiske omfanget av skadeverket, slik det beskrives i det jeg har
sitert fra lagmannsrettens dom, klart i retning av at det foreligger grovt skadeverk. Det er
da ikke avgjørende at det økonomiske omfanget så langt det omfattes av de tiltaltes forsett,
30 000 kroner, ikke alene er tilstrekkelig til å konstatere at skaden har et «stort omfang».
Skadeverkets objekt
(44) Etter straffeloven § 352 første ledd bokstav a skal det ved avgjørelsen av skadeverket er
grovt, legges særlig vekt på «skadeverkets art og objekt». I HR-2025-2521-A avsnitt 18 er
HR-2025-2523-A, (sak nr. 25-130655STR-HRET)

10
det, blant annet gjennom sitater fra forarbeidene, gitt en generell redegjørelse for innholdet
i denne bestemmelsen.
(45) Skadeverket i saken her rettet seg mot et departement med lokaler i en leid bygning. De
alternativene i bokstav a som det i første rekke er grunn til å vurdere, er om bygningen kan
anses å være til «alminnelig nytte» eller har «nasjonal» verdi. Slik det er beskrevet i HR-
2025-2521-A avsnitt 18, fremheves det i Ot.prp. nr 22 (2008–2009) punkt 16.9 som et
moment om gjenstanden har en «viktig funksjon, betydning eller verdi» for «den krets av
personer som har nytte av den». Videre heter det på dette stedet i proposisjonen:
«Av sentral betydning er det også om skadeverket retter seg mot offentlig infrastruktur
som vei, kollektivtrafikk mv., eller institusjoner eller bygninger som fyller viktige
samfunnsfunksjoner (sykehus, politibygg, skolebygg, mv.).»
(46) Eksemplene her kan tyde på at man sikter til offentlige bygninger med virksomheter som
er av betydning for befolkningens dagligliv mer enn til bygninger som er knyttet til
offentlige styringsfunksjoner. Departementene har imidlertid en viktig rolle innenfor
statsstyret. Dette må ha betydning ved vurderingen av om skadeverket er grovt, selv om en
alminnelig departementsbygning ikke synes å ligge i kjernen av anvendelsesområdet for
§ 352 første ledd bokstav a.
Samlet vurdering
(47) Straffeloven § 352 første ledd bokstav c er ikke aktuell i saken her. Jeg kan heller ikke se
at bokstav d har vesentlig betydning. Jeg viser i denne sammenheng til HR-2025-2521-A
avsnitt 21 og 34. Skadeverket er begått av flere, og det trekker i retning av at det er grovt.
Skadeverket har også et samordnet preg, men det ligger fjernt fra den organiserte
kriminaliteten lovgiveren primært har ønsket å ramme.
(48) Etter en samlet vurdering er jeg likevel kommet til at skadeverket må anses som grovt. Jeg
legger da særlig vekt på det fysiske omfanget av skadeverket, som også innebar potensial
for betydelig økonomisk skade.
Er handlingene vernet av Grunnloven og folkerettslige konvensjoner?
(49) De spørsmålene denne saken reiser om forholdet til Grunnloven, EMK og
Århuskonvensjonen, er i det vesentlige de samme som er behandlet i HR-2025-2521-A.
Det er betydelige likhetstrekk mellom sakene, og jeg viser derfor i hovedsak til drøftelsen i
den avgjørelsen, som er avsagt tidligere i dag.
(50) Et særlig forhold i saken her er at skadeverket retter seg mot det departementet som er
ansvarlig for politikken på det området som protesten er knyttet til. Slik jeg har redegjort
for, har A og B forklart at aksjonen var ment som en protest mot uttalelser som klima- og
miljøministeren hadde kommet med kort tid i forveien.
(51) Som det er beskrevet i HR-2025-2521-A avsnitt 66, er det et moment ved vurderingen av
forholdsmessigheten om det er en sammenheng mellom budskapet og den som
demonstrasjonen retter seg mot. Det er utvilsomt situasjonen her. Når handlingene i dette
HR-2025-2523-A, (sak nr. 25-130655STR-HRET)

11
tilfellet består i omfattende skadeverk, kan jeg likevel ikke se at dette momentet kan ha
vesentlig vekt ved den samlede vurderingen av om straffereaksjonen er forholdsmessig.
Det gjelder selv om det idømmes ubetinget fengsel.
(52) Når skadeverket har et slikt omfang som her, kan jeg heller ikke se at det er av vesentlig
betydning ved vurderingen av forholdsmessigheten at handlingen var rettet mot en
bygning, og ikke som i HR-2025-2521-A mot fredede kunstverk. Også her dreier det seg
om en bevisst, grov krenkelse av andres eiendomsrett. De tiltalte hadde utvilsomt andre
muligheter til å gi uttrykk for sitt syn innenfor de vide rammene som gjelder for vernet om
ytrings- og forsamlingsfriheten.
(53) Forsvarerne har videre vist til at vurderingen av forholdsmessighet etter praksis fra Den
europeiske menneskerettsdomstol (EMD) skal skje ut fra myndighetenes samlede tiltak,
jf. HR-2025-2521-A avsnitt 67. Det gjøres gjeldende at det i saken her medfører at
fastsettelsen av straff og ileggelsen av erstatningsansvar må sees i sammenheng.
(54) Jeg er ikke enig i dette. Erstatningskravet må vurderes etter rent privatrettslige regler.
Grunnlaget for kravet er at A og B har voldt skade på eiendom som tilhører det private
selskapet Kongensgate 18–20 AS. Selskapet er ved dette påført et økonomisk tap. Dette
tapet er dekket av et forsikringsselskap, og selskapet har deretter fremmet et regresskrav
overfor A og B.
(55) Kravet er ikke en reaksjon fra det offentlige overfor A og B. At kravet i dette tilfellet
behandles i samme rettssak som kravet om straff, skyldes utelukkende at prosessreglene i
enkelte tilfeller tillater behandling av sivile krav i tilknytning til en straffesak. Det er ikke
tvilsomt at erstatningskravet er et sivilt krav som også kunne vært behandlet utenrettslig
eller i en alminnelig sivil rettssak, uavhengig av straffesaken.
(56) Forsvarerne har i denne sammenheng vist til EMDs dom 15. februar 2005 Steel og Morris
mot Storbritannia. Den saken gjaldt imidlertid oppreisning for ærekrenkelser, der
oppreisningen klart hadde et formål utover erstatning for økonomisk tap, se blant annet
dommen avsnitt 45 og 96. At plikten til å betale oppreisning i en slik sak var et inngrep
etter EMK artikkel 10, og at oppreisningen dermed omfattes av
forholdsmessighetsvurderingen, har etter mitt syn ikke overføringsverdi til situasjonen i
vår sak.
(57) Mitt syn er etter dette at det inngrepet i ytrings- og forsamlingsfriheten som fengselsstraff
for skadeverket innebærer, er forenlig med Grunnloven § 100 og EMK artikkel 10, tolket
og anvendt i lys av EMK artikkel 11. Lengden på fengselsstraffen, som må stå i et rimelig
forhold til lovbruddet, kommer jeg tilbake til under straffutmålingen.
(58) Jeg ser det som klart at konvensjonen om tilgang til miljøinformasjon, allmenn deltakelse i
beslutningsprosesser og tilgang til rettsmidler i saker vedrørende miljø
– Århuskonvensjonen – fra 1998 i alle fall ikke kan gi et mer omfattende vern enn det som
følger av Grunnloven og EMK. Jeg viser til drøftelsen i HR-2025-2521-A avsnitt 77 til 85.
HR-2025-2523-A, (sak nr. 25-130655STR-HRET)

12
Straffutmålingen
(59) De grunnleggende utgangspunktene og foreliggende rettspraksis av betydning for
utmålingen av straff for grovt skadeverk er behandlet i HR-2025-2521-A avsnitt 86 til 89.
(60) Handlingene i saken her er langt på vei av samme karakter som i HR-2025-2521-A. De er
likevel noe mindre alvorlige ved at de rettet seg mot et kontorbygg og ikke mot kunstverk
av nasjonal og historisk verdi. Samtidig ledet handlingene her faktisk til betydelige skader.
(61) Saksbehandlingstiden i saken her er ikke så lang at den gir grunnlag for reduksjon i
straffen.
(62) Lagmannsretten har gitt et fradrag i straffen for tilståelse med omtrent ti prosent. Jeg kan
ikke se at det er grunnlag for et slikt fradrag. Handlingene ble begått for å vekke
oppmerksomhet, og tilståelsen kan ikke ha hatt nevneverdig betydning for
etterforskningen.
(63) Jeg er kommet til at straffen for handlingene i tiltalen post I i utgangspunktet bør settes til
fengsel i 30 dager for begge.
(64) Lagmannsretten har anvendt samfunnsstraff. Det følger imidlertid av straffeloven
§ 48 bokstav b at slik straff ikke skal anvendes når hensynet til straffens formål taler mot
en reaksjon i frihet. Etter mitt syn gjør allmennpreventive hensyn seg sterkt gjeldende i en
sak som dette, slik at det ikke er grunnlag for samfunnsstraff.
(65) For B skal det i tillegg utmåles straff for de forholdene som er avgjort ved tingrettens dom.
Jeg er enig med lagmannsretten i at dette gir grunn til å gjøre et mindre tillegg i
fengselsstraffen, og går inn for at samlet straff for henne settes til fengsel i 33 dager.
(66) Fengselsstraffene er etter mitt syn nødvendige i et demokratisk samfunn, jf. Grunnloven
§ 100 og EMK artikkel 10 tolket og anvendt i lys av EMK artikkel 11. En mindre
inngripende reaksjon vil ikke være tilstrekkelig ut fra de hensyn straffen skal ivareta.
Erstatningskravene
Oversikt
(67) Som det fremgår av det jeg har gjennomgått, har Gjensidige utbetalt 2 331 768 kroner til
Kongensgate 18–20 AS til dekning av påførte kostnader ved utbedringsarbeidene.
Gårdeierselskapet har selv dekket en egenandel på 50 000 kroner.
(68) Gjensidige og Kongensgate 18–20 AS har som fornærmede fremmet erstatningskrav mot
A og B til behandling i forbindelse med straffesaken etter reglene i straffeprosessloven
kapittel 29. Kravet fra Gjensidige er et regresskrav i medhold av skadeserstatningsloven
§ 4-3. I tingretten og lagmannsretten fremmet påtalemyndigheten kravene på vegne av de
fornærmede, jf. straffeprosessloven § 428 første ledd tredje punktum. For Høyesterett har
de fornærmede vært representert ved privat advokat, jf. straffeprosessloven § 107 f.
HR-2025-2523-A, (sak nr. 25-130655STR-HRET)

13
(69) Det fremgår av tingrettens dom at påtalemyndigheten la ned påstand om erstatning til
Gjensidige med 1 200 000 kroner, altså et lavere beløp enn selskapets tap. Dette må forstås
slik at aktor på vegne av Gjensidige aksepterte at erstatningen skulle lempes. Etter å ha
anvendt tapsbegrensningsregelen i skadeserstatningsloven § 5-1 andre ledd og
lempingsregelen i skadeserstatningsloven § 5-2 tilkjente tingretten Gjensidige erstatning
med 150 000 kroner. Kongensgate 18–20 AS ble tilkjent 50 000 kroner.
(70) For lagmannsretten krevde A, B og Gjensidige ny behandling av erstatningskravene. A og
B krevde nedsettelse av erstatningen, likevel slik at et samlet krav fra de to selskapene på
inntil 30 000 kroner ble akseptert. Gjensidige krevde høyere erstatning enn det som ble
tilkjent i tingretten. Påtalemyndigheten la på vegne av Gjensidige ned påstand om
erstatning etter rettens skjønn, oppad begrenset til
1 200 000 kroner. Påstanden ble begrunnet med at det er rimelig å lempe ansvaret med
50 prosent.
(71) Lagmannsretten kom til at det ikke var grunnlag for å sette erstatningen ned etter regelen
om tapsbegrensningsplikt i skadeserstatningsloven § 5-1 andre ledd. Derimot mente retten
at det skulle gjøres lemping etter skadeserstatningsloven § 5-2. Lagmannsretten fant ikke
grunn til større lemping enn det som fulgte av påstanden nedlagt på vegne av Gjensidige,
50 prosent. Beløpet i domsslutningen utgjør nøyaktig halvparten av kravet fra Gjensidige.
Jeg bemerker at selv om beløpet er noe lavere enn beløpsangivelsen i påstanden, må det
tilkjente beløpet anses i samsvar med påstanden ved at det bygger på lemping med
50 prosent.
(72) Som jeg har redegjort for, har Høyesteretts ankeutvalg etter begjæringer fra A, B og
Gjensidige samtykket i ny behandling av erstatningskravene i straffesaken for Høyesterett
når det gjelder lovanvendelsen.
Kan Høyesterett fastsette et høyere erstatningsbeløp enn det som ble tilkjent i
lagmannsretten?
(73) Gjensidige har for Høyesterett krevd erstatning for sitt fulle økonomiske tap. Selskapet
krever dermed et vesentlig høyere beløp enn det som ble krevd i tingretten og
lagmannsretten.
(74) A og B har gjort gjeldende at Gjensidige ved behandlingen i Høyesterett ikke kan kreve et
høyere beløp enn det som ble påstått i lagmannsretten. Det er blant annet vist til de snevre
rammene for utvidelse av påstanden i en sivil ankesak som følger av tvisteloven § 29-4
tredje ledd.
(75) Adgangen til behandling av sivile krav i en straffesak når straffedommen er anket, er
regulert i straffeprosessloven § 434. Første og andre ledd i denne bestemmelsen lyder slik:
«Ved anke over dom i straffesaken kan partene kreve ny behandling også av de sivile
krav dersom vilkårene i §§ 427 til 433 er oppfylt og anken gjelder
a. bevisbedømmelsen under skyldspørsmålet,
b. avgjørelsen om straff eller rettsfølge som nevnt i § 2 første ledd nr. 1, og det
ikke er til vesentlig ulempe å behandle kravet under ankeforhandlingen, eller
c. andre ankegrunner, og ankedomstolen samtykker i samlet behandling.
HR-2025-2523-A, (sak nr. 25-130655STR-HRET)

14
I sak for Høyesterett gjelder § 323 tilsvarende.»
(76) Bestemmelsen gir rett til «ny behandling» av sivile krav. Det bygger utvilsomt på et
bevisst valg at betegnelsen «anke» ikke er benyttet i denne sammenheng. At det kan kreves
«ny behandling», må ved anke til lagmannsretten forstås slik at det, forutsatt at de
vilkårene som ellers følger av § 434 er oppfylt, også er adgang til å til å fremsette nye krav
eller å utvide et krav i forhold til det som ble krevd i tingretten. Dette følger
forutsetningsvis av § 434 femte ledd tredje punktum, som gir saksbehandlingsregler for
«begjæring om behandling av krav som ikke tidligere har vært satt frem». Jeg kan ikke se
at bestemmelsen i tvisteloven § 29-4 tredje ledd har betydning i denne sammenheng.
(77) Straffeprosessloven § 434 gjelder i utgangspunktet også når en straffedom ankes til
Høyesterett. Reglene kan likevel ikke anvendes på samme måte.
(78) Dette er blant annet kommet til uttrykk gjennom regelen i § 434 andre ledd om at
straffeprosessloven § 323 gjelder tilsvarende i sak for Høyesterett. Etter § 323 første ledd
kan samtykke til å fremme en anke til behandling i Høyesterett bare gis når anken gjelder
«spørsmål som har betydning utenfor den foreliggende sak, eller det av andre grunner er
særlig viktig å få saken prøvd i Høyesterett». Når bestemmelsen gjelder også for
behandlingen av sivile krav i en straffesak for Høyesterett, er det ikke tvilsomt at adgangen
til å kreve ny behandling av slike krav er vesentlig snevrere enn for lagmannsrettene.
(79) I dette tilfellet har ankeutvalget samtykket i ny behandling av lovanvendelsen knyttet til
erstatningskravene. Det samtykket gjelder, er dermed en overprøving av lagmannsrettens
lovanvendelse. Hvis Høyesterett skulle ta stilling til en påstand om en høyere erstatning
enn det som ble krevd i lagmannsretten, ville det være en fullstendig ny behandling som
ville gå lenger enn en slik overprøving. Jeg kan ikke dermed ikke se at Høyesterett har
adgang til å tilkjenne Gjensidige et høyere erstatningsbeløp enn det selskapet krevde for
lagmannsretten.
(80) Jeg bemerker at en sammenligning med de sivilrettslige reglene i tvisteloven ikke tilsier
noe annet resultat. Man kan tenke seg at A og B ikke hadde anket straffedommen, men i
stedet inngitt særskilt anke over erstatningskravene etter tvistelovens regler,
jf. straffeprosessloven § 434 siste ledd. Det ville i en slik situasjon ikke være adgang for
Gjensidige til å inngi anke eller avledet anke med påstand om et høyere beløp enn det
selskapet krevde i lagmannsretten. Etter tvisteloven § 29-3 første ledd må en anke
begrunnes med «feil» knyttet til noe «som ligger til grunn for avgjørelsen». Når
lagmannsretten har tilkjent erstatning i samsvar med påstanden, foreligger ikke noen feil
som gir grunnlag for anke. Heller ikke bestemmelsen om utvidelse av påstanden i
tvisteloven § 29-4 tredje ledd ville gitt Gjensidige adgang til å kreve et større beløp enn det
som ble krevd i lagmannsretten.
Skal erstatningen settes lavere enn fastsatt av lagmannsretten?
(81) A og B har krevd at erstatningen settes vesentlige lavere enn det beløpet de ble dømt til å
betale i lagmannsretten. Jeg ser i denne sammenheng først på om lagmannsretten har
anvendt reglene om skadelidtes tapsbegrensingsplikt i skadeserstatningsloven § 5-1 nr. 2,
jf. nr. 1 på riktig måte. Etter disse reglene kan erstatningen settes ned eller falle bort
HR-2025-2523-A, (sak nr. 25-130655STR-HRET)

15
dersom «den direkte skadelidte eller erstatningssøkeren har latt være i rimelig utstrekning
… etter evne å begrense skaden».
(82) Lagmannsretten gir som utgangspunkt for sin vurdering en riktig beskrivelse av reglene i
skadeserstatningsloven § 5-1. Retten peker på at gårdeieren, Kongensgate 18–20 AS, må
identifiseres med forvalteren, Malling, ved vurderingen av om tapsbegrensningsplikten er
overholdt. Det fremheves at vurderingen må bygge på at Malling er en profesjonell
eiendomsforvalter. Deretter uttaler lagmannsretten:
«Videre må det vurderes om de pådratte utgiftene til utbedring av skadefølgene er
‘rimelige og nødvendige’, se Rt-1993-1547 og HR-2022-1132-A avsnitt 38. Hva som
er rimelig og nødvendig, må vurderes med utgangspunkt i den påførte skaden og
dennes betydning for skadelidte. I vår sak er det tale om tilgrising av maling på et
departementsbygg, som huser både Klima- og miljødepartementet og Regjeringens
pressesenter (‘Marmorhallen’). Vitnet Rådahl, departementsråd i Klima- og
miljødepartementet, har forklart at departementet mottar en rekke besøk, også fra
utenlandske politikere, og at pressesenteret er i bruk et par ganger i uken. Videre er
bygget i Kongens gate en del av det historiske bymiljøet i kvadraturen.»
(83) Jeg er enig i disse rettslige utgangspunktene. Videre er jeg enig i at de faktiske forholdene
som lagmannsretten trekker frem, er relevante momenter ved vurderingen av om
tapsbegrensningsplikten er overholdt.
(84) Etter dette foretar lagmannsretten en omfattende konkret vurdering. Høyesteretts prøving
er begrenset til lovanvendelsen. Det som kan prøves, er om lagmannsretten har anvendt de
relevante rettslige kriteriene riktig på de faktiske forholdene som lagmannsretten har
funnet bevist.
(85) Lagmannsrettens bevisvurdering er at det ikke hadde vært mulig å gjennomføre full
rengjøring av de berørte delene av fasaden, som altså var i betydelig høyde, i løpet av den
første dagen eller de nærmeste påfølgende dagene. I dette ligger at det ikke var mulig med
full rengjøring før malingen hadde tørket. Dette er sentrale faktiske omstendigheter for
vurderingen av om tapsbegrensningsplikten er overholdt.
(86) Til spørsmålet om det hadde vært mulig å gjøre arbeidet noe tidligere enn det som ble
gjort, uttaler lagmannsretten:
«Under enhver omstendighet ville dette ikke ha kunnet fremskynde arbeidet mer enn
én til to måneder, slik at arbeidet uansett ville ha blitt utført om vinteren og etter at
malingen for lengst var herdet. Dette kan dermed uansett ikke sees å ha hatt
utslagsgivende betydning for størrelsen på kostnadene.»
(87) Lagmannsretten kommer altså til at det ikke ville hatt betydning for de samlede kostnadene
om arbeidet hadde blitt utført tidligere. Det er etter mitt syn ingen feil ved lagmannsrettens
anvendelse av tapsbegrensningsreglene i denne sammenheng.
(88) Lagmannsretten tar videre opp spørsmål om det kan kreves at arbeidet skulle vært utført på
et senere tidspunkt. Lagmannsretten uttaler om dette:
«Det er videre reist spørsmål om det var nødvendig å sette i gang arbeidene med å
rense fasaden så raskt som mulig, selv om det var vinter og dermed dyrere å få utført
jobben, eller om arbeidene kunne ha ventet til ut på vårparten i 2024. Som følge av at
HR-2025-2523-A, (sak nr. 25-130655STR-HRET)

16
arbeidet pågikk vinterstid, var det blant annet nødvendig med oppvarming av det
innebygde stillaset for å heve temperaturen på steinfasaden, for å unngå at steinene
ville sprekke ved bruk av varmt vann. Kostnadene økte ytterligere som følge av at det
i den aktuelle perioden i februar 2024 ble mange dager med ekstra kaldt vær.
Samlet sett mener lagmannsretten det foreligger sterke grunner – knyttet til byggets
bruk som lokale for et departement – som tilsier at byggets fasade holdes ren
uavhengig av når på året en synlig og skjemmende skade inntreffer. Dette må etter
lagmannsrettens syn i utgangspunktet gjelde selv om rens av fasaden vinterstid kan
medføre betydelige merkostnader. … På denne bakgrunn er lagmannsretten ikke enig
med forsvarer i at man kunne ha ventet med ytterligere rengjøring av fasaden til det
ble varmere i været i april/mai 2024. …
På denne bakgrunn mener lagmannsretten at merkostnadene som fulgte av at Malling
ville få renset fasaden så snart som mulig – selv om det var vinter og betydelig mer
tungvint og kostbart å få gjort jobben – i utgangspunktet må bæres av skadevolderne.
At det oppstår slike merkostnader, er en konsekvens av de krav som med rimelighet
kan stilles under henvisning til byggets bruk og funksjon. Kostnadene må i
utgangspunktet anses rimelige og nødvendige under henvisning til den påførte skaden
og dennes betydning for skadelidte.»
(89) Jeg kan ikke se at lagmannsrettens vurderinger her bygger på uriktig lovanvendelse.
Byggets funksjon og rolle er utvilsomt sentrale momenter ved vurderingen av om
tapsbegrensingsplikten gir grunnlag for å kreve at fjerning av en skjemmende skade skulle
ha vært utsatt.
(90) Etter dette drøfter lagmannsrettens merkostnader i forbindelse med gjennomføringen av
arbeidene som følge av ulike sikkerhetskrav og som følge av krav fra Oslo kommune, blant
annet knyttet til trikkelinjen med strømførende kjøreledning. Jeg kan ikke de at det her er
feil ved lagmannsrettens lovanvendelse. Etter mitt syn er det heller ingen feil når
lagmannsretten bygger på at et visst påslag på fakturaer fra underleverandører er i samsvar
med bransjepraksis og dermed inngår som rimelige og nødvendige utgifter.
(91) Samlet kan jeg etter dette ikke se at det er feil ved lagmannsrettens lovanvendelse når den
er kommet til at det ikke er grunnlag for sette erstatningen ned etter reglene om
tapsbegrensningsplikt i skadeserstatningsloven § 5-1.
(92) De vurderingene som retten gjør i denne sammenheng, leder etter mitt syn til at det i denne
saken heller ikke er grunnlag for å redusere erstatningsansvaret etter de ulovfestede reglene
om adekvans. Når kostnadene som er oppstått, må anses som rimelige og nødvendige,
tilsier det her at de heller ikke kan anses som fjerne og avledede følger av handlingene.
Selv om A og B hadde foretatt noen undersøkelser om mulig skadeomfang, var det etter
mitt syn ikke generelt upåregnelig at de økonomiske konsekvensene av handlingen –
omfattende påføring av maling på en stor fasade på en eldre bygning i en bygate med
trikkelinje – kunne bli meget store.
(93) Som lagmannsretten ser jeg det dermed slik at det aktuelle grunnlaget for nedsettelse av
erstatningen i denne saken vil være lempingsregelen i skadeserstatningsloven § 5-2.
Bestemmelsen lyder slik:
«Erstatningsansvaret kan lempes når retten under hensyn til skadens størrelse, den
ansvarliges økonomiske bæreevne, foreliggende forsikringer og forsikringsmuligheter,
HR-2025-2523-A, (sak nr. 25-130655STR-HRET)

17
skyldforhold og forholdene ellers finner at ansvaret virker urimelig tyngende for den
ansvarlige. Det samme gjelder når det i særlige tilfelle er rimelig at den skadelidte helt
eller delvis bærer skaden.»
(94) Om skadevoldernes økonomiske bæreevne uttaler lagmannsretten:
«Bs inntekt består av studielån og stipend, og hun søker for tiden på deltidsstillinger.
Hun studerer kunsthistorie og forventer heller ikke å få høy inntekt som ferdig
utdannet. A jobber som lærervikar og har noe annet arbeid, og han har forklart at hans
årsinntekt ligger på mellom 300 000 og 360 000 kroner.»
(95) Lagmannsretten fremhever at skyldgraden taler mot lemping. Det økonomiske tapet er her
oppstått som følge av en forsettlig, straffbar handling. Det følger av rettspraksis at det i
slike tilfeller normalt er liten plass for lemping, se blant annet Rt-2005-901 avsnitt 36 og
40.
(96) Når lagmannsretten likevel har funnet grunnlag for lempe, er det blant annet vist til at A og
B ikke hadde til hensikt å påføre bygget omfattende skade. I tilknytning til dette må det
etter mitt syn også kunne legges en viss vekt på at særlige omstendigheter førte til at
reparasjonskostnadene ble høye, jf. det jeg har gjennomgått i tilknytning til
tapsbegrensningsplikten.
(97) Lagmannsretten legger videre vekt på at det er tale om et regresskrav fra et
forsikringsselskap. Dette er et relevant moment, se Rt-2004-165 avsnitt 25.
(98) Samlet finner lagmannsretten som nevnt grunnlag for å lempe erstatningsansvaret overfor
Gjensidige med 50 prosent. Når skaden her er voldt ved en forsettlig handling, ser jeg det
som klart at det ikke er grunnlag for lemping ut over dette.
(99) Det er da ikke grunn for meg til å gå inn på om lagmannsretten kan ha lempet med et for
stort beløp. Erstatningsbeløpet som er fastsatt av lagmannsretten, må opprettholdes.
(100) Etter slutningen er A og B solidarisk ansvarlige for hele beløpet. Det innebærer på vanlig
måte at ved hel eller delvis betaling fra en av dem reduseres ansvaret tilsvarende for dem
begge.
Konklusjon
(101) Jeg er kommet til at ankene fra A og B over lovanvendelsen under skyldspørsmålet må
forkastes, og at straffen for begge settes til ubetinget fengsel i henholdsvis 30 og 33 dager,
slik jeg har angitt.
(102) Den nye behandlingen av erstatningskravene har ikke ledet til noen endring av
erstatningsbeløpene som ble fastsatt i lagmannsretten dom. Jeg ser det da som
hensiktsmessig at slutningen går ut på at disse punktene i lagmannsrettens domsslutning
stadfestes.
HR-2025-2523-A, (sak nr. 25-130655STR-HRET)

18
(103) Jeg stemmer for denne
D O M :
1. Ankene fra A og B over lovanvendelsen under skyldspørsmålet forkastes.
2. I lagmannsrettens dom, domsslutningen punkt 1, gjøres den endring at straffen for
A settes til fengsel i 30 – tretti – dager.
3. I lagmannsrettens dom, domsslutningen punkt 2, gjøres den endring at straffen for
B settes til fengsel i 33 – trettitre – dager.
4. Lagmannsrettens dom, domsslutningen punkt 3 og 4, stadfestes.
(104) Dommer Østensen Berglund: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(105) Dommer Sæther: Likeså.
(106) Dommar Høgetveit Berg: Det same.
(107) Dommer Falkanger: Likeså.
(108) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
1. Ankene fra A og B over lovanvendelsen under skyldspørsmålet forkastes.
2. I lagmannsrettens dom, domsslutningen punkt 1, gjøres den endring at straffen for
A settes til fengsel i 30 – tretti – dager.
3. I lagmannsrettens dom, domsslutningen punkt 2, gjøres den endring at straffen for
B settes til fengsel i 33 – trettitre – dager.
4. Lagmannsrettens dom, domsslutningen punkt 3 og 4, stadfestes.
HR-2025-2523-A, (sak nr. 25-130655STR-HRET)