Dato: 2025-10-22

Sammendrag: Saken gjelder sluttoppgjør i en entreprise. Et datterselskap i NorgesGruppen ASA inngikk kontrakt med AF Gruppen Norge AS om oppføring av et kaffeforedlingsanlegg i Vestby. Kontrakten var basert på NS 8407. NorgesGruppen stilte selvskyldnerkausjon for datterselskapets forpliktelser. Det oppsto uenighet om sluttoppgjøret, og AF reiste søksmål mot både byggherreselskapet og NorgesGruppen for få dekket sitt krav. Tingretten frifant byggherreselskapet fordi AF ikke hadde overholdt søksmålsfristen i NS 8407. Denne delen av tingrettens dom ble rettskraftig, mens den delen av dommen som gjaldt kravet mot NorgesGruppen, ble anket til lagmannsretten.

Lagmannsretten mente at avgjørelsen av AFs krav mot byggherreselskapet – hoveddebitor – ikke var bindende i saken mot NorgesGruppen – kausjonisten. Lagmannsretten foretok derfor en selvstendig prøving av om søksmålsfristen var overholdt, og kom i motsetning til tingretten til at fristen ikke var oversittet.

Høyesterett er kommet til at lagmannsretten har tolket regelen i tvisteloven § 19-15 første ledd andre punktum om avledet subjektiv rettskraft feil. Lagmannsrettens dom ble derfor opphevet.

Etter tvisteloven § 19-15 første ledd andre punktum er en avgjørelse bindende – har rettskraft – for andre enn partene dersom disse på grunn av sitt forhold til en part ville være bundet av en tilsvarende avtale om det samme rettsforholdet. Når hovedkravet faller bort eller blir redusert av en grunn som også kan påberopes av kausjonisten, ville kreditor overfor kausjonisten være bundet av en tilsvarende avtale med hoveddebitor. Foreldelse er et eksempel på en slik grunn. Det foreligger derfor avledet subjektiv rettskraft i denne saken, og lagmannsretten skulle lagt tingrettens konklusjon om oversittelse av søksmålsfristen uprøvd til grunn.

Etter foreldelsesloven § 25 nr. 2 kan kreditor i enkelte tilfeller likevel beholde kravet mot kausjonisten selv om hovedkravet er foreldet. Dette er imidlertid et materielt spørsmål som må avgjøres i saken mot kausjonisten.

Dommen har betydning for forståelsen av reglene om avledet subjektiv rettskraft i kausjonsforhold.

D O M
avsagt 22. oktober 2025 av Høyesterett i avdeling med
dommer Cecilie Østensen Berglund
dommer Erik Thyness
dommer Thom Arne Hellerslia
dommer Christian Lund
dommer Thomas Chr. Poulsen
HR-2025-2080-A, (sak nr. 25-048541SIV-HRET)
Anke over Eidsivating lagmannsretts dom 31. januar 2025
NorgesGruppen ASA (advokat Marius Egeberg – til prøve)
mot
AF Gruppen Norge AS (advokat Erlend Haaskjold)

2
S T E M M E G I V N I N G
(1) Dommer Hellerslia:
Sakens spørsmål og bakgrunn
(2) Saken gjelder et sluttoppgjør i entreprise, der entreprenøren krever dekning av selskapet
som har kausjonert for byggherrens forpliktelser. Spørsmålet er om dom i sak mot
byggherren om at hovedkravet er foreldet skal legges uprøvd til grunn i saken mot
kausjonisten, jf. tvisteloven § 19-15 første ledd andre punktum om avledet subjektiv
rettskraft.
(3) Joh. Johannson Kaffe AS inngikk i 2017 en totalentreprisekontrakt med AF Gruppen
Norge AS (AF) om oppføring av et nytt kaffeforedlingsanlegg i Vestby. Kontrakten var en
totalentreprise basert på NS 8407. I november 2020 ble byggherreposisjonen overført til et
annet selskap i samme konsern – Vestby Næringspark Joh. AS (Vestby Næringspark).
Morselskapet i konsernet, NorgesGruppen ASA, avga i den forbindelse erklæring om
selvskyldnerkausjon for Vestby Næringsparks forpliktelser etter kontrakten.
(4) Anlegget ble overtatt av Vestby Næringspark 17. desember 2020, noen måneder senere enn
opprinnelig avtalt. Partene var uenige om en rekke poster i sluttoppgjøret, og startet
forhandlinger våren 2021.
(5) Etter NS 8407 punkt 35.2 må entreprenøren ved avslag på krav om vederlagsjustering eller
fristforlengelse reise søksmål innen åtte måneder fra overtakelsen, med mindre partene blir
enige om en lengre frist. Dersom fristen oversittes, følger det av samme bestemmelse at
kravet mot byggherren går tapt. I saken her løp denne fristen ut 17. august 2021.
(6) Treårsfristen for foreldelse etter foreldelsesloven § 2, jf. § 3 nr. 1 ville for AFs krav inntre
suksessivt fra rundt mars 2021, mens Vestby Næringsparks motkrav ville foreldes
suksessivt fra 20. august 2021.
(7) Den 18. mars 2021 inngikk AF og Vestby Næringspark en avtale der foreldelsesfristen ble
forlenget ut året. Partene for Høyesterett er uenige om forståelsen av denne avtalen,
nærmere bestemt om avtalen omfattet den særskilte søksmålsfristen i NS 8407
punkt 35.2, eller om den var begrenset til å gjelde den alminnelige foreldelsesfristen etter
foreldelsesloven.
(8) Den 4. juni 2021 tok AF ut forliksklage mot NorgesGruppen, primært for å avbryte
foreldelsesfristen for krav under garantien. Forliksrådet innstilte behandlingen av saken.
Den 22. september 2021 tok AF så ut stevning mot både Vestby Næringspark og
NorgesGruppen. Vestby Næringspark bestred kravet og framsatte motkrav.
(9) Follo og Nordre Østfold tingrett avsa 24. juni 2023 dom med slik domsslutning:
«1. Vestby Næringspark Joh. AS frifinnes.
2. NorgesGruppen ASA dømmes til å betale AF Gruppen Norge AS
kr 47 361 119
HR-2025-2080-A, (sak nr. 25-048541SIV-HRET)

3
– førtisyvmillionertrehundreogsekstientusenetthundreognitten – med tillegg
av lovens forsinkelsesrente på kr 44 128 841 –
førtifiremillioneretthundreogtjueåtttusenåttehundreogførtien – fra 17. april
2021 til betaling skjer. Oppfyllelsesfristen er 2 – to – uker fra dommen er
forkynt.
3. AF Gruppen Norge AS dømmes til å betale Vestby Næringspark Joh. AS
kr 4 150 421 – firemillioneretthundreogfemtitusenfirehundreogtjueen – med
tillegg av lovens forsinkelsesrente på
kr 3 970 286 – tremillionernihundreogsyttitusentohundreogåttiseks – fra
17. april 2021 og til betaling skjer. Oppfyllelsesfristen er 2 – to – uker fra
dommen er forkynt.
4. Vestby Næringspark Joh. AS og NorgesGruppen ASA dømmes én for begge
og begge for én til å betale sakskostnader til AF Gruppen Norge AS med
kr 5 000 000 – femmillioner – innen 2 – to – uker fra dommen er forkynt.»
(10) Tingretten tolket avtalen om fristforlengelse slik at denne gjaldt fristen etter
foreldelsesloven, men ikke den særskilte fristen i NS 8407 punkt 35.2. Retten mente også
at forliksklagen mot NorgesGruppen ikke hadde avbrutt fristen etter NS 8407 overfor
Vestby Næringspark. Vestby Næringspark ble dermed frifunnet. I forholdet mellom AF og
NorgesGruppen la tingretten til grunn at NorgesGruppen som selvskyldnerkausjonist ikke
kunne påberope seg AFs fristoversittelse overfor Vestby Næringspark. Tingretten bygde
dette på at AF hadde tatt ut forliksklage mot NorgesGruppen før søksmålsfristen i
kontrakten utløp, jf. foreldelsesloven § 25 nr. 2.
(11) Både Vestby Næringspark og NorgesGruppen anket dommen. Vestby Næringspark anket
over beløpet som selskapet var tilkjent, jf. slutningen punkt 3, mens NorgesGruppen anket
avgjørelsen om at selskapet som garantist ble holdt ansvarlig til tross for at
hoveddebitoren, Vestby Næringspark, var frifunnet, jf. slutningen punkt 2. AF innga
avledet anke over frifinnelsen av Vestby Næringspark, jf. slutningen punkt 1.
(12) Noe senere trakk Vestby Næringspark sin anke, og den avledede anken falt derved bort.
Tingrettens dom er dermed rettskraftig for så vidt gjelder kravene i saken mellom Vestby
Næringspark og AF.
(13) I ankesaken for lagmannsretten var det derfor AF og NorgesGruppen som var parter.
Lagmannsretten besluttet å dele forhandlingene, slik at det først skulle tas stilling til
tvistepunktene knyttet til søksmålsfrist og foreldelse. Eidsivating lagmannsrett avsa
31. januar 2025 dom der domsslutningen lyder slik:
«1. Kravene fra AF Gruppen Norge AS mot NorgesGruppen ASA er ikke
foreldet. Fristen i NS 8407 punkt 35.2 til å ta ut søksmål er ikke oversittet.
2. Avgjørelsen av sakskostnader utsettes til den senere avgjørelsen i saken.»
(14) Lagmannsretten forsto regelen i tvisteloven § 19-15 første ledd andre punktum om
subjektiv avledet rettskraft slik at tingrettens konklusjon om at kravet mot Vestby
Næringspark var foreldet, ikke skulle legges uprøvd til grunn i forholdet mellom AF og
NorgesGruppen. I motsetning til tingretten mente lagmannsretten at avtalen om
fristforlengelse skulle leses slik at denne omfattet søksmålsfristen i NS 8407, og at fristen
dermed var rettidig avbrutt ved stevningen mot Vestby Næringspark 22. september 2021.
HR-2025-2080-A, (sak nr. 25-048541SIV-HRET)

4
Lagmannsretten la videre til grunn at foreldelsesfristen etter foreldelsesloven ble avbrutt
overfor NorgesGruppen ved forliksklagen 4. juni 2021.
(15) NorgesGruppen har anket dommen til Høyesterett. Anken gjelder rettsanvendelsen og
bevisbedømmelsen knyttet til lagmannsrettens forståelse av tvisteloven § 19-15 og
tolkingen av den inngåtte avtalen.
(16) Høyesteretts ankeutvalg har tillatt anken fremmet for så vidt gjelder anvendelsen av
tvisteloven § 19-15 første ledd andre punktum.
Partenes syn på saken
(17) Den ankende parten – NorgesGruppen ASA – har i korte trekk argumentert slik:
(18) Det følger av tvisteloven § 19-15 første ledd andre punktum at en rettskraftig dom mellom
kreditor og hoveddebitor som helt eller delvis frifinner hoveddebitor, kan påberopes av
kausjonisten i en senere sak mellom kreditor og kausjonisten. Frifinnelsen skal med andre
ord legges uprøvd til grunn, og kreditor kan ikke gjøre gjeldende at frifinnelsen av
hoveddebitor var uriktig, og at kravet likevel består. Denne forståelsen av bestemmelsen
følger av både ordlyden og øvrige rettskilder.
(19) I denne saken er Vestby Næringspark rettskraftig frifunnet i tingretten, med den
begrunnelse at AF hadde oversittet søksmålsfristen i NS 8407 punkt 35.2. Lagmannsretten
har likevel prøvd dette spørsmålet på nytt, og kommet til et annet resultat. NorgesGruppen
er derfor ilagt ansvar etter kausjonen basert på uriktig rettsanvendelse, og lagmannsrettens
dom må oppheves.
(20) Foreldelsesloven § 25 nr. 2 kan ikke føre til et annet resultat. Uenigheten mellom partene
om hvordan denne bestemmelsen skal forstås, er ikke fremmet til behandling av
ankeutvalget. Dette er derfor et spørsmål som lagmannsretten må ta stilling til etter
opphevelse. Uansett gjelder ikke bestemmelsen for søksmålsfristen i NS 8407.
(21) NorgesGruppen ASA har lagt ned slik påstand:
«1. Lagmannsrettens dom oppheves.
2. NorgesGruppen ASA tilkjennes sakskostnader for Høyesterett.»
(22) Ankemotparten – AF Gruppen Norge AS – har i korte trekk argumentert slik:
(23) Lagmannsretten har korrekt kommet til at tvisteloven § 19-15 første ledd andre punktum
om avledet subjektiv rettskraft ikke kommer til anvendelse. En dom mellom kreditor og
hoveddebitor som frifinner hoveddebitor, skal bare legges til grunn i sak mellom kreditor
og kausjonisten dersom frifinnelsesgrunnen har betydning for kausjonsansvaret. De
underliggende materielle kausjonsreglene må derfor undersøkes og vil være avgjørende for
spørsmålet om avledet rettskraft. Noe annet vil føre til at de materielle kausjonsreglene
settes ut av funksjon.
(24) Grunnen til at Vestby Næringspark ble frifunnet, var oversittelse av den avtalte
foreldelsesfristen i NS 8407 punkt 35.2. Oversittelse av denne fristen har ikke betydning
HR-2025-2080-A, (sak nr. 25-048541SIV-HRET)

5
for kausjonsansvaret, siden det var tatt rettslige skritt mot kausjonisten før fristen for å
reise søksmål mot hoveddebitor løp ut. At kausjonisten ikke går fri i et slikt tilfelle, følger
av foreldelsesloven § 25 nr. 2.
(25) Dersom Høyesterett kommer til at det skal legges uprøvd til grunn at kravet mot Vestby
Næringspark er bortfalt, vil dette uansett ikke ha betydning for NorgesGruppens
kausjonsansvar. Rettskraften gjelder domsslutningen, ikke begrunnelsen, og
lagmannsretten kunne derfor komme til et annet resultat i spørsmålet om fristen i
NS 8407 punkt 35.2 ble overskredet.
(26) Heller ikke om Høyesterett kommer til at det skal legges uprøvd til grunn at fristen ble
oversittet, vil det ha betydning for kausjonsansvaret. Det kan igjen vises til regelen i
foreldelsesloven § 25 nr. 2, som innebærer at kravet mot kausjonisten ikke er foreldet
dersom foreldelsen for kravet mot hoveddebitor inntrådte etter at det ble tatt rettslige skritt
mot kausjonisten. Resultatet blir derfor det samme som lagmannsretten har kommet til,
uavhengig av hvilken forståelse av tvisteloven § 19-15 som er riktig.
(27) AF Gruppen Norge AS har lagt ned slik påstand:
«1. Anken forkastes.
2. AF Gruppen Norge AS tilkjennes sakskostnader for Høyesterett.»
Mitt syn på saken
Noen utgangspunkter om rettskraftvirkningen av en dom
(28) Tvisten mellom partene knytter seg til uenighet om en rekke poster i sluttoppgjøret i en
entreprisekontrakt. Spørsmålet som er fremmet til behandling for Høyesterett, er imidlertid
begrenset til å gjelde lagmannsrettens anvendelse av tvisteloven § 19-15 første ledd andre
punktum. Bestemmelsen regulerer såkalt avledet subjektiv rettskraft, som i vår sak er et
spørsmål om avgjørelsen av kravet entreprenøren AF har reist mot byggherre og
hoveddebitor, Vestby Næringspark, skal legges uprøvd til grunn i saken mellom AF og den
som har kausjonert for byggherrens forpliktelser – NorgesGruppen.
(29) Rettskraft er den statusen en rettsavgjørelse får når avgjørelsen er blitt endelig. I sin kjerne
er prinsippet om rettskraft – muligheten for å oppnå en endelig og bindende avgjørelse av
et rettskrav eller rettsforhold framfor stadig omkamp – beskyttet av Grunnloven § 95 og
Den europeiske menneskerettskonvensjon (EMK) artikkel 6.
(30) En doms rettskraft har ulike sider, der flere av disse har betydning i saken her.
(31) En dom er rettskraftig når den ikke lenger kan angripes med ordinære rettsmidler, se
tvisteloven § 19-14 første ledd. Tingrettens dom mellom AF og Vestby Næringspark ble
rettskraftig da Vestby Næringspark trakk sin anke, og dette fikk til følge at AFs avledede
anke falt bort. Denne siden av en doms rettskraftstatus, altså når den er blitt rettskraftig,
kalles gjerne formell rettskraft.
HR-2025-2080-A, (sak nr. 25-048541SIV-HRET)

6
(32) Et annet spørsmål er hvilken betydning en formelt rettskraftig dom skal tillegges i andre
saker, såkalt materiell rettskraft. Dersom et krav er rettskraftig avgjort, skal avgjørelsen
uprøvd legges til grunn i en ny sak der retten må ta stilling til kravet for å avgjøre saken, se
tvisteloven § 19-15 andre ledd. Dessuten skal en ny sak om et krav som er rettskraftig
avgjort, avvises, se § 19-15 tredje ledd. Rettskraften har derfor både en positiv og en
negativ funksjon for senere saker. Vår sak gjelder den positive funksjonen.
(33) Betydningen for andre saker kan deles i to underspørsmål; for det første hva som er
rettskraftig avgjort – rettskraftens objektive side – og for det andre hvem som er bundet av
dommen – rettskraftens subjektive side.
(34) Det er det enkelte kravet som blir rettskraftig avgjort. Ved fastleggelsen av hva som er
avgjort, må det derfor tas utgangspunkt i slutningen, jf. Jens Edvin A. Skoghøy,
Tvisteløsning, 4. utgave, 2022 side 1082 følgende. Det er ikke knyttet rettskraftvirkninger
til begrunnelsen. Ved dom på frifinnelse, slik som i saken her, må en gå inn i premissene
for å kunne se hvilket krav som er avgjort, men det betyr altså ikke at begrunnelsen har
rettskraft.
(35) Det er i første rekke partene som er bundet av en rettskraftig dom, jf. § 19-15 første ledd
første punktum. Men også andre enn partene kan være bundet – såkalt avledet subjektiv
rettskraft. Hvem som er bundet i tillegg til partene, reguleres av § 19-15 første ledd andre
punktum, som lyder slik:
«Avgjørelsen er dessuten bindende for andre som på grunn av sitt forhold til parten
ville være bundet av en tilsvarende avtale om tvistegjenstanden.»
(36) Det er de materielle rettsreglene på det aktuelle området som er avgjørende for om en part i
den nye saken på grunn av sitt forhold til en part i den første saken ville være bundet av en
tilsvarende avtale. For vår sak er det spørsmål om AF som kreditor og NorgesGruppen som
kausjonist ville være bundet av en avtale som tilsvarer dommen mellom AF og
hoveddebitor, Vestby Næringspark. Jeg vil derfor først se på de kausjonsrettslige reglene,
før jeg kommer nærmere inn på lovbestemmelsen om avledet subjektiv rettskraft.
Enkelte kausjonsrettslige hovedregler
(37) Begrepene «kausjon» og «garanti» brukes noe om hverandre. Jeg vil i det følgende bruke
«kausjon», men uten at jeg kan se at begrepsbruken vil være avgjørende for de spørsmål
saken gjelder.
(38) Partene er enige om at kausjonserklæringen som NorgesGruppen har avgitt overfor AF, er
en selvskyldnerkausjon. Hva som kjennetegner en slik kausjon, er beskrevet i
Rt-2012-1267 Silvercoin avsnitt 37:
«En selvskyldnergaranti er en aksessorisk garanti og dermed knyttet til
hovedfordringen. Den utløses ved mislighold i hovedforholdet. Den tilgodesette må
gjøre krav gjeldende mot debitor og godtgjøre mislighold før han kan rette krav mot
garantisten. Og når krav gjøres gjeldende etter garantien, kan garantisten fremsette alle
innsigelser som hoveddebitor kan fremsette – dette må ikke skje i et etterfølgende
søksmål.»
HR-2025-2080-A, (sak nr. 25-048541SIV-HRET)

7
(39) En selvskyldnerkausjon er altså aksessorisk, eller subsidiær, i forhold til hovedkravet.
Hoveddebitor er ansvarlig både først og sist: Kreditor må godtgjøre mislighold av
hovedkravet før kausjonisten kan gjøres ansvarlig, og dersom kausjonisten må dekke
kravet, er hoveddebitor regressansvarlig. Subsidiariteten vises også ved at kausjonisten i
tillegg til innvendinger mot selve kausjonsforholdet kan framsette de samme
innvendingene som hoveddebitor mot hovedkravet.
(40) Kausjonisten kan følgelig påberope seg at hovedkravet er foreldet selv om
kausjonsforpliktelsen isolert sett ikke er foreldet. Kreditor risikerer derfor aksessorisk
foreldelse av kausjonskravet. Foreldelsesloven § 25 nr. 2, som jeg kommer nærmere
tilbake til, gir et unntak fra dette utgangspunktet der kreditor har tatt rettslige skritt mot
kausjonisten før hovedkravet er foreldet, men gir samtidig uttrykk for hovedregelen om
aksessorisk foreldelse.
(41) Dersom kausjonisten gjør opp sin forpliktelse overfor kreditor, får kausjonisten et
regresskrav mot hoveddebitor. Kausjonisten trer da inn i kreditors krav mot hoveddebitor.
Hoveddebitor kan derfor gjøre gjeldende de samme innsigelsene som mot kreditor, for
eksempel at hovedfordringen er foreldet.
(42) Graden av subsidiaritet for en selvskyldnerkausjon kan sammenlignes med to andre
samskyldnerforhold. Ved simpel kausjon er subsidiariteten vesentlig sterkere, fordi kravet
mot kausjonisten ikke kan gjøres gjeldende før det er klart at hoveddebitor ikke har
betalingsevne. Ved likestilte samskyldnere er det på den annen side ingen subsidiaritet
– kreditor kan søke dekning der det er enklest, og den enkelte skyldner kan bare gjøre
gjeldende sine egne innsigelser, som ikke behøver å være sammenfallende med de andres.
Dersom foreldelse er inntrådt overfor en av flere likestilte samskyldnere, har det derfor i
utgangspunktet ingen betydning for kreditors krav mot de andre, jf. foreldelsesloven
§ 25 nr. 1, i motsetning til hva som gjelder etter § 25 nr. 2 ved kausjon.
(43) Subsidiariteten ved selvskyldnerkausjon innebærer at en avtale mellom kreditor og
hoveddebitor om reduksjon eller bortfall av fordringen i utgangspunktet kan påberopes av
kausjonisten, jf. Carsten Smith mfl., Kausjonsrett, 3. utgave, 1997 side 125–126 og Viggo
Hagstrøm mfl., Obligasjonsrett, 3. utgave, 2021 side 847. Det samme kan leses ut av
Silvercoin-dommen avsnitt 37 siste setning, som jeg har sitert.
Hvordan skal tvisteloven § 19-15 første ledd andre punktum anvendes på
kausjonsforhold?
Ordlyden
(44) Etter § 19-15 første ledd andre punktum vil en dom på nærmere vilkår være «bindende»
også for andre enn partene. At dommen er bindende, innebærer at avgjørelsen av kravet
skal legges uprøvd til grunn i andre saker der retten må ta stilling til kravet for å avgjøre
saken, jf. § 19-15 andre ledd. Domskonklusjonen må altså uten videre respekteres av den
som ellers hadde ønsket en omkamp, og kan uten videre påberopes av den som nyter godt
av resultatet.
HR-2025-2080-A, (sak nr. 25-048541SIV-HRET)

8
(45) Vilkåret for at dommen er bindende, er at en av partene i den nye saken «på grunn av sitt
forhold» til en av partene i den første saken «ville være bundet av en tilsvarende avtale»
om tvistegjenstanden. Med «forhold» må det her siktes til rettsforhold.
(46) Kausjon er nettopp et trepartsforhold der kreditor vil kunne være bundet overfor
kausjonisten av en avtale med hoveddebitor. Dersom det i sak mellom kreditor og
hoveddebitor er gitt dom for en reduksjon av hovedkravet, ville en tilsvarende avtale være
bindende for kreditor overfor kausjonisten, og dommen skal derfor legges uprøvd til grunn
i sak mellom kreditor og kausjonisten.
(47) Det er ikke like praktisk å tenke seg at kreditor og hoveddebitor inngår avtale om at
hovedkravet er foreldet. Bestemmelsen etterspør imidlertid ikke hva som er praktisk eller
sannsynlig, slik lagmannsretten har lagt vekt på, men om det prinsipielt sett er slik at en
tilsvarende avtale om bortfall av forpliktelsen ville ha vært bindende i forholdet mellom
kreditor og kausjonisten. Forstått på denne måten gir allerede ordlyden klar støtte for at en
dom om at hovedkravet er foreldet, skal legges uprøvd til grunn i sak mellom kreditor og
kausjonisten.
(48) Det er bare en dom om bortfall eller reduksjon av hovedkravet som vil kunne være
bindende for kausjonsansvaret, ikke en dom som gir kreditor medhold. En avtale om at
hovedkravet består, vil naturlig nok ikke binde kausjonisten.
(49) Det er grunn til å presisere at ordlyden ikke krever at en tilsvarende avtale ville være
avgjørende i forholdet mellom kreditor og kausjonisten, bare at disse ville være bundet av
en slik avtale. Jeg kommer nærmere tilbake til dette.
Forarbeidene
(50) Paragraf 19-15 første ledd andre punktum hadde ikke noe direkte motstykke i
tvistemålsloven, da tvistemålsloven ikke hadde uttrykkelige regler om rettskraftens
subjektive side. For å forstå betydningen av at avtalesynspunktet kom inn i loven, må en ha
for øye rettskildesituasjonen da tvisteloven ble vedtatt.
(51) Det forelå ikke noen avgjørende rettspraksis, og teorien var delt. Både Torstein Eckhoff,
Rettskraft, 1945 side 181–182 og Jon Skeie, Den norske civilprosess. Annet bind,
2. utgave, 1940 side 28 la til grunn at det ikke forelå avledet subjektiv rettskraft til fordel
for kausjonisten. Den motsatte konklusjonen ble lagt til grunn av Gunnar Aasland i
artikkelen «Rettskraftens subjektive grenser i tvistemål», Jussens Venner 1988 side
225–226 og av Jens Edvin A. Skoghøy, Tvistemål, 1998 side 827. Aasland argumenterte ut
fra et rimelighetssynspunkt, mens Skoghøy argumenterte med avtalesynspunktet: En dom
kan ikke ha mindre normerende virkning enn en avtale mellom de samme partene ville ha
hatt.
(52) I tvistemålsutvalgets gjennomgang av gjeldende rett heter det på denne bakgrunn,
jf. NOU 2001: 32 A Rett på sak side 399:
«Kausjon skiller seg fra andre samskyldnerforhold ved at kravet etter forholdet
mellom de tre parter endelig skal påhvile hoveddebitor. Dette begrunner at enkelte
avgjørelser i forholdet mellom kreditor og hoveddebitor betinget avgjør kausjonistens
rettsstilling på en måte som han må kunne påberope seg i sin favør. Det gjelder for
HR-2025-2080-A, (sak nr. 25-048541SIV-HRET)

9
eksempel når hoveddebitor frifinnes fordi hovedfordringen er ugyldig eller bortfalt
ved betaling, motregning, foreldelse eller andre grunner. Noen bindende rettspraksis
om spørsmålet foreligger riktignok ikke, og meningene er delte i prosessteorien, se
Skoghøy side 827 med henvisninger. Til fordel for denne oppfatningen taler at en
frivillig avtale mellom kreditor og hoveddebitor om bortfall eller reduksjon av kravet,
ville medført en tilsvarende reduksjon av kausjonistens ansvar.»
(53) Selv om det vises til den noe usikre rettskildesituasjonen som forelå den gangen, heter det
at kausjonisten må kunne påberope seg at hoveddebitor er frifunnet blant annet av den
grunn at hovedfordringen er foreldet. Som argument er det vist til at en frivillig avtale om
bortfall eller reduksjon av kravet ville medført en tilsvarende reduksjon av kausjonistens
ansvar.
(54) Når tvistemålsutvalget deretter foreslo å lovfeste argumentet for løsningen
– avtalesynspunktet – må det forstås slik at lovforslaget nettopp ville innebære den
løsningen for kausjonsforhold som utvalget argumenterte for. Selv om det heter at
bestemmelsen var ment å videreføre gjeldende rett, jf. NOU 2001: 32 B side 897 og
Ot.prp. nr. 51 (2004–2005) side 440, er det er vanskelig å se det annerledes enn at
bestemmelsen innebar en avklaring av et spørsmål som tidligere hadde vært omdiskutert.
(55) Proposisjonen inneholder ikke noen særskilt omtale av kausjonsforhold, men viser til
tvistemålsutvalgets utredning, NOU 2001: 32 A side 397–399, som jeg har sitert fra.
Rettspraksis
(56) Det foreligger ikke praksis fra Høyesterett om forståelsen av bestemmelsen.
Ankemotparten har vist til HR-2017-958-A, der den ene parten hadde påberopt seg analogi
til avledet subjektiv rettskraft i kausjonsforhold. Høyesterett fant ikke analogien treffende,
og tok derfor ikke stilling til spørsmålet i saken her, jf. avsnitt 29. Det er imidlertid samme
sted også uttalt, med henvisning til NOU 2001: 32 A side 399, at løsningen i
kausjonsforhold er omtvistet. Det er riktig, som jeg har gjennomgått, at juridisk teori på
tidspunktet for tvistemålsutvalgets utredning ikke var samstemt. Som jeg straks kommer
til, er uttalelsen neppe dekkende for juridisk teori etter at tvisteloven ble vedtatt.
Juridisk teori
(57) Etter at tvisteloven lovfestet avtalesynspunktet, er teorien – så vidt jeg kan se – samstemt
om at bestemmelsen innebærer at en dom overfor hoveddebitor som konkluderer med at
hovedfordringen er bortfalt eller redusert, kan påberopes av kausjonisten. Det heter i Jens
Edvin A. Skoghøy, Tvisteløsning, 4. utgave, 2022 side 1131 at dersom saken mellom
kreditor og hoveddebitor endte med at hoveddebitor helt eller delvis ble frifunnet av en
grunn som har betydning for kausjonsansvaret, kan kausjonisten i en senere sak påberope
seg dommen som bindende. Bortfall ved foreldelse nevnes som et av flere eksempler.
Tilsvarende framgår, i noe mer fortettet versjon, i Inge Lorange Backer, Norsk sivilprosess,
3. utgave, 2024 side 410. Tore Schei mfl., note 5.11 til tvisteloven § 19-15, Juridika,
ajourført 1. mars 2025, viser til at det er antatt i teorien at kausjonisten kan påberope seg en
dom i saken mellom kreditor og hoveddebitor om at hovedkravet ikke består.
HR-2025-2080-A, (sak nr. 25-048541SIV-HRET)

10
(58) Lagmannsretten har forstått juridisk teori slik at det er simpel kausjon som har vært i
tankene. Jeg finner ikke dekning for det. Selv om subsidiariteten er vesentlig sterkere ved
simpel kausjon, er også selvskyldnerkausjonen subsidiær.
Reelle hensyn
(59) Som nevnt er hensynet til at en dom skal ha samme normerende styrke som en avtale,
bærende for bestemmelsen. Videre taler subsidiariteten i en kausjon for at det er lite
rimelig om kreditor etter å ha tapt mot hoveddebitor skal kunne gjøre gjeldende kravet mot
kausjonisten, slik Aasland viser til i sin artikkel. Det samme kan sies om kausjonistens
regresskrav mot hoveddebitor.
(60) Dersom en dom mot hoveddebitor gir avledet subjektiv rettskraft, må kreditor passe på at
alle argumenter for kravets eksistens kommer fram i saken mot hoveddebitor. Ut fra
prosessøkonomiske hensyn vil det kunne være en god løsning. Når det gjelder foreldelse,
vil imidlertid kreditor kunne bli tvunget til å holde kravet mot hoveddebitor i live, til tross
for at forfølgning er lite hensiktsmessig ellers, for eksempel dersom hoveddebitor er
insolvent eller befinner seg i utlandet. Foreldelsesloven § 25 nr. 2 vil i slike tilfeller kunne
komme kreditor til unnsetning. Jeg kommer tilbake til denne bestemmelsen.
(61) Kausjonisten kan som det klare utgangspunktet påberope seg de samme frifinnelsesgrunner
som hoveddebitor, jf. Rt-2012-1267 Silvercoin avsnitt 37. Dette gjelder imidlertid ikke
uten unntak, se eksempelvis Carsten Smith mfl., Kausjonsrett, 3. utgave, 1997 side 56 og
126–127. Retten må derfor gå inn i premissene i en dom der hoveddebitor er frifunnet, for
å se om grunnlaget for frifinnelsen er av en karakter som også har betydning for
kausjonistens ansvar. Det vil i så fall innebære et visst innhugg i det klare utgangspunktet
om at begrunnelsen ikke har rettskraft, kun slutningen. Dette er en følge av avledet
subjektiv rettskraft i kausjonsforhold som sto sentralt for Eckhoffs skepsis. Hensynet viser,
slik jeg ser det, imidlertid ikke noe annet enn at det før tvisteloven var grunnlag for å
argumentere for ulike løsninger. Ved vedtakelsen av tvisteloven var lovgiver klar over de
ulike hensyn som var løftet fram i prosesslitteraturen, men tok et valg. De reelle hensyn
som er påberopt av ankemotparten i vår sak, er særlig av denne grunn ikke egnet til å gi en
annen tolkning enn hva som følger av ordlyden og bakgrunnen for denne.
Sammenfatning – og en presisering
(62) Det følger av tvisteloven § 19-15 første ledd andre punktum at en dom mellom kreditor og
hoveddebitor som går ut på frifinnelse eller at kravet er redusert, skal legges uprøvd til
grunn i sak mellom kreditor og kausjonisten dersom disse ville være bundet av en
tilsvarende avtale mellom kreditor og hoveddebitor. Dersom kravet er bortfalt eller
redusert av en grunn som etter sin art kan påberopes av kausjonisten, ville kreditor overfor
kausjonisten være bundet av en tilsvarende avtale med hoveddebitor. Foreldelse er en slik
grunn.
(63) Dette betyr ikke at en rettskraftig dom om hoveddebitors ansvar nødvendigvis er
avgjørende for kausjonistens ansvar. Som det heter i det jeg har sitert fra
tvistemålsutvalgets utredning, gir dommen bare en betinget avgjørelse av kausjonistens
ansvar. Om det foreligger konkrete omstendigheter i kausjonsforholdet som gjør at
HR-2025-2080-A, (sak nr. 25-048541SIV-HRET)

11
kausjonisten har et større eller mindre ansvar overfor kreditor enn det hoveddebitor har, er
et materielt spørsmål som må avgjøres i saken mellom kreditor og kausjonisten. Samme
presisering går fram av Jens Edvin A. Skoghøy, Tvisteløsning, 4. utgave, 2022 fotnote 276
på side 1131 og Gunnar Aasland, «Rettskraftens subjektive grenser i tvistemål», Jussens
Venner 1988 side 226.
(64) Vurderingen av kausjonistens ansvar består derfor av to ledd. Det første spørsmålet er om
dommen mot hoveddebitor skal legges uprøvd til grunn. Svaret beror på om grunnen til
bortfall eller reduksjon er av en karakter som har betydning for kausjonistens ansvar, altså
om kausjonisten kan gjøre grunnen gjeldende som en innsigelse mot hovedkravet. Det
andre spørsmålet er om kausjonskravet likevel består, med andre ord om kreditor kan gjøre
gjeldende at omstendigheter i kausjonsforholdet gjør at kausjonisten likevel hefter.
Rettsanvendelsen i saken her
(65) Det er rettskraftig fastsatt at hoveddebitor Vestby Næringspark er frifunnet for
hovedkravet. Bakgrunnen for frifinnelsen er at tingretten kom til at AF ikke hadde
overholdt søksmålsfristen i NS 8407 punkt 35.2. At hovedkravet er bortfalt fordi den
avtalte selvstendige foreldelsesfristen i NS 8407 ikke er overholdt, er en omstendighet som
etter sin art har betydning for kausjonsansvaret for NorgesGruppen: Dersom AF og Vestby
Næringspark hadde inngått avtale med tilsvarende innhold som dommen, ville det hatt
betydning for kausjonsansvaret.
(66) Dette er i utgangspunktet tilstrekkelig for å konstatere at tingrettens dom har avledet
subjektiv rettskraft i saken mellom AF og NorgesGruppen.
(67) AF har imidlertid gjort gjeldende at det følger av foreldelsesloven § 25 nr. 2 at bortfallet av
hovedkravet likevel ikke har betydning for kausjonsansvaret for NorgesGruppen.
Bestemmelsen lyder slik:
«Ved kausjon eller tilsvarende garanti anses likevel fordringen mot garantisten som
foreldet når foreldelsen er inntrådt i forhold til hovedskyldneren før fordringen er gjort
gjeldende mot garantisten ved skritt som nevnt i §§ 15 til 19, for så vidt ikke annet
følger av avtale.»
(68) Det er naturlig å lese bestemmelsen i sammenheng med hovedregelen om selvstendig
foreldelse i § 25 nr. 1. Motsetningsvis vil da kravet mot kausjonisten ikke være foreldet
dersom kreditor har tatt rettslige skritt mot kausjonisten før kravet mot hoveddebitor ble
foreldet. AF tok ut forliksklage mot NorgesGruppen 4. juni 2021, mens søksmålsfristen
etter NS 8407 punkt 35.2 løp ut 17. august 2021.
(69) Partene er uenige om bestemmelsen kommer til anvendelse på søksmålsfristen etter
NS 8407. AF mener bestemmelsen får direkte anvendelse. NorgesGruppen viser til at
søksmålsfristen etter NS 8407 er en avtalefestet søksmålsfrist som kun gjelder for
hovedkravet, og som løper parallelt med foreldelsesfristen etter foreldelsesloven. Etter
NorgesGruppens syn vil derfor forliksklagen ikke ha betydning for kausjonsansvaret når
årsaken til at hovedkravet er falt bort, er søksmålsfristen i NS 8407 punkt 35.2 og ikke den
alminnelige foreldelsesfristen.
HR-2025-2080-A, (sak nr. 25-048541SIV-HRET)

12
(70) Foreldelsesloven § 25 nr. 2 innebærer – dersom den kommer til anvendelse på
søksmålsfristen etter NS 8407 – at konkrete omstendigheter i forholdet mellom kreditor og
kausjonisten kan føre til at kausjonsansvaret likevel ikke faller bort, selv om hovedkravet
er falt bort. Som jeg har gjennomgått, er dette et materielt spørsmål som det tilligger retten
i saken mellom kreditor og kausjonisten å ta stilling til. Bestemmelsen kan derfor ikke
begrunne at en rettskraftig dom om at hovedkravet er foreldet, ikke har avledet subjektiv
rettskraft i sak mellom kreditor og kausjonisten. Bestemmelsen vil kunne innebære at
kausjonisten uansett er ansvarlig, og at det derfor ikke er nødvendig for resultatet å legge
den tidligere dommen uprøvd til grunn, jf. tvisteloven § 19-15 andre ledd. Men det var ikke
slik lagmannsretten begrunnet sitt resultat.
(71) Lagmannsretten tok ikke stilling til om foreldelsesloven § 25 nr. 2 fører til at AFs krav mot
NorgesGruppen uansett ikke er falt bort. Den kom i stedet ved en tolkning av tvisteloven
§ 19-15 første ledd andre punktum til at den rettskraftige dommen om hovedkravet ikke
skulle legges uprøvd til grunn. Lagmannsretten foretok deretter en ny vurdering av
spørsmålet om hovedkravet var falt bort. Ved å tolke avtalen om fristutsettelse annerledes
enn tingretten kom lagmannsretten til at søksmålsfristen likevel var overholdt.
Lagmannsretten foretok altså en ny prøving av et spørsmål der tingrettens resultat skulle
vært lagt til grunn uten realitetsbehandling, i strid med tvisteloven § 19-15 andre ledd.
(72) Lagmannsrettens dom bygger derfor på en uriktig forståelse og anvendelse av tvisteloven
§ 19-15 første ledd andre punktum.
(73) AF har subsidiært gjort gjeldende at dette ikke har betydning for utfallet, fordi
NorgesGruppen uansett er ansvarlig på grunn av regelen i foreldelsesloven § 25 nr. 2. Jeg
ser det imidlertid slik at Høyesterett ikke har forsvarlig grunnlag for å avgjøre dette
spørsmålet, jf. tvisteloven § 30-14 første ledd.
(74) Lagmannsrettens dom må derfor oppheves grunnet uriktig rettsanvendelse. Ved den nye
behandlingen må lagmannsretten ta stilling til om foreldelsesloven § 25 nr. 2 kommer til
anvendelse.
Konklusjon og sakskostnader
(75) Lagmannsretten har forstått og anvendt tvisteloven § 19-15 første ledd andre punktum
uriktig, og lagmannsrettens dom oppheves.
(76) Jeg kan ikke se at det er grunn til å gjøre unntak fra utgangspunktet om at den parten som
har vunnet saken, har rett til å få dekket sine sakskostnader, jf. tvisteloven § 20-2 første og
tredje ledd. Kravet fra NorgesGruppen er på 498 400 kroner eksklusive merverdiavgift.
NorgesGruppen har fradragsrett for merverdiavgift. Kostnadene er rimelige og
nødvendige, og kravet tas til følge, jf. tvisteloven § 20-5 første ledd. I tillegg kommer
rettsgebyret på 31 536 kroner, slik at samlede kostnader utgjør 529 936 kroner.
HR-2025-2080-A, (sak nr. 25-048541SIV-HRET)

13
(77) Jeg stemmer for denne
D O M :
1. Lagmannsrettens dom oppheves.
2. I sakskostnader for Høyesterett betaler AF Gruppen Norge AS til NorgesGruppen
ASA 529 936 – femhundreogtjuenitusennihundreogtrettiseks – kroner innen
to uker fra forkynnelsen av dommen.
(78) Dommer Poulsen: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(79) Dommer Lund: Likeså.
(80) Dommer Thyness: Likeså.
(81) Dommer Østensen Berglund: Likeså.
(82) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
1. Lagmannsrettens dom oppheves.
2. I sakskostnader for Høyesterett betaler AF Gruppen Norge AS til NorgesGruppen
ASA 529 936 – femhundreogtjuenitusennihundreogtrettiseks – kroner innen
to uker fra forkynnelsen av dommen.
HR-2025-2080-A, (sak nr. 25-048541SIV-HRET)