Dato: 2023-12-12

Sammendrag: En nå 32 år gammel asylsøker hadde utført vernepliktig tjeneste i Bashar al-Assad regimets væpnede styrker i Syria og hadde etter ordre deltatt i aksjoner for å slå ned demonstrasjonene etter «den arabiske våren» i 2011. Han hadde deltatt ved husundersøkelser – «razziaer» – hvor opposisjonelle ble pågrepet og overlevert til sikkerhetsstyrkene. De pågrepne hadde senere blitt utsatt for tortur og drap. Dette kjente han til.

Asylsøkeren hadde i utgangspunktet rett til å bli anerkjent som flyktning, fordi han risikerte forfølgelse ved retur til hjemlandet. Likevel ble asyl nektet, fordi utlendingsmyndighetene mente at han hadde gjort seg skyldig i medvirkning til en alvorlig ikke-politisk forbrytelse utenfor Norge.

Lagmannsretten opphevet Utlendingsnemndas vedtak. Den bygget på at medvirkningshandlingene måtte ha medført en forskjell i hovedgjerningene, noe de etter rettens syn ikke gjorde.

Spørsmålet for Høyesterett var om vurderingen av om det foreligger medvirkning til «alvorlig ikke-politisk forbrytelse» skal skje etter norsk strafferett eller internasjonale normer. I tillegg var spørsmålet hvor terskelen for medvirkningsansvar ligger når det er snakk om å utelukke fra flyktningstatus.

Høyesterett kom til at spørsmålet skal vurderes etter internasjonale normer, basert særlig på flyktningkonvensjonen og retningslinjer fra FNs høykommissær for flyktninger. Det er viktig at asylreglene praktiseres likt i medlemsstatene.

Videre kom Høyesterett til at den aktuelle deltakelsen i pågripelse og overlevering av personer som risikerte å bli utsatt for tortur og drap, etter flyktningkonvensjonen objektivt sett er tilstrekkelig til å anses som medvirkning. Det er ikke et vilkår at handlingene måtte ha medført en forskjell i hovedgjerningene. Lagmannsrettens dom blir derfor opphevet. Lagmannsretten må, i lys av Høyesteretts rettsforståelse, nå ta stilling til de øvrige elementene i vurderingen av om det er grunnlag for utelukkelse, herunder asylsøkerens subjektive skyld på tiden for handlingene, og betydningen av de truslene han var utsatt for og øvrige relevante omstendigheter.

Dommen klargjør hvor terskelen for å nekte asyl på grunn av deltakelse i væpnede styrker som har begått overgrep i utlandet, ligger.

D O M
avsagt 12. desember 2023 av Høyesterett i avdeling med
justitiarius Toril Marie Øie
dommer Wilhelm Matheson
dommer Arne Ringnes
dommer Borgar Høgetveit Berg
dommer Are Stenvik
HR-2023-2351-A, (sak nr. 23-026128SIV-HRET)
Anke over Borgarting lagmannsretts dom 10. januar 2023
Staten v/Utlendingsnemnda (Regjeringsadvokaten
v/advokat Henrik Vaaler)
mot
A (advokat Karsten Alexander Anfinsen – til
prøve)

2
S T E M M E G I V N I N G
(1) Dommer Stenvik:
Sakens spørsmål og bakgrunn
(2) Saken gjelder gyldigheten av et vedtak av Utlendingsnemnda om utelukkelse fra rett til
anerkjennelse som flyktning. Den reiser spørsmål om forståelsen av vilkåret «har gjort seg
skyldig i en alvorlig ikke-politisk forbrytelse utenfor Norges grenser» i utlendingsloven
§ 31 første ledd bokstav b, særlig om vurderingen skal baseres på norske eller
internasjonale rettsnormer, og om den objektive terskelen for medvirkningsansvar er
overskredet.
(3) Ankemotparten, A, er syrisk statsborger. Han er i dag 32 år gammel.
(4) A ble innkalt til vernepliktig tjeneste i Syria fra januar 2010, da han var 19 år gammel. Han
tjenestegjorde frem til januar 2012, det siste halvåret i form av obligatorisk reservetjeneste.
(5) I mars 2011 startet et opprør i Syria etter «den arabiske våren». Det ble gjennomført en
rekke demonstrasjoner med sentrum i byen Homs. Det sittende regimet, under ledelse av
president Bashar al-Assad, tok i bruk landets væpnede styrker for å slå ned opprøret. Også
sikkerhetstjenesten ble tatt i bruk. Den var kjent for å bruke brutale metoder.
(6) Regimentet som A tjenestegjorde i, ble en gang i løpet av 2011 beordret til Homs. Der
deltok han ifølge egen forklaring ved husundersøkelser – også omtalt som «razziaer» –
hvor en del av oppdraget var å pågripe unge menn og overlevere dem til
sikkerhetstjenesten, også kalt etterretningstjenesten. A selv skadet ingen av de pågrepne,
men han var klar over at de som ble overlevert til sikkerhetstjenesten, risikerte å bli utsatt
for tortur eller henrettelse. Mange av fangene forsvant og led en uviss skjebne.
(7) Etter at A ble dimittert i januar 2012, eskalerte situasjonen i Syria til en borgerkrig.
(8) I desember 2015 forlot A Syria og dro til Norge, hvor han søkte asyl.
(9) As asylsøknad ble avslått av Utlendingsdirektoratet, UDI, 5. september 2017. UDIs vedtak
bygger på at A oppfyller det alminnelige vilkåret for å bli anerkjent som flyktning etter
utlendingsloven § 28 første ledd bokstav a – at han har «en velbegrunnet frykt for
forfølgelse» – men at han må utelukkes fra flyktningstatus etter bestemmelsen i § 31 første
ledd bokstav b, fordi han har gjort seg skyldig i en «alvorlig ikke-politisk forbrytelse
utenfor Norges grenser». Han fikk i stedet midlertidig oppholdstillatelse fordi han risikerer
forfølgelse ved retur til Syria.
(10) UDIs avgjørelse om utelukking fra flyktningstatus ble påklagd til Utlendingsnemnda,
UNE, som 19. april 2018 opprettholdt UDIs vedtak, hovedsakelig på samme grunnlag.
(11) As kone og datter, som også flyktet fra Syria, fikk asyl i Norge ved vedtak 17. juli 2018.
Paret har også en sønn som er født i Norge, og som fikk avledet beskyttelse ved vedtak
13. august 2020.
HR-2023-2351-A, (sak nr. 23-026128SIV-HRET)

3
(12) A har to ganger krevd UNEs vedtak om utelukkelse omgjort, uten at kravene har ført frem.
UNE har fastholdt at vilkårene etter utlendingsloven § 31 første ledd bokstav b er oppfylt,
og at norske myndigheter dermed har plikt til å utelukke A fra flyktningstatus.
(13) UNEs siste vedtak 7. oktober 2021 ble angrepet ved søksmål til Oslo tingrett, som
27. september 2022 avsa dom med slik slutning:
«1. Staten ved Utlendingsnemnda frifinnes.
2. Partene dekker sine egne sakskostnader.»
(14) Tingretten kom til at A hadde medvirket til overgrepene som ble begått av
sikkerhetstjenesten, og at hans bidrag måtte anses som betydelige – «substantial
contribution». Den kom videre til at A hadde hatt kunnskap om hva de overleverte
personene risikerte å bli utsatt for. Det at A handlet under tvang, kunne ikke være
avgjørende fordi han hadde hatt mulighet til å desertere og flykte fra Syria.
(15) A anket dommen til Borgarting lagmannsrett, som 10. januar 2023 avsa dom med slik
slutning:
«1. Utlendingsnemndas beslutning 7. oktober 2021 om ikke å omgjøre vedtak
19. april 2018 er ugyldig.
2. Staten ved Utlendingsnemnda dømmer til innen 2 – to – uker fra dommens
forkynnelse å betale sakskostnader for tingretten og lagmannsretten til A
med 885 806 – åttehundreogåttifemtusenåttehundreogseks – kroner.»
(16) Lagmannsretten kom til at det ikke er hjemmel for utelukkelse etter utlendingsloven
§ 31 første ledd bokstav b. Den bygde som tingretten på at en medvirkningshandling bare
rammes av bestemmelsen hvis den innebærer en «substantial contribution» til
hovedgjerningen, noe den kom til at As handlinger ikke gjorde. Lagmannsretten fant det
ikke nødvendig å ta stilling til om A hadde utvist subjektiv skyld, om det forelå
straffrihetsgrunner eller om utelukkelse ville være uforholdsmessig.
(17) Staten ved Utlendingsnemnda har anket dommen til Høyesterett. Anken gjelder
lagmannsrettens rettsanvendelse.
(18) Norsk organisasjon for asylsøkere, NOAS, har for Høyesterett inngitt skriftlig innlegg til
belysning av allmenne interesser, jf. tvisteloven § 15-8. Innenfor sakens rammer står den
for øvrig i vesentlig samme stilling som for lagmannsretten.
Partenes syn på saken
(19) Den ankende part – staten ved Utlendingsnemnda – har i korte trekk anført:
(20) Vurderingen av om A har gjort seg skyldig i en forbrytelse som gir grunnlag for
utelukkelse fra flyktningstatus etter utlendingsloven § 31 første ledd bokstav b, jf. FNs
flyktningkonvensjon av 28. juli 1951 artikkel 1F bokstav b, skal bygge på norsk strafferett.
Utlendingsdirektoratets eget praksisnotat bygger riktignok på internasjonale rettsnormer,
men dette er ikke i samsvar med en riktig tolkning av flyktningkonvensjonen og kan derfor
HR-2023-2351-A, (sak nr. 23-026128SIV-HRET)

4
ikke anses avgjørende. Konvensjonsbestemmelsens ordlyd, kontekst og formål taler for at
det er strafferetten i det landet hvor det søkes asyl, i dette tilfellet Norge, som skal legges
til grunn ved vurderingen av om As medvirkningshandlinger objektivt sett er tilstrekkelige
for utelukkelse. Lagmannsretten tok følgelig feil da den bygde på internasjonale
rettsnormer for medvirkningsansvar.
(21) As handlinger rammes som medvirkning etter norsk strafferett, jf. straffeloven § 15.
(22) Selv om internasjonale normer legges til grunn, rammes handlingene av bestemmelsen i
flyktningkonvensjonens artikkel 1F bokstav b, og dermed av utlendingsloven § 31 første
ledd bokstav b. For aktive medvirkningshandlinger krever heller ikke internasjonale
rettsnormer, slik disse kan utledes av Romavedtektene om Den internasjonale
straffedomstolen, ICC, av 17. juli 1998 og internasjonal strafferettspraksis, at medvirkerens
forhold har vært en nødvendig betingelse for hovedgjerningen eller påvirket måten den ble
gjennomført på.
(23) As medvirkningshandlinger er av en slik art og et slikt omfang at det kan knyttes ansvar til
dem også etter disse internasjonale rettsnormene.
(24) Staten ved Utlendingsnemnda har lagt ned slik påstand:
«Lagmannsrettens dom oppheves.»
(25) Ankemotparten – A – har i korte trekk anført:
(26) Spørsmålet om A har gjort seg skyldig i en alvorlig forbrytelse må vurderes etter
internasjonale rettsnormer. Dette følger av en naturlig forståelse av ordlyden i
flyktningkonvensjonens artikkel 1F bokstav b. Formålet som ligger til grunn for
utelukkelsesreglene, trekker i samme retning, og løsningen har støtte i uttalelser fra FNs
høykommissær for flyktninger, UNHCR.
(27) UNHCRs uttalelser gjør det klart at utelukkelse bare kan skje på grunnlag av forhold som
asylsøkeren er individuelt ansvarlig for. For forståelsen av hva dette innebærer i
medvirkningstilfellene, viser UNHCR til den veiledningen som følger av rettspraksis fra
internasjonale domstoler og krigsforbrytertribunaler. Etter denne praksisen er det en
forutsetning for ansvar at medvirkningen innebærer en «substantial contribution».
(28) Lagmannsretten har korrekt lagt til grunn at medvirkningen må ha hatt en påvirkning på
hovedhandlingen. As handlinger utgjør ikke en «substantial contribution» til de
overgrepene som sikkerhetstjenesten til Assad-regimet utførte.
(29) Heller ikke om norsk rett legges til grunn, rammes handlingene som straffbar medvirkning.
Medvirkningsansvaret i norsk strafferett er i tråd med det som har vært lagt til grunn i
internasjonal praksis.
(30) A har lagt ned slik påstand:
«1. Anken forkastes.
2. A tilkjennes sakens omkostninger for Høyesterett.»
HR-2023-2351-A, (sak nr. 23-026128SIV-HRET)

5
Mitt syn på saken
Rettslige utgangspunkter
(31) Utlendingsloven § 28 første ledd regulerer hvem som har rett til å bli anerkjent som
flyktning. Etter paragrafens første ledd bokstav a foreligger en slik rett dersom asylsøkeren
har «en velbegrunnet frykt for forfølgelse» på grunn av nærmere angitte forhold, blant
annet politisk oppfatning.
(32) Den som anerkjennes som flyktning etter § 28 første ledd, har etter paragrafens annet ledd
«rett til oppholdstillatelse (asyl)».
(33) Etter utlendingsloven § 31 skal utlendinger i visse tilfeller utelukkes fra rett til
anerkjennelse som flyktning selv om vilkårene i § 28 er oppfylt. Paragrafens første ledd
lyder slik:
«Rett til anerkjennelse som flyktning etter § 28 første ledd foreligger ikke dersom
utlendingen faller inn under flyktningkonvensjonen 28. juli 1951 artikkel 1D eller E,
eller dersom det er alvorlig grunn til å anta at utlendingen
a. har gjort seg skyldig i en forbrytelse mot freden, en krigsforbrytelse eller en
forbrytelse mot menneskeheten, slik disse forbrytelsene er definert i
internasjonale avtaler som tar sikte på å gi bestemmelser om slike
forbrytelser,
b. har gjort seg skyldig i en alvorlig ikke-politisk forbrytelse utenfor Norges
grenser, før han fikk adgang til Norge som flyktning, eller
c. har gjort seg skyldig i handlinger som er i strid med FNs formål og
prinsipper.»
(34) Det aktuelle alternativet i vår sak er bokstav b.
(35) Utlendingslovens bestemmelser om flyktninger gjennomfører Norges folkerettslige
forpliktelser etter flyktningkonvensjonen av 28. juli 1951 og den tilknyttede protokollen av
16. desember 1966. Bestemmelsen i § 28 første ledd bokstav a tilsvarer
flyktningkonvensjonen artikkel 1A, og bestemmelsene i § 31 første ledd bokstavene a til c
tilsvarer flyktningkonvensjonen artikkel 1F.
(36) Den engelske språkversjonen av artikkel 1F lyder slik:
«The provisions of this Convention shall not apply to a person with respect to whom
there are serious reasons for considering that:
(a) he has committed a crime against peace, a war crime, or a crime against
humanity, as defined in the international instruments drawn up to make
provision in respect of such crimes;
(b) he has committed a serious non-political crime outside the country of refuge
prior to his admission to that country as a refugee;
(c) he has been guilty of acts contrary to the purposes and principles of the
United Nations.»
(37) Dersom en utlending utelukkes fra flyktningstatus, får han eller hun ikke oppholdstillatelse
etter § 28 annet ledd, og vedkommende kan utvises etter § 66 første ledd bokstav g.
HR-2023-2351-A, (sak nr. 23-026128SIV-HRET)

6
(38) Utvisning innebærer ikke nødvendigvis at utlendingen umiddelbart må forlate landet. Etter
lovens § 74, jf. § 73 annet ledd, kan vedkommende gis midlertidig oppholdstillatelse hvis
vilkårene i § 28 første ledd bokstav a er oppfylt, eller hvis han eller hun står i reell fare for
å bli utsatt for dødsstraff, tortur eller annen umenneskelig eller nedverdigende behandling
eller straff ved tilbakevending til hjemlandet. En midlertidig oppholdstillatelse gjelder
inntil hinderet for utsendelse bortfaller, og den gis etter utlendingsforskriften
§ 15-2 normalt for seks måneder av gangen. Tillatelsen bortfaller dersom utlendingen
reiser ut av riket.
(39) En utlending som har midlertidig oppholdstillatelse etter utlendingsloven § 74, har svakere
sosiale rettigheter enn en som har oppholdstillatelse etter § 28 annet ledd. Vedkommende
kan heller ikke oppnå permanent oppholdstillatelse eller statsborgerskap.
Generelt om tolkningen av flyktningkonvensjonen
(40) Før jeg går inn på de rettsspørsmålene saken reiser, vil jeg si noe om de tolkningsreglene
som skal legges til grunn på dette området.
(41) Det følger av fast rettspraksis at utlendingslovens bestemmelser om flyktninger skal tolkes
i samsvar med flyktningkonvensjonen, jf. blant annet HR-2020-2408-A avsnitt 48 og
HR-2021-203-A avsnitt 36, se også utlendingsloven § 3.
(42) Begrepet flyktning er definert i konvensjonens artikkel 1. Det fremgår av artikkel 1A at
konvensjonen «shall apply» for personer som tilfredsstiller nærmere angitte kriterier. På
den andre siden fremgår det av artikkel 1F at konvensjonen «shall not apply» for personer
som tilfredsstiller visse andre kriterier. Ordlyden og sammenhengen mellom reglene viser
at konvensjonen med dette tar sikte på å fastlegge et enhetlig flyktningbegrep med samme
innhold i alle medlemsstatene.
(43) Flyktningkonvensjonen skal i sin tur tolkes etter reglene i Wienkonvensjonen om
traktatretten av 23. mai 1969, jf. HR-2020-2408-A avsnitt 51–52 og HR-2021-203-A
avsnitt 45.
(44) Om den nærmere forståelsen av Wienkonvensjonens tolkningsregler, viser jeg til
plenumsdommen HR-2023-491-P avsnitt 100–125. I avsnitt 109 heter det:
«Etter Wienkonvensjonen artikkel 31 nr. 1 er altså den sentrale tolkningsfaktoren
traktatteksten tolket i overensstemmelse med ordenes vanlige betydning i den
sammenheng de inngår i, og i lys av hva traktaten gjelder og dens formål. Med
ordlydens vanlige betydning – ‘ordinary meaning’ – siktes det til den alminnelige
språkforståelsen, herunder betydningen av folkerettslige begreper. Henvisningen til
‘good faith’ innebærer blant annet at tolkningen skal være lojal. Man skal velge det
tolkningsresultat som stemmer overens med partenes felles intensjoner – i den grad
dette gir veiledning. ‘Good faith’ er også uttrykk for at tolkningen må søke å realisere
traktatens formål.»
(45) Det følger av artikkel 33 at hvis en konvensjon er utferdiget i to eller flere autoriserte
språkversjoner, skal begge eller alle som hovedregel ha samme vekt, og de skal forutsettes
å ha samme betydning. Flyktningkonvensjonens autoritative språkversjoner er engelsk og
fransk, jf. konvensjonens artikkel 46 siste ledd.
HR-2023-2351-A, (sak nr. 23-026128SIV-HRET)

7
(46) Wienkonvensjonen artikkel 32 åpner videre for å legge vekt på supplerende
tolkningsfaktorer, blant annet til støtte for det tolkningsresultatet som følger av
anvendelsen av artikkel 31, jf. avsnitt 106 i plenumsdommen.
(47) For flyktningkonvensjonens del skal det legges betydelig vekt på retningslinjer og
uttalelser fra FNs høykommissær for flyktninger, UNHCR, jf. HR-2021-203-A avsnitt 52.
Dette har sammenheng med at flyktningkonvensjonen artikkel 35 gir UNHCR rett og plikt
til å føre tilsyn med anvendelsen av konvensjonens bestemmelser.
(48) Det sentrale dokumentet i vår sak er UNHCRs «Background Note on the Application of
the Exclusion Clauses: Article 1F of the 1951 Convention relating to the Status of
Refugees» av 4. september 2003. Det fremgår av punkt 2 at bakgrunnsnotatet bygger på
praksis fra UNHCR, medlemsstatene og andre relevante aktører, samt på UNHCRs
«Handbook on Procedures and Criteria for Determining Refugee Status», senest revidert i
februar 2019. Jeg nevner også at innholdet i bakgrunnsnotatet er sammenfattet i UNHCRs
«Guidelines on International Protection: Application of the Exclusion Clauses: Article 1F
of the 1951 Convention relating to the Status of Refugees», også av 4. september 2003.
(49) I EU er flyktningkonvensjonens regler gjennomført ved direktiv 2011/95 – det såkalte
«statusdirektivet» – som avløser direktiv 2004/83. Statusdirektivet er ikke en del av
EØS-avtalen. EU-domstolens praksis om sammenfallende direktivbestemmelser har likevel
betydning, fordi den bygger på at direktivet skal tolkes «in a manner consistent with the
1951 Geneva Convention», jf. EU-domstolens storkammeravgjørelse 9. november 2010 i
forente saker C-57/09 og C-101/09 avsnitt 78.
(50) UNHCR fremholder i bakgrunnsnotatet punkt 4 at konvensjonens artikkel 1F – på samme
måte som andre unntak fra retten til flyktningstatus – «must always be interpreted
restrictively and should be used with great caution». Staten gjør gjeldende at det ikke er
grunnlag for restriktiv tolkning i denne saken, og viser særlig til at A er vernet mot
utsendelse så lenge han står i reell fare for overgrep ved retur til hjemlandet. Jeg kan ikke
se at vernet mot utsendelse kan tas til inntekt for at prinsippet om restriktiv tolkning ikke
gjelder. Det midlertidige vernet mot utsendelse, som er nedfelt i flyktningkonvensjonen
artikkel 33 og gjennomført i utlendingsloven § 74, jf. § 73, gir asylsøkere vesentlig svakere
rettigheter enn hva flyktningstatus gir, og det kan derfor ikke begrunne en mindre restriktiv
tolkning av artikkel 1F. En annen sak er at prinsippet om restriktiv tolkning etter mitt syn
ikke kommer på spissen i vår sak.
(51) Etter disse rettslige utgangspunktene går jeg over til å vurdere de spørsmålene vår sak
reiser.
Problemstillingen
(52) Den overordnede problemstillingen er om A har rett til å bli anerkjent som flyktning, med
andre ord om han er å anse som flyktning («refugee») i flyktningkonvensjonens forstand.
Vedtaket om at han ikke har rett til flyktningstatus, beror på rettsanvendelse som
domstolene kan prøve fullt ut.
HR-2023-2351-A, (sak nr. 23-026128SIV-HRET)

8
(53) Det er enighet om at A oppfyller vilkårene for flyktningstatus etter utlendingsloven
§ 28 første ledd, jf. flyktningkonvensjonen artikkel 1A. Spørsmålet er om han likevel ikke
kan anses som flyktning, fordi han må utelukkes etter utlendingsloven § 31 første ledd,
jf. konvensjonens artikkel 1F.
(54) Som jeg allerede har vært inne på, bygger vedtaket om utelukkelse av A på
utlendingsloven § 31 første ledd bokstav b, som tilsvarer flyktningkonvensjonen artikkel
1F bokstav b. For at denne bestemmelsen skal komme til anvendelse, må asylsøkeren altså
ha begått en alvorlig ikke-politisk forbrytelse i utlandet før han søkte asyl i Norge.
Skal nasjonale eller internasjonale rettsnormer legges til grunn?
(55) Et hovedspørsmål i saken er om nasjonale eller internasjonale rettsnormer skal legges til
grunn ved vurderingen av om en asylsøker har gjort seg skyldig i «a serious non-political
crime» etter flyktningkonvensjonen artikkel 1F bokstav b. Alternativene er
gjerningsstedets rett, tilfluktslandets rett eller internasjonale rettsnormer, eventuelt en
kombinasjon av disse. Med «internasjonale rettsnormer» sikter jeg i denne sammenhengen
til de normene som kan utledes av flyktningkonvensjonen, tolket i lys av de rettskildene
jeg har redegjort for tidligere.
(56) Partene er med rette enige om at internasjonale rettsnormer skal legges til grunn ved
vurderingen av om det foreligger grunnlag for utelukkelse etter artikkel 1F bokstavene a og
c. Spørsmålet er om det samme gjelder for bokstav b. Staten gjør gjeldende at norsk
strafferett skal legges til grunn, iallfall som et utgangspunkt, mens A gjør gjeldende at
vurderingen skal baseres på internasjonale rettsnormer. Ingen av partene har gjort
gjeldende at gjerningsstedets rett skal legges til grunn.
(57) Jeg ser først på hva som kan utledes av bestemmelsens ordlyd i den sammenhengen den
inngår.
(58) Etter mitt syn gir konvensjonens ordlyd ikke et entydig svar på spørsmålet om hvilke
rettsnormer som skal legges til grunn for vurderingen. Det at ordet «crime» etterfølges av
uttrykket «outside the country of refuge» kan gi en viss støtte for at det er strafferetten der
handlingen ble begått, som skal legges til grunn. Uttrykket i den sammenhengen det inngår
kan imidlertid også oppfattes slik at «outside the country of refuge» bare utpeker stedet der
handlingen må ha vært begått. Det siste er etter mitt syn den mest naturlige forståelsen. Det
er under enhver omstendighet ingen ting i ordlyden som trekker i retning av at
tilfluktslandets strafferett skal legges til grunn.
(59) Staten har anført at ordlyden i den franske språkversjonen – hvor den tilsvarende
formuleringen er «un crime grave de droit commun» – støtter dens syn om at
tilfluktslandets strafferett skal legges til grunn. Det er særlig uttrykket «droit commun»
som staten mener peker mot tilfluktslandets strafferett.
(60) Jeg kan for min del ikke se at den franske ordlyden kan tas til inntekt for et slikt syn.
Uttrykket «droit commun» forstås normalt som en henvisning til alminnelige rettsregler, i
motsetning til spesialregler, og det bidrar ikke til å klargjøre om det er gjerningsstedets rett,
tilfluktslandets rett eller internasjonale rettsnormer som skal legges til grunn ved
bedømmelsen av forbrytelsen. Jeg minner dessuten om at den franske språkversjonen skal
HR-2023-2351-A, (sak nr. 23-026128SIV-HRET)

9
forutsettes å ha samme betydning som den engelske, som bruker uttrykket «non-political».
I UNHCRs retningslinjer sies det i punkt 15 at en alvorlig forbrytelse skal anses som «non-
political» når «other motives (such as personal reasons or gain) are the predominant feature
of the specific crime committed». Dette tilsier at uttrykkene «non-political» og «droit
commun» skal forstås som en karakteristikk av forbrytelsen, og særlig dens formål, og
bekrefter min forståelse om at det ikke har vært meningen med formuleringen å peke ut
hvilke rettsnormer som skal legges til grunn for vurderingen.
(61) Staten har videre gjort gjeldende at sammenhengen mellom de tre alternativene i
bokstavene a til c i artikkel 1F trekker i retning av at nasjonal strafferett skal legges til
grunn ved anvendelsen av bokstav b. Synspunktet er at når utelukkelsesgrunnene i
bokstavene a og c bygger på begreper hentet fra internasjonal strafferett, mens det samme
ikke er tilfellet for bokstav b, må det forstås som uttrykk for en tilsiktet forskjell. Jeg kan
ikke slutte meg til et slikt syn. Det ville heller vært grunn til å forvente at det var kommet
klart til uttrykk om noe annet skulle gjelde for bokstav b enn for de andre alternativene. Jeg
peker i denne sammenheng også på at flyktningskonvensjonen i artikkel 12 nr. 1 om
«Personal Status» uttrykkelig viser til «the law of the country of his domicile or … his
residence». Dette viser at avtalepartene har hatt et bevisst forhold til lovvalgsspørsmål og
underbygger dermed den naturlige forventningen om at det ville vært sagt klart fra i
artikkel 1F bokstav b om meningen var at tilfluktsstatens strafferett skulle legges til grunn.
(62) Staten har også anført at kvalifikasjonen «serious» får liten eller ingen selvstendig
betydning dersom «crime» oppfattes som en henvisning til internasjonal strafferett.
Synspunktet er at forbrytelser som reguleres av internasjonale konvensjoner, i praksis alltid
er alvorlige.
(63) Jeg finner det ikke nødvendig å ta stilling til om det er riktig at internasjonale konvensjoner
bare rammer alvorlige forbrytelser. Uttrykket «serious … crime» i artikkel 1F bokstav b
skal etter mitt syn ikke forstås som en henvisning til andre konvensjoner, men tolkes
autonomt innenfor rammen av flyktningkonvensjonen. Adjektivet «serious» får dermed
selvstendig betydning. Det gir uttrykk for en kvalifikasjon som innebærer at bestemmelsen
bare omfatter handlinger og unnlatelser som er alvorlige nok til å rettferdiggjøre den
alvorlige sanksjonen som utelukkelse er, jf. UNHCRs bakgrunnsnotat avsnitt 37–40.
(64) Jeg går så over til hva som kan utledes av bestemmelsens formål.
(65) Som jeg har vært inne på, fastsetter definisjonene i flyktningkonvensjonen artikkel 1 et
enhetlig flyktningbegrep, som tar sikte på ensartet behandling av asylspørsmål i
medlemsstatene. Dette siktemålet ville ikke nås om utelukkelsesgrunnene skulle vurderes
etter nasjonal rett i medlemsstatene. Resultatet ville i så fall bli at spørsmålet om en person
har krav på flyktningstatus, kunne avhenge av hvilket land han eller hun søker asyl i.
Hensynet til å unngå forskjellsbehandling innenfor konvensjonsområdet taler derfor med
styrke for at vurderingen skal baseres på internasjonale normer.
(66) Bestemmelsen i artikkel 1F bygger på to formål. For det første er det ønskelig å forhindre
at flyktningstatus gis til personer som anses «uverdige» for slik beskyttelse. Dette er viktig
for å bevare konvensjonens legitimitet. For det andre er det et formål å hindre at personer
som har begått alvorlig kriminalitet, utnytter konvensjonsvernet til å unndra seg straff i
hjemlandet. Begge formålene vil i stor grad oppnås uavhengig av om tilfluktslandets
HR-2023-2351-A, (sak nr. 23-026128SIV-HRET)

10
strafferett eller internasjonale rettsnormer legges til grunn. Disse formålene gir derfor ikke
noe klart bidrag til å løse det tolkningsspørsmålet vi står overfor.
(67) Staten har gjort gjeldende at utelukkelsesgrunnen i artikkel 1F bokstav b har til formål å
beskytte tilfluktsstaten mot utlendinger som utgjør en sikkerhetsrisiko, og at tilfluktsstaten
derfor bør ha frihet til å anvende sin interne strafferett ved vurderingen av om utlendingen
har gjort seg skyldig i en alvorlig forbrytelse, eller at tilfluktsstatens strafferett i det minste
må danne utgangspunktet for vurderingen.
(68) Jeg kan ikke slutte meg til et slikt synspunkt. Riktignok er hensynet til å beskytte
tilfluktsstaten nevnt i NOU 2004: 20 Ny utlendingslov på side 124 ved omtalen av
bestemmelsen. Jeg finner imidlertid ingen støtte i konvensjonsforarbeidene eller i
UNHCRs uttalelser for at dette formålet ligger til grunn for artikkel 1F bokstav b.
Hensynet til å beskytte tilfluktsstaten mot utlendinger som utgjør en sikkerhetsrisiko,
varetas i stedet først og fremst av unntaket fra vernet mot utsendelse i konvensjonens
artikkel 33 nr. 2, som kommer til anvendelse når det foreligger «reasonable grounds for
regarding [the refugee] as a danger to the security of the country in which he is». Under
enhver omstendighet kan jeg ikke se at et slikt formål med noen styrke taler for å legge
nasjonal strafferett til grunn. Jeg peker i denne sammenheng på at sikkerhetsrisikoen kan
være minst like stor for utlendinger som omfattes av bokstavene a og c, hvor internasjonale
rettsnormer ubestridt skal legges til grunn.
(69) Oppsummert trekker formålsbetraktninger – og særlig hensynet til likebehandling innenfor
konvensjonsområdet – klart i favør av internasjonale rettsnormer.
(70) Jeg ser til slutt på hva som kan utledes av supplerende tolkningsfaktorer.
(71) I UNHCRs retningslinjer punkt 14 sies det at «international rather than local standards are
relevant» ved vurderingen av om det er begått en alvorlig forbrytelse. Denne uttalelsen gir
klart uttrykk for at internasjonale normer skal legges til grunn. Jeg følger ikke staten når
den hevder at uttalelsen bare sikter til gjerningens alvorlighet, og ikke til vurderingen av
om det foreligger en forbrytelse. Slik jeg ser det, må vurderingen av om asylsøkeren har
begått «a serious … crime» skje samlet, basert på de samme rettsnormene. Det er slik
kriteriet er behandlet i UNHCRs uttalelser. I bakgrunnsnotatet behandles «serious crime»
samlet i punktene 38–40. Behandlingen av typetilfeller fra punkt 79 og utover bygger også
på internasjonale rettsnormer. Jeg finner ingen holdepunkter i UNHCRs uttalelser for at
vurderingen etter artikkel 1F bokstav b skal baseres på eller ta utgangspunkt i
tilfluktsstatens strafferett.
(72) Jeg nevner også at statens anførsel om at nasjonal strafferett skal legges til grunn, er i strid
med lovgivers forutsetning ved vedtakelsen av utlendingsloven. I Ot.prp. nr.
75 (2006–2007) på side 108 sies det at «begrepet ‘alvorlig kriminalitet’ i punkt (b) vil bero
på en folkerettslig fortolkning», og at det har «mindre betydning hvorvidt man innenfor de
ulike nasjonale rettssystemer teknisk sett karakteriserer den kriminelle handling som en
‘forbrytelse’».
(73) Min konklusjon så langt er at bestemmelsens ordlyd i den sammenhengen den inngår,
tolket i lys av traktatens formål, må forstås slik at spørsmålet om en asylsøker «has
committed a serious non-political crime», skal vurderes etter internasjonale rettsnormer,
basert særlig på flyktningkonvensjonen og retningslinjer fra UNHCR. Denne tolkningen
HR-2023-2351-A, (sak nr. 23-026128SIV-HRET)

11
støttes av supplerende tolkningsfaktorer, særlig av UNHCRs uttalelser. Det følger av dette
at også spørsmålet om hva som er medvirkning, må vurderes med utgangspunkt i de
samme rettsnormene.
(74) Med dette går jeg over til hva som kan utledes av internasjonale rettsnormer om
medvirkningsansvarets innhold.
Utelukkelse som følge av medvirkning
(75) Medvirkning er ikke uttrykkelig dekket av ordlyden i flyktningkonvensjonen artikkel 1F
bokstav b. Det er likevel på det rene at medvirkning til en annens overtredelse eller
delaktighet i et felles kriminelt foretak kan gi grunnlag for utelukkelse etter bestemmelsen.
Dette følger klart av UNHCRs tolkningsuttalelser og er ikke bestridt av partene.
(76) Det anførte grunnlaget for utelukkelse i denne saken er medvirkning til tortur og drap. Det
er ikke gjort gjeldende at A har vært delaktig i et felles kriminelt foretak, eller at han har
gjort seg skyldig i egne straffbare handlinger.
(77) Det omstridte spørsmålet er hva som nærmere bestemt kreves for at medvirkning skal føre
til utelukkelse. Man kan se dette som et spørsmål om hvor terskelen for
medvirkningsansvar ligger.
(78) Etter bestemmelsens ordlyd kreves det at asylsøkeren «has committed» en alvorlig
forbrytelse. Det betyr etter en naturlig forståelse at tilknytning til, eller medlemskap i, en
organisasjon som har begått alvorlige forbrytelser, ikke i seg selv er nok. Heller ikke er det
nok at asylsøkeren har vært til stede der en alvorlig forbrytelse er begått. Det avgjørende er
med andre ord ikke organisasjonens forbrytelser i seg selv, men asylsøkerens personlige
ansvar for disse.
(79) Denne forståelsen underbygges av bestemmelsens formål og supplerende
tolkningsfaktorer. Konvensjonens overordnede humanitære formål tilsier at asylsøkere
ikke kan nektes flyktningstatus med mindre de har et personlig ansvar for de forbrytelsene
som er begått. I tråd med dette synspunktet uttaler UNHCR i bakgrunnsnotatet punkt 50 at
spørsmålet om utelukkelse «hinges on the extent to which the individual is personally
responsible for the acts in question». Når det ikke foreligger grunnlag for personlig ansvar,
vil verken hensynet til flyktninginstituttets integritet eller hensynet til å motvirke
straffunndragelse være i fare. Det overordnede vurderingstemaet blir dermed om
asylsøkeren bærer en så stor del av skylden for andres forbrytelser, at han eller hun
gjennom sin medvirkning kan sies å ha begått en alvorlig forbrytelse.
(80) Når terskelen for medvirkningsansvar skal fastlegges, tar jeg utgangspunkt i
bakgrunnsnotatet punkt 51, hvor UNHCR sier følgende:
«In general, individual responsibility, and therefore the basis for exclusion, arises
where the individual committed, or made a substantial contribution to, the criminal
act, in the knowledge that his or her act or omission would facilitate the criminal
conduct.»
(81) Det følger av denne uttalelsen at både objektive omstendigheter – her formulert som et
spørsmål om «substantial contribution» – og subjektiv kunnskap – «knowledge» – er
HR-2023-2351-A, (sak nr. 23-026128SIV-HRET)

12
relevant ved vurderingen av om medvirkning gir grunnlag for utelukkelse. Innholdet av det
objektive elementet er nærmere utdypet i punkt 53, hvor det blant annet heter:
«The contribution may be in the form of practical assistance, encouragement or moral
support and must have a substantial (but not necessarily causal) effect on the
perpetration of the crime. Aiding or abetting may consist of an act or omission and
may take place before, during or after the commission of the crime, although the
requirement of a substantial contribution must always be borne in mind, especially
when failure to act is in question. Thus, presence at the scene of a crime is not in itself
conclusive of aiding or abetting, but it could give rise to such liability if such presence
is shown to have had a significant legitimising or encouraging effect on the principal
actor. This may often be the case where the individual present is a superior to those
committing the crimes …»
(82) Av dette utleder jeg at både aktive handlinger og passivitet kan rammes. Videre følger det
av uttalelsen at medvirkningen – enten det dreier seg om aktive handlinger eller unnlatelser
– må ha hatt reell betydning («substantial effect») for de forbrytelsene som er begått.
Medvirkningen behøver imidlertid ikke å ha vært nødvendig for resultatet.
(83) Om den avsluttende vurderingen av om medvirkningen utgjør en alvorlig forbrytelse, sier
UNHCR følgende i avsnitt 55:
«Whether the individual’s contribution to the criminal enterprise is substantial or not
depends on many factors, such as the size of the criminal enterprise, the functions
performed, the position of the individual in the organisation or group, and (perhaps
most importantly) the role of the individual in relation to the seriousness and the scope
of the crimes committed.»
(84) EU-domstolen har i storkammerdommen i forente saker C-57/09 og C-101/09 avsnitt
97 formulert vurderingstemaet på en lignende måte:
«… the competent authority must, inter alia, assess the true role played by the person
concerned in the perpetration of the acts in question; his position within the
organisation; the extent of the knowledge he had, or was deemed to have, of its
activities; any pressure to which he was exposed; or other factors likely to have
influenced his conduct.»
(85) Min oppsummering så langt er at spørsmålet om hvorvidt medvirkning skal føre til
utelukkelse, beror på en sammensatt vurdering av en rekke momenter. Det objektive
elementet i denne vurderingen kommer til uttrykk i standarden «substantial contribution»,
som jeg forstår som et krav om at medvirkningen må ha hatt reell betydning for
hovedgjerningen. Årsaksbetraktninger kan inngå i vurderingen av reell betydning, men
medvirkningen behøver ikke å ha vært nødvendig for resultatet.
(86) Jeg nevner avslutningsvis at det ikke er noe i forarbeidene til utlendingsloven eller i andre
nasjonale rettskilder som tyder på at bestemmelsen i § 31 første ledd bokstav b skal tolkes
annerledes enn jeg har gitt uttrykk for ovenfor.
(87) Med dette går jeg over til å vurdere om lagmannsrettens rettsanvendelse er riktig.
HR-2023-2351-A, (sak nr. 23-026128SIV-HRET)

13
Lagmannsrettens rettsanvendelse
(88) Jeg bemerker først at lagmannsretten har basert vurderingen på internasjonale rettsnormer,
slik disse kan utledes av flyktningkonvensjonen og supplerende tolkningsfaktorer,
herunder uttalelser fra UNHCR. Det følger av det jeg allerede har sagt, at jeg er enig i
denne tilnærmingen.
(89) I spørsmålet om hva som skal til for at en medvirkningshandling skal føre til utelukkelse,
har lagmannsretten tatt utgangspunkt i uttalelsen fra UNHCR om at det kreves en
«substantial contribution». Også dette er jeg enig i.
(90) Ved fastleggelsen av innholdet i kriteriet «substantial contribution» har lagmannsretten
trukket veksler på bestemmelsene i Romavedtektene om Den internasjonale
straffedomstolen, ICC, av 17. juli 1998, og på rettspraksis fra ICC og Det internasjonale
krigsforbrytertribunalet for det tidligere Jugoslavia, ICTY. Jeg er enig i at internasjonal
strafferettspraksis kan være relevant, men de dommene som lagmannsretten har vist til
– og de som partene har trukket frem for Høyesterett – gir liten veiledning i vår sak.
(91) Under henvisning til internasjonal rettspraksis og juridisk litteratur konkluderer
lagmannsretten med at kriteriet «substantial contribution» innebærer at det «må være et
krav … at medvirkningshandlingen i alle fall har medført en forskjell i hovedhandlingen».
(92) Staten har gjort gjeldende at det ikke er grunnlag for å oppstille et slikt krav. Ifølge staten
gjelder den praksisen som lagmannsretten har lagt vekt på, rene unnlatelser, og
synspunktet om at medvirkerens bidrag må ha medført en forskjell i hovedhandlingen kan
ikke overføres til aktive medvirkningshandlinger, som man står overfor i vår sak.
(93) Jeg er enig i at unnlatelser står i en særstilling. Ved rene unnlatelser står normalt
gjerningspersonens plikt til å gripe inn sentralt, og gir grunn til å kreve at vedkommende
har hatt påvirkningsmulighet, en mulighet til å gjøre en forskjell. Den rettslige
tilnærmingen er annerledes ved aktive handlinger, og jeg kan ikke se at rettskildene gir
grunnlag for å operere med et tilsvarende krav i disse tilfellene.
(94) Jeg er mot denne bakgrunn enig med staten i at det for aktive medvirkningshandlinger ikke
kan oppstilles som et generelt krav for medvirkningsansvar at medvirkningen har «medført
en forskjell i hovedhandlingen», slik lagmannsretten har lagt til grunn.
(95) Ved den konkrete vurderingen har lagmannsretten tatt utgangspunkt i at det ikke er
tvilsomt at A rent faktisk har medvirket til å finne frem til og anholde personer som
deretter har blitt utsatt for alvorlige forbrytelser. Likevel kom den til at den objektive
terskelen for medvirkningsansvar ikke er overskredet. Dette begrunnet den blant annet med
at A ikke hadde noen «påvirkning på hvilke hus som skulle ransakes eller hvilke personer
som skulle hentes ut og arresteres», og heller ikke kunne «påvirke hvilke forbrytelser de
pågrepne personene senere ble utsatt for». Lagmannsretten pekte videre på at ingen av
handlingene ble uført alene, men som del av en gruppe på om lag 20 personer. Deretter sies
det:
«Det er etter lagmannsrettens syn ikke holdepunkter for å kunne legge til grunn at
forbrytelsene ikke ville ha skjedd på samme måte uten hans medvirkningshandlinger.
Disse forhold tilsier at A ikke har gitt et betydelig bidrag til forbrytelsene som ble
begått.»
HR-2023-2351-A, (sak nr. 23-026128SIV-HRET)

14
(96) Til slutt konkluderer lagmannsretten etter en samlet vurdering med at As handlinger
«objektivt sett ikke utgjør en ‘substantial contribution’ til de straffbare handlingene som
ble begått». Når lagmannsrettens begrunnelse leses i sammenheng, fremgår det at
synspunktet om at medvirkningshandlingen må ha «medført en forskjell i
hovedhandlingen» – som jeg altså ikke kan slutte meg til – har hatt avgjørende betydning
for resultatet. Jeg kan ikke se at de forholdene som lagmannsretten har basert konklusjonen
på, hver for seg eller i kombinasjon, utelukker medvirkningsansvar.
(97) Jeg er på denne bakgrunn kommet til at lagmannsrettens rettsanvendelse er uriktig fordi
den er basert på en feilaktig forståelse av det objektive elementet i kriteriet «har gjort seg
skyldig i en alvorlig ikke-politisk forbrytelse» i utlendingsloven § 31 første ledd bokstav b.
De aktive bidragene til pågripelse og overlevering av personer som risikerte å bli utsatt for
tortur og drap, som lagmannsretten har funnet bevist, er objektivt sett medvirkning.
Konklusjon
(98) Anken har etter dette ført frem.
(99) Det foreligger ikke forsvarlig grunnlag for å treffe ny realitetsavgjørelse, jf. tvisteloven
§ 30-3 første ledd, jf. § 29-23 fjerde ledd. Lagmannsrettens dom må derfor oppheves,
jf. § 30-14 første ledd, og det gjenstår for lagmannsretten å ta stilling til de øvrige
elementene i vurderingen av om det er grunnlag for utelukkelse, herunder As subjektive
skyld på tiden for handlingene, og betydningen av de truslene han var utsatt for og øvrige
relevante omstendigheter.
(100) Staten har ikke krevd sakskostnader.
(101) Jeg stemmer for denne
D O M :
Lagmannsrettens dom oppheves.
(102) Dommar Høgetveit Berg: Eg er i hovudsak og i resultatet samd med
fyrstvoterande.
(103) Dommer Matheson: Likeså.
(104) Dommer Ringnes: Likeså.
(105) Justitiarius Øie: Likeså.
(106) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
Lagmannsrettens dom oppheves.
HR-2023-2351-A, (sak nr. 23-026128SIV-HRET)