Dato: 2026-03-02

Sammendrag: Saken gjaldt straff for brudd på innreiseforbud etter utvisning. En marokkansk statsborger var tiltalt for å ha brutt et varig innreiseforbud. Lagmannsretten frifant ham fordi det ikke kunne utelukkes at han hadde ervervet en avledet EØS-rett til innreise gjennom sin norske ektefelle, som han hadde bodd sammen med i Spania.

Spørsmålet for Høyesterett var hvilket beviskrav domstolene skal bruke for å avgjøre om tiltalte har ervervet en avledet EØS-rett til innreise og opphold på det tidspunktet han reiste til Norge.

Høyesterett fastslår at beviskravet er alminnelig sannsynlighetsovervekt når domstolene skal ta stilling til det faktiske grunnlaget for om tiltale har ervervet en slik rett. Hensynet til sammenheng i regelverket og til en effektiv utlendingsforvaltning innebærer at beviskravet må være det samme som i forvaltningsretten. Et strengere beviskrav i straffesaker kunne ellers føre til at brudd på et gyldig forvaltningsvedtak ikke kan straffes. Lagmannsrettens dom ble opphevet på grunn av feil beviskrav.

Dommen avklarer hvilket beviskrav som gjelder når rett til innreise etter EØS-retten påberopes i straffesaker om brudd på innreiseforbud.

D O M
avsagt 2. mars 2026 av Høyesterett i avdeling med
dommer Bergljot Webster
dommer Ingvald Falch
dommer Erik Thyness
dommer Are Stenvik
dommer Tonje Vang
HR-2026-503-A, (sak nr. 25-186513STR-HRET)
Anke over Hålogaland lagmannsretts dom 14. oktober 2025
Påtalemyndigheten (førstestatsadvokat Thomas Frøberg)
mot
A (advokat Halvard Helle)

2
S T E M M E G I V N I N G
(1) Dommer Vang:
Sakens spørsmål og bakgrunn
(2) Saken gjelder straff for brudd på innreiseforbud etter utvisning. Det sentrale spørsmålet for
Høyesterett er hvilket beviskrav som skal brukes ved fastleggingen av det faktiske
grunnlaget for at tiltalte har ervervet en avledet rett til innreise og opphold i Norge etter
EØS-retten.
(3) A er marokkansk statsborger. Han kom til Norge og søkte asyl i 2008. Asylsøknaden ble
avslått i august 2010, og avslaget ble opprettholdt av Utlendingsnemnda (UNE) i oktober
samme år. Kort tid etter vedtok Utlendingsdirektoratet (UDI) å utvise ham og ilegge ham
varig innreiseforbud i Schengen-området. Begrunnelsen var at han oppga uriktig identitet i
søknaden om beskyttelse. Han fikk forkynt utvisningsvedtaket mens han sonet en dom i
2012. Norske myndigheter forsøkte å returnere ham til Marokko, men det lyktes ikke, og
han ble boende noen år i Norge. I denne perioden ble han kjæreste med B, som er norsk
statsborger.
(4) I 2016 flyttet A frivillig til Spania, hvor han ble innvilget oppholdstillatelse for perioden
2016–2021. Spanske myndigheter var ved innvilgelsen ennå ikke blitt kjent med det norske
utvisningsvedtaket. B besøkte ham jevnlig og bodde sammen med ham i en periode. De
giftet seg i Spania 28. januar 2020.
(5) As oppholdstillatelse i Spania utløp i august 2021. Søknad om fornyet oppholdstillatelse
ble avslått av spanske myndigheter i januar 2023, som på det tidspunktet var blitt kjent
med det norske utvisningsvedtaket. I mai 2021 søkte han om opphevelse av
innreiseforbudet til Norge, men søknaden ble avslått av UDI i januar 2022. A reiste likevel
inn i Norge 15. juni 2024. Han ble pågrepet i september 2024 i Bs bolig i X og tiltalt for å
ha brutt innreiseforbudet.
(6) Ved dom 15. november 2024 fra Indre og Østre Finnmark tingrett ble A dømt til ett års
fengsel for brudd på innreiseforbudet. Han anket dommen. Under saksforberedelsen for
lagmannsretten oppsto spørsmålet om tiltalte hadde ervervet rett til innreise etter
EØS-retten. Bakgrunnen var EFTA-domstolens rådgivende uttalelse 2. juli 2024 i sak
E-6/23 MH, som Høyesterett hadde innhentet til den kommende storkammersaken
(HR-2025-490-S). Jeg kommer tilbake til storkammerdommen.
(7) Ved Hålogaland lagmannsretts dom 21. januar 2025 – før storkammerdommen forelå – ble
A frifunnet. Retten la til grunn at han hadde en EØS-rettslig avledet rett til innreise og
opphold i ektefellens hjemland, Norge. Påtalemyndigheten anket. Høyesteretts ankeutvalg
opphevet 28. mars 2025 (HR-2025-590-U) lagmannsrettens dom fordi vilkårene for
avledede rettigheter, slik disse var blitt presisert i storkammerdommen av 17. mars 2025,
ikke var vurdert.
(8) Ved ny behandling frifant Hålogaland lagmannsrett på nytt A i dom 14. oktober 2025.
Retten mente at han hadde ervervet en EØS-rettslig avledet rett etter kriteriene i
HR-2026-503-A, (sak nr. 25-186513STR-HRET)

3
storkammerdommen, og brukte det strafferettslige beviskravet ved vurderingen av om det
faktiske grunnlaget for en slik rett forelå.
(9) Påtalemyndigheten har anket dommen. Anken gjaldt lovanvendelsen under
skyldspørsmålet og tok opp to spørsmål som sto ubesvart etter storkammerdommen:
hvilket beviskrav som gjelder ved avgjørelsen av om tiltalte har ervervet en EØS-rettslig
rett til innreise og opphold, og hvilken betydning tiltaltes opphold i Spania i forkant av
ekteskapet skal ha i denne vurderingen.
(10) Høyesteretts ankeutvalg tillot 27. november 2025 anken fremmet for så vidt gjaldt
spørsmål om beviskravet.
(11) Påtalemyndigheten anfører at et sivilrettslig beviskrav skal benyttes når retten tar stilling til
om tiltalte har ervervet en EØS-rettslig rett. Lagmannsrettens bruk av et strengere
beviskrav har virket inn på resultatet. Påstanden er at lagmannsrettens dom med
ankeforhandling oppheves.
(12) A anfører at lagmannsretten korrekt anvendte det strenge beviskravet i straffesaker da den
kom til at tiltalte hadde ervervet en rett til innreise etter EØS-retten. Anvendelsen av et
uriktig beviskrav har dessuten ikke virket inn på resultatet. Påstanden er at anken forkastes.
Mitt syn på saken
Utlendingsloven
(13) Utlendingsloven § 71 andre ledd lyder slik:
«Utvisningen er til hinder for senere innreise til riket eller Schengen- og EU-området.
Innreiseforbudet kan gjøres varig eller tidsbegrenset, men ikke for kortere tidsrom enn
ett år.»
(14) Forsettlig eller uaktsom overtredelse av forbudet er straffbart, og strafferammen er bøter
eller fengsel i inntil to år, jf. utlendingsloven § 108 tredje ledd bokstav e.
(15) Et gyldig forvaltningsvedtak skal respekteres. Dersom den som rammes av vedtaket, mener
det er feil, er utgangspunktet at det må angripes ved klage eller sivilt søksmål. Dette
gjelder også når det hevdes at vedtaket strider mot folkeretten, se HR-2019-282-S
snøkrabbe I avsnitt 80.
(16) Utgangspunktet klargjøres i HR-2019-2400-A innreiseforbud, som jeg kommer tilbake til.
Det skilles der mellom begunstigende vedtak og vedtak som pålegger byrder eller setter
forbud, slik som et innreiseforbud. Er innreiseforbudet ugyldig, har personen det retter seg
mot, som hovedregel ingen plikt til å følge det og kan ikke straffes for overtredelse, se
avsnitt 30. Det er dermed et vilkår for straff at innreisen skjer i strid med et gyldig forbud.
Domstolene må derfor i straffesaken prejudisielt prøve gyldigheten av vedtaket, på lik linje
med prøvingen av om de øvrige straffbarhetsvilkårene er oppfylt, se dommens avsnitt 31.
(17) Vedtakets gyldighet er ikke bestridt i saken her. Når vedtaket er gyldig, kan den forbudet
retter seg mot, straffes for å bryte det, selv om det senere inntrer forhold som kunne gitt
HR-2026-503-A, (sak nr. 25-186513STR-HRET)

4
grunnlag for omgjøring, se storkammerdommen HR-2025-490-S avledet innreiserett
avsnitt 35. Oppstår det nye forhold som kan begrunne en endring av vedtaket, må det som
hovedregel begjæres omgjort, eller det må fremmes ny søknad.
(18) Storkammerdommen oppstiller likevel et viktig unntak. Har tiltalte fått en avledet rett til
innreise og opphold etter EØS-retten, kan innreisen ikke straffes dersom vilkårene for
denne retten var oppfylt på innreisetidspunktet, se avsnitt 118 og 127. Jeg nevner at i slike
tilfeller vil en begrensning i retten måtte bygge på vilkårene etter unionsborgerdirektivet
– europaparlaments- og rådsdirektiv 2004/38/EF – artikkel 27, se storkammerdommen
avsnitt 120 til 122.
Vilkårene for tredjelandsborgers erverv av avledet rett til innreise og opphold etter
EØS-retten
(19) EØS-borgerens rett til opphold i en annen EØS-stat – vertsstat – ville blitt mindre effektiv
dersom det ikke var adgang til å vende tilbake til hjemstaten med sin familie.
EØS-borgerens familiemedlemmer er derfor gitt en avledet rett til innreise og opphold i
EØS-borgerens hjemstat enten sammen med ektefellen eller for å slutte seg til denne. Dette
gjelder selv om familiemedlemmet er utvist fra ektefellens hjemstat og ilagt innreiseforbud
etter reglene for tredjelandsborgere. Storkammerdommen om avledet innreiserett klargjør
hva som kreves av samliv før innreisen for at ektefellen skal kunne erverve en slik avledet
rett, se avsnitt 109–111 med videre henvisninger til praksis fra EU-domstolen og
EFTA-domstolen.
(20) Høyesterett fastslår her at ikke ethvert opphold i vertsstaten kan gi grunnlag for avledet rett
for ektefellen. Det kreves at EØS-borgeren har oppholdt seg der i mer enn tre måneder,
eller har ment å gjøre det, og at oppholdet er egnet til å etablere eller styrke familielivet.
Helge- og ferieopphold oppfyller ikke vilkåret, heller ikke når de ses i sammenheng, men
rimelige fraværsperioder aksepteres. Om oppholdet er tilstrekkelig, vurderes konkret og
samlet.
(21) Problemstillingen i saken her er hvilket beviskrav som gjelder når retten i en straffesak skal
ta stilling til om vilkåret for å erverve en slik avledet EØS-rett var oppfylt på
innreisetidspunktet.
Generelt om beviskrav og bevisbyrde i straffesaker
(22) Beviskrav handler om hvor sannsynlig et faktisk forhold må være før det regnes som
bevist. I straffesaker gjelder prinsippet om at enhver rimelig tvil skal komme tiltalte til
gode. Det strenge beviskravet gjelder for selve bevisresultatet, og henger sammen med
bevisbyrden og uskyldspresumsjonen: Påtalemyndigheten må bevise straffskyld, og tiltalte
skal anses uskyldig inntil straffskyld er bevist. Dette er et grunnleggende rettsstatsprinsipp.
(23) I sivile saker er det alminnelige beviskravet sannsynlighetsovervekt; det mest sannsynlige
faktum skal legges til grunn for avgjørelsen. I straffesaker er kravet langt strengere fordi
straff er et av statens mest inngripende virkemidler. Konsekvensene av en uriktig
domfellelse er langt mer alvorlige enn en uriktig frifinnelse. Beviskravet skal derfor hindre
at uskyldige blir dømt, og skal samtidig sikre tillit til rettssystemet.
HR-2026-503-A, (sak nr. 25-186513STR-HRET)

5
(24) Det er ikke med dette sagt at samme beviskrav gjelder for alle straffbarhetsbetingelser eller
samtlige bevistemaer i en straffesak. Rettspraksis og juridisk teori åpner for en viss
nyansering ut fra bevistemaets art og hvilke hensyn som gjør seg gjeldende. For eksempel
stilles det ikke like strenge krav til bevis for tilregnelighet og subjektiv skyld som for
spørsmålet om tiltalte har begått den straffbare handlingen, se blant annet Rt-1998-1945 på
side 1947 med videre henvisninger til juridisk teori.
(25) Høyesterett har på ulovfestet grunnlag utviklet beviskravet i flere sammenhenger, blant
annet i den nevnte innreiseforbud-dommen – HR-2019-2400-A. Et sentralt spørsmål i
saken her er hvilken rekkevidde den avgjørelsen har.
Beviskravet i saken her
Betydningen av HR-2019-2400-A innreiseforbud
(26) Innreiseforbud-dommen gjaldt en svensk statsborger som var dømt for brudd på et toårig
innreiseforbud etter utlendingsloven § 108 tredje ledd bokstav e, jf. § 124 første ledd. Som
jeg har vært inne på, la Høyesterett til grunn at straff etter § 108 forutsetter at innreisen har
skjedd i strid med et gyldig forbud. Domstolene må derfor prejudisielt prøve
forvaltningsvedtakets gyldighet i straffesaken. Høyesterett fastslo videre at det sivilrettslige
beviskravet om sannsynlighetsovervekt gjelder ved denne prejudisielle prøvingen.
Begrunnelsen fremgår i avsnitt 42:
«Etter mitt syn må de samme beviskravene gjelde når gyldigheten av et
forvaltningsvedtak prøves i en straffesak, som i en sivil sak. En annen løsning kunne
medføre forskjellig utfall i straffesaken og den sivile saken, slik at et gyldig
forvaltningsvedtak straffritt kunne neglisjeres. Et slikt utfall fremstår systemfremmed
og har ikke støtte i rettskildene. Generelt bør derfor domstolenes prejudisielle prøving
av forvaltningsvedtaks gyldighet i straffesaker skje på samme måte og følge de samme
prinsippene som et sivilt søksmål om gyldigheten.»
(27) Saksforholdet i saken her skiller seg fra innreiseforbud-dommen, ettersom gyldigheten av
utvisningsvedtaket ikke er bestridt og den påberopte avledede EØS-rettigheten er oppstått
først etter vedtaket. Når vilkårene for en slik avledet rett er oppfylt, inntrer retten
umiddelbart og går foran utvisningsvedtaket, slik at innreiseforbudet ikke lenger kan
hindre innreise, jf. prinsippet om sektormonisme i straffeloven § 2 og utlendingsloven § 3,
se HR-2025-490-S avledet innreiserett avsnitt 118, 122 og 127. Dersom spørsmålet om
avledet EØS-rett hadde vært vurdert i selve utvisningsvedtaket, måtte domstolen i
straffesaken om brudd på innreiseforbud bygge på det mest sannsynlige faktum ved den
prejudisielle prøvingen av vedtakets gyldighet.
(28) Uansett om den avledede retten oppsto før eller etter vedtaket, er imidlertid
vurderingstemaet det samme: om vilkårene fastsatt for avledet rett til innreise er oppfylt.
(29) Spørsmålet er derfor om beviskravet som ble lagt til grunn i innreiseforbud-dommen, også
må anvendes her.
HR-2026-503-A, (sak nr. 25-186513STR-HRET)

6
(30) Forsvarer anfører at saken her ikke kan sammenlignes med innreiseforbud-dommen, fordi
forvaltningen i vår sak ikke har vurdert tiltaltes EØS-rettigheter i vedtaket. Hensynene som
Høyesterett la vekt på der, slår dermed ikke til her.
(31) Jeg er ikke enig. Et hovedpoeng i innreiseforbud-dommen var å unngå at ulike beviskrav i
forvaltningssaken og straffesaken kunne gi forskjellige utfall, «slik at et gyldig
forvaltningsvedtak straffritt kunne neglisjeres», se avsnitt 42, som er sitert ovenfor. Jeg
forstår begrunnelsen som uttrykk for et system- og effektivitetshensyn: Et vedtak som er
forvaltningsrettslig gyldig, bør ikke kunne brytes uten at straffetrusselen i den aktuelle
forvaltningsloven aktualiseres. Samme forståelse er lagt til grunn av Gert Johan Kjelby og
Ørnulf Øyen i artikkelen «Beviskravet ved prejudisiell prøving av et sivilrettslig
rettsforhold i en straffesak», Fakultetsbyggjar, vestlending og verdsborgar. Festskrift til
Ernst Nordtveit 70 år, 2023 side 661.
(32) Et forvaltningsrettslig gyldig innreiseforbud kan håndheves etter utlendingsloven. Den som
ilegges et slikt forbud, plikter å forlate landet, og plikten kan om nødvendig gjennomføres
med tvang, jf. § 99 andre ledd og § 90. En person som bryter innreiseforbudet, men som
hevder å ha ervervet en EØS-rettslig avledet rett til innreise og opphold på
innreisetidspunktet, kan få spørsmålet prøvd i en sivil prosess. Vedkommende vil kunne
reise søksmål for å få fastslått retten eller begjære omgjøring av innreiseforbudet.
Forvaltningen kan også omgjøre vedtaket av eget tiltak etter forvaltningsloven § 35.
Tiltalte må da sannsynliggjøre – med alminnelig sannsynlighetsovervekt – at vilkårene for
en avledet rett er oppfylt. Dersom straffesaken om brudd på innreiseforbudet skal bygge på
det strengere strafferettslige beviskravet, kan resultatet bli at den som neglisjerer et
forvaltningsrettslig gyldig innreiseforbud, ikke kan straffes. Eventuelle nye innreiser i strid
med et gyldig forbud vil heller ikke kunne straffes, samtidig som forvaltningen fortsatt kan
håndheve vedtaket gjennom tvangsreturer. Dette vil gi dårlig sammenheng i regelverket og
svekke utlendingsforvaltningens effektivitet.
(33) Lovgiver har i Prop. 181 L (2012–2013) om heving av strafferammen ved brudd på
innreiseforbud fremhevet nettopp behovet for en effektiv utlendingsforvaltning.
Departementet forventet at strengere straff ville ha en preventiv effekt, og pekte på at slike
brudd undergraver en regulert innvandring. Det ble vist til at problemet var økende og
ressurskrevende, blant annet på grunn av gjennomføring av tvangsreturer, se proposisjonen
side 15 og 17.
(34) Etter min mening tilsier derfor systemhensyn og hensynet til forvaltningsrettens effektivitet
at spørsmålet om vilkårene for en avledet EØS-rett er oppfylt, bør vurderes etter det
samme beviskravet – sannsynlighetsovervekt – uavhengig av prosessform og tidspunktet
EØS-retten oppstår.
(35) I sin artikkel peker Kjelby og Øyen videre på at innreiseforbud-dommen må leses slik at
straffetrusselen i realiteten retter seg mot den som unnlater å respektere et sivilrettslig
gyldig vedtak. Forfatterne formulerer det slik på side 661:
«Med andre ord er det ikke bare straffverdig at en person har handlet i strid med et
vedtak som utvilsomt er gyldig. Det er også straffverdig at en person har handlet i strid
med et vedtak som han eller hun sivilrettslig må respektere.»
HR-2026-503-A, (sak nr. 25-186513STR-HRET)

7
(36) Jeg slutter meg til dette. Når straffebudet i utlendingsloven § 108 tredje ledd bokstav e
rammer den som reiser inn i landet «i strid med et innreiseforbud», må det derfor forstås
som et vedtak som er forvaltningsrettslig gyldig og kan håndheves mot den tiltalte etter de
beviskravene som gjelder i forvaltningsretten.
(37) Oppsummert tilsier hensynet til forvaltningens effektivitet og sammenhengen i regelverket
at beviskravet her må være det samme som i innreiseforbud-dommen. Det innebærer at
domstolene må bygge på det faktum som er mest sannsynlig ved vurderingen av om tiltalte
hadde ervervet en avledet EØS-rett til innreise på innreisetidspunktet.
Beviskrav og bevisbyrde etter EMK og EØS-retten
(38) Spørsmålet er så om Den europeiske menneskerettskonvensjon (EMK) eller EØS-retten
setter begrensninger for å anvende det sivilrettslige beviskravet i saken her.
(39) Uskyldspresumsjonen følger av Grunnloven § 96 andre ledd, FN-konvensjonen om sivile
og politiske rettigheter (SP) artikkel 14 nr. 2 og EMK artikkel 6 nr. 2. Sistnevnte
bestemmelse fastslår at «[e]nhver som blir siktet for en straffbar handling, skal antas
uskyldig inntil skyld er bevist etter loven». Grunnloven § 96 andre ledd er utformet etter
mønster av EMK artikkel 6 nr. 2 og skal fortolkes på samme måte, jf. HR-2018-1783-A
avsnitt 21–23 med videre henvisninger til grunnlovsbestemmelsens forarbeider.
(40) Uskyldspresumsjonen må forstås slik at den også oppstiller et beviskrav, jf. blant annet
Rt-2007-1217 avsnitt 51 følgende med videre henvisninger til praksis fra Den europeiske
menneskerettsdomstol (EMD). Samtidig viser EMDs praksis at det i utgangspunktet høye
strafferettslige beviskravet og den tilhørende fordelingen av bevisbyrden ikke er
ufravikelig.
(41) Den ledende avgjørelsen fra EMD er dom 7. oktober 1988 Salabiaku mot Frankrike, som
senere praksis bygger videre på. Saksforholdet er nærmere omtalt av Høyesterett i
Rt-2005-833 avsnitt 50 følgende. Kort fortalt ble klageren ilagt bot etter en fransk
presumsjonsregel som åpnet for straff for smugling uten krav om bevis for subjektiv skyld.
EMD fremhevet at slike presumsjoner kan aksepteres, forutsatt at de holdes innenfor
rimelige grenser, hvor det tas hensyn til hva som står på spill, og ikke går på bekostning av
rettighetene til å forsvare seg. Jeg siterer fra dommen avsnitt 28:
«Article 6 para. 2 (art. 6-2) does not therefore regard presumptions of fact or of law
provided for in the criminal law with indifference. It requires States to confine them
within reasonable limits which take into account the importance of what is at stake and
maintain the rights of the defence.»
(42) EMD kom til at domfellelsen i dette tilfellet ikke var i strid med artikkel 6 nr. 2. Det ble
særlig lagt vekt på at retten hadde foretatt en grundig vurdering, ikke anvendt
presumsjonen automatisk, og at klageren hadde reelle muligheter til å forsvare seg, se
Rt-2005-833 avsnitt 53 med videre henvisning til Salabiaku-dommen avsnitt 30.
(43) I EMDs dom 20. mars 2001 Telfner mot Østerrike ble det derimot konstatert krenkelse.
Klageren var dømt for uaktsom bilkjøring med personskade til følge. Ingen hadde sett ham
kjøre, og det var ikke adgang til å legge bevisbyrden for uskyld på siktede, se avsnitt
HR-2026-503-A, (sak nr. 25-186513STR-HRET)

8
15–18. I avsnitt 17 fremheves samtidig at «common-sence inferences» fra den tiltaltes
taushet er i orden dersom påtalemyndigheten gjennom bevisførselen har «established a
case against him, which called for an explanation».
(44) Videre nevner jeg storkammeravgjørelsen 28. juni 2018 G.I.E.M. S.r.l. mfl. mot Italia, hvor
EMD blant annet presiserte at presumsjoner om faktum eller jus må kunne imøtegås. I
avsnitt 243 heter det:
«Presumptions of fact or of law operate in every legal system. The Convention does
not prohibit such presumptions in principle; it does, however, require the Contracting
States to remain within certain limits in this respect as regards criminal law.
According to the case-law, these limits will be overstepped where a presumption has
the effect of making it impossible for an individual to exonerate himself from the
accusations against him, thus depriving him of the benefit of Article 6 § 2 of the
Convention (…).»
(45) Avslutningsvis viser jeg til dom 3. juni 2021 Busuttil mot Malta, der EMD i avsnitt
46–48 gjentar at straff basert på rettslige og faktiske presumsjoner aksepteres innenfor
rimelige grenser etter nærmere angitte vurderingskriterier. I tillegg fremgår det at
rimelighetsgrensen beror på en vurdering av forholdsmessighet. I avsnitt 47 heter det:
«While the Convention does not regard such presumptions with indifference, they are
not prohibited in principle, as long as States remain within reasonable limits, taking
into account the importance of what is at stake and maintaining the rights of the
defence (…). In other words, the means employed have to be reasonably proportionate
to the legitimate aim sought to be achieved (…).»
(46) Oppsummert viser EMDs praksis at straff som bygger på antagelser om faktiske forhold
ikke i seg selv strider mot uskyldspresumsjonen. Slike presumsjoner må likevel bare
brukes innenfor rimelige grenser, i tråd med kriteriene fra Salabiaku-dommen og senere
praksis. Dette krever at domstolene foretar en proporsjonalitetsvurdering.
Skyldpresumsjoner knyttet til straffbarhetsvilkår aksepteres bare når de etter en samlet
vurdering står i et rimelig forhold til det legitime formålet som søkes oppnådd. Som
Busuttil-dommen avsnitt 47 viser, beror vurderingen av forholdsmessighet særlig på hva
som står på spill for tiltalte, veiet mot samfunnsbehovene, og hvorvidt retten til å forsvare
seg er tilstrekkelig ivaretatt, jf. også HR-2025-2473-A avsnitt 33.
(47) I saken her kan anvendelse av det sivilrettslige beviskravet i praksis fungere som en
skyldpresumsjon, der tiltaltes innreise vil være straffbar med mindre det foreligger
sannsynlighetsovervekt for at vilkårene for en avledet EØS-rett til innreise er oppfylt.
(48) Ved vurderingen av om en bevisregel om sannsynlighetsovervekt er forenlig med EMK i
saken her, må det tas i betraktning at tiltalte risikerer en streng straff – ett års fengsel –
dersom det ikke anses å foreligge en avledet EØS-rett. Samtidig bygger det lavere
beviskravet på systemhensyn og behovet for en effektiv forvaltning, som er legitime og
tungtveiende hensyn.
(49) Etter mitt syn innebærer ikke anvendelse av en sivilrettslig beviskravsregel i seg selv at
tiltalte berøves en reell mulighet til å forsvare seg mot anklagene. Han vet at han er ilagt et
innreiseforbud som kolliderer med den avledede EØS-retten han påberoper seg, og han har
derfor oppfordring til å sikre og bidra til å fremskaffe bevis for at vilkårene er oppfylt.
HR-2026-503-A, (sak nr. 25-186513STR-HRET)

9
Situasjonen har likhetstrekk med Salabiaku-dommen, der en reisende måtte forsikre seg
om ikke å bringe ulovlige varer gjennom grønn tollsone. Videre gjelder bevistemaet
forhold tiltalte selv normalt har god mulighet til å opplyse. Jeg tilføyer at spørsmålet
gjelder en straffrihetsgrunn og ikke selve den straffbare handlingen. Påtalemyndigheten må
fortsatt bevise innreisen utover enhver rimelig tvil. Etter en samlet vurdering kan jeg ikke
se at det er uforholdsmessig at avgjørelsen av om familielivet i Spania oppfyller vilkårene
for en avledet EØS-rett på innreisetidspunktet, baseres på det faktum domstolene anser
som mest sannsynlig.
(50) Jeg mener derfor at et krav om sannsynlighetsovervekt på dette punktet vil være forenlig
med EMK artikkel 6 nr. 2.
(51) Jeg finner heller ikke støtte i EØS-retten for et annet resultat. I tråd med prinsippet om
nasjonal prosessuell autonomi er innholdet i beviskravet overlatt til medlemsstatene, så
lenge prinsippene om effektivitet og ekvivalens er overholdt, se EFTA-domstolens
uttalelse i MH-saken avsnitt 86. Uskyldspresumsjonen har et selvstendig vern i EU-retten
og er uttrykkelig regulert i EUs charter om grunnleggende rettigheter artikkel 48.
Charteret er ikke en del av EØS-avtalen.
(52) Jeg går ikke nærmere inn på dette ettersom det uansett ikke er holdepunkter for at det etter
EU-retten eller EØS-retten gjelder noe sterkere vern av uskyldspresumsjonen enn det som
kan utledes av EMK. Jeg forstår også aktor og forsvarer slik at de er enige om dette, og
partene har blant annet vist til EU-domstolens dom 5. september 2019 i sak C-377/18 AH
mfl. avsnitt 41 følgende om skyldkonstaterende uttalelser.
Oppsummering
(53) På denne bakgrunn har jeg kommet til at beviskravet er alminnelig sannsynlighetsovervekt
når domstolene i en straffesak om brudd på innreiseforbud skal ta stilling til det faktiske
grunnlaget for om tiltalte har ervervet en avledet rett til innreise og opphold etter
EØS-retten.
Lagmannsrettens lovanvendelse
(54) I lagmannsrettens dom er beviskravet formulert slik:
«Påtalemyndigheten har bevisbyrden for straffskyld … . Etter lagmannsrettens
vurdering kan verken HR-2019-2400-A eller annen høyesterettspraksis forstås slik at
det i en straffesak som nærværende er gjort noen innskrenkninger i
påtalemyndighetens bevisbyrde. Det er således påtalemyndigheten som må føre bevis
for at samtlige straffbarhetsvilkår foreligger, og at tiltalte ikke har opparbeidet seg
avledede rettigheter etter EØS-retten … .»
(55) Deretter anvendes beviskravet slik:
«Tvilen om faktum gjelder omfanget av Bs opphold i Spania i perioden 2016–2024,
særlig etter inngåelsen av ekteskapet 28. januar 2020. Hvor det er tvil om faktum, er
det gunstigste alternativ for tiltalte lagt til grunn.»
HR-2026-503-A, (sak nr. 25-186513STR-HRET)

10
(56) Videre heter det:
«Da tiltaltes forklaring om hyppigheten og lengden på Bs opphold i Spania ikke kan
utelukkes, må hans forklaring legges til grunn.»
(57) Lagmannsretten har med dette bygget frifinnelsen på et for strengt beviskrav. Jeg har ikke
grunnlag for å konstatere at anvendelsen av det uriktige beviskravet ikke har virket inn på
avgjørelsen. Høyesterett har heller ikke kompetanse til selvstendig å prøve det faktumet
som den påberopte EØS-retten bygger på, jf. HR-2019-2400-A innreiseforbud
avsnitt 43–44. Lagmannsrettens dom med ankeforhandling må derfor oppheves,
jf. straffeprosessloven § 345 andre ledd andre punktum, jf. § 347 første ledd.
Konklusjon
(58) Jeg stemmer etter dette for slik
D O M :
Lagmannsrettens dom med ankeforhandling oppheves.
(59) Dommer Stenvik: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(60) Dommer Falch: Likeså.
(61) Dommer Thyness: Likeså.
(62) Dommer Webster: Likeså.
(63) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
Lagmannsrettens dom med ankeforhandling oppheves.
HR-2026-503-A, (sak nr. 25-186513STR-HRET)