Dato: 2023-12-06

Sammendrag: Tre brødre hadde vært utsatt for omfattende omsorgssvikt i barndommen på 1960- og 1970-tallet. Brødrene saksøkte kommunen med krav om erstatning fordi barnevernet ikke hadde grepet inn og iverksatt tiltak.

Høyesterett har kommet til at erstatningskravene er foreldet etter 20-årsregelen i foreldelsesloven § 9 nr. 2.

Høyesteretts begrunnelse er at mangelfull myndighetsutøvelse fra barnevernets side ikke kan likestilles med «ervervsvirksomhet». Myndighetsutøvelse er både prinsipielt og praktisk sett av en annen karakter. Når barnevernets manglende inngripen mot omsorgssituasjonen ikke kan likestilles med ervervsvirksomhet, er lovens vilkår for å gjøre unntak fra 20-årsregelen ikke oppfylt. Partene var enige om at et annet unntaksalternativ som kom inn i loven i 2004, ikke kunne brukes i denne saken.

Dommen avklarer rekkevidden av regelen om 20 års foreldelsesfrist.

D O M
avsagt 6. desember 2023 av Høyesterett i avdeling med
dommer Bergljot Webster
dommer Henrik Bull
dommer Ingvald Falch
dommer Erik Thyness
dommer Thom Arne Hellerslia
HR-2023-2303-A, (sak nr. 23-036094SIV-HRET)
Anke over Hålogaland lagmannsretts dom 4. januar 2023
A
B
C (advokat Jan-Inge Thesen – til prøve)
mot
X kommune (advokat Karoline Henriksen)

2
S T E M M E G I V N I N G
(1) Dommer Falch:
Sakens spørsmål og bakgrunn
(2) Saken gjelder foreldelse av erstatningskrav mot en kommune for feil gjort av barnevernet.
Spørsmålet er om skaden er voldt «i ervervsvirksomhet eller dermed likestilt virksomhet».
Hvis svaret er nei, er kravet foreldet etter 20-årsregelen i foreldelsesloven § 9 nr. 2.
(3) A, B og C er brødre og født i henholdsvis 1955, 1960 og 1963. De saksøkte X kommune
2. februar 2021, med krav om at kommunen er erstatningsansvarlig for skade og tap voldt
ved at barneverntjenesten i kommunen ikke grep inn og iverksatte tiltak for å bedre
omsorgssituasjonen deres.
(4) I korthet har brødrene forklart om en barndom preget av grov omsorgssvikt og overgrep.
De har også vist til dokumenter som viser at barneverntjenesten skal ha vært kjent med
situasjonen i hjemmet, uten å ha iverksatt avvergende tiltak. Alle tre er diagnostisert med
til dels alvorlige psykiske lidelser og har fått behandling i spesialisthelsetjenesten.
(5) Brødrene er innvilget hvert sitt rettferdsvederlag på mellom 150 000 og 200 000 kroner av
Stortingets utvalg for rettferdsvederlag.
(6) X kommune gjorde gjeldende at erstatningskravene er foreldet. Salten og Lofoten tingrett
besluttet å behandle foreldelsesspørsmålet først. Tingretten avsa 10. desember 2021 dom
med denne domsslutningen:
«1. X kommune frifinnes.
2. Partene bærer sine egne sakskostnader.»
(7) Brødrene anket, og Hålogaland lagmannsrett avsa 4. januar 2023 dom med denne
domsslutningen:
«1. Anken forkastes.
2. A, C og B tilpliktes én for alle og alle for én å erstatte X kommunes
sakskostnader for lagmannsretten med
93 525 – nittitretusenfemhundre[ogtjuefem] – kroner, innen 2 – to – uker.»
(8) Både tingretten og lagmannsretten kom til at erstatningskravene er foreldet etter
20-årsregelen i foreldelsesloven § 9 nr. 2. De bygget på at regelen får anvendelse, fordi
skaden ikke er voldt «i ervervsvirksomhet eller dermed likestilt virksomhet». Et mindretall
på to dommere i lagmannsretten – meddommerne – kom til at vilkårene i § 9 nr. 2 er
oppfylt, med den følge at erstatningskravene ikke er foreldet etter den regelen.
(9) Brødrene har anket til Høyesterett. Anken gjelder rettsanvendelsen. Høyesteretts
ankeutvalg tillot 12. mai 2023 anken fremmet. Utvalget besluttet samtidig å begrense
forhandlingene etter tvisteloven § 30-14 tredje ledd til å gjelde om barnevernstjenesten er
omfattet av det siterte begrepet i foreldelsesloven § 9 nr. 2.
HR-2023-2303-A, (sak nr. 23-036094SIV-HRET)

3
Partene syn på saken
(10) De ankende parter – A, B og C – har i korte trekk gjort gjeldende:
(11) Barnevernstjenesten faller inn under alternativet «dermed likestilt virksomhet» i
foreldelsesloven § 9 nr. 2. Det er i lovforarbeidene fastslått at offentlige tjenesteytelser
omfattes, og barnevernets oppgave er å yte barn tjenester. Forarbeidene klargjør også at
virkeområdet er vidt, uten å avgrense mot offentlig myndighetsutøvelse.
Myndighetsutøvelse er bare et element i barnevernets tjenester.
(12) Tolkningen støttes av formålsbetraktninger og reelle hensyn, som er å ikke avskjære
skadelidtes vern i senskadetilfellene, når skaden har oppstått i risikofylt virksomhet. Det
gir dårlig sammenheng om feil begått i form av unnlatt inngripen fra barnevernet foreldes
etter 20-årsregelen, mens feil begått i barnevernsinstitusjon – hvor det utvilsomt ytes
tjenester – ikke foreldes etter regelen.
(13) A, B og C har fremsatt denne påstanden:
«1. Hålogaland lagmannsretts dom avsagt 04.01.2023 oppheves.
2. A, C og B tilkjennes saksomkostninger for tingrett, lagmannsrett og
Høyesterett fra X kommune.»
(14) Ankemotparten – X kommune – har i korte trekk gjort gjeldende:
(15) Lagmannsrettens dom er riktig. Skaden er voldt av foreldrene, mens kommunen påstås
ansvarlig for ikke å ha grepet inn mot omsorgssituasjonen. Slik inngripen forutsetter at
kommunen utøver offentlig myndighet, i praksis tvang. Offentlig myndighetsutøvelse kan
ikke likestilles med ervervsvirksomhet.
(16) Hvorvidt andre ytelser fra barnevernet – typisk omsorgstjenester etter overtakelse av
omsorgen – faller inn under begrepet «dermed likestilt virksomhet», er mer usikkert. Dette
trenger Høyesterett ikke ta stilling til.
(17) X kommune har fremsatt denne påstanden:
«1. Anken forkastes.
2. X kommune tilkjennes sakens omkostninger for Høyesterett.»
Mitt syn på saken
Problemstillingen
(18) Krav på skadeserstatning foreldes tre år etter den dag da skadelidte fikk eller burde skaffet
seg nødvendig kunnskap om skaden og den ansvarlige, jf. foreldelsesloven § 9 nr. 1.
I tillegg gjelder en 20-års foreldelsesregel etter § 9 nr. 2, som har denne ordlyden:
«Kravet foreldes likevel seinest 20 år etter at den skadegjørende handling eller annet
ansvarsgrunnlag opphørte. Dette gjelder ikke ved personskade, dersom
HR-2023-2303-A, (sak nr. 23-036094SIV-HRET)

4
a. skaden er voldt i ervervsvirksomhet eller dermed likestilt virksomhet, eller er
voldt mens skadelidte er under 18 år, og
b. den ansvarlige, eller noen denne hefter for, før opphøret av det
skadegjørende forhold kjente eller burde kjenne til at dette kunne medføre
fare for liv eller alvorlig helseskade.»
(19) I saken her er partene enige om at ansvarsgrunnlaget opphørte senest da brødrene ble
myndige, i henholdsvis 1975, 1979 og 1981. Dette innebærer at 20-årsfristen utløp i
perioden 1995–2001.
(20) Fristen får likevel ikke anvendelse ved personskade, som saken gjelder, hvis ett av to
alternative vilkår i § 9 nr. 2 bokstav a er oppfylt og vilkåret i § 9 nr. 2 bokstav b er oppfylt.
(21) Det ene alternativet i § 9 nr. 2 bokstav a, at skaden er voldt «mens skadelidte er under
18 år», er oppfylt for brødrenes del. Men dette alternativet kom ikke inn i loven før i 2004.
Av lovendringen den gang fremgår at alternativet ikke gjelder for krav som allerede var
foreldet da endringen trådte i kraft, se lov 25. juni 2004 nr. 51 punkt V nr. 2. Brødrene kan
derfor ikke påberope seg dette alternativet, noe partene er enige om.
(22) Brødrene påberoper seg det andre alternativet i § 9 nr. 2 bokstav a. Dersom skaden er voldt
«i ervervsvirksomhet eller dermed likestilt virksomhet», gjelder 20-årsfristen ikke,
forutsatt at også vilkåret om kommunens kunnskap i bokstav b er oppfylt. Vilkåret i
bokstav b ligger utenfor rammen av Høyesteretts behandling nå.
Tolkningen av «ervervsvirksomhet eller dermed likestilt virksomhet»
(23) Uttrykket «ervervsvirksomhet» omfatter etter en naturlig språklig forståelse aktiviteter med
økonomisk formål av noe omfang og intensitet. Jeg viser til HR-2018-577-A Nemi
Forsikring avsnitt 41, hvor det tilsvarende uttrykket i skadeserstatningsloven § 4-2 forstås
på denne måten.
(24) Hva som ligger i «dermed likestilt virksomhet», er mindre klart. Men som det går frem av
den nevnte dommen avsnitt 42, peker ordlyden i retning av aktiviteter som «ligger nokså
tett opp til» ervervsvirksomhet, selv om de ikke skulle ha økonomisk formål.
(25) Et nærliggende eksempel er det offentliges – statens og kommuners – tjenesteytelser.
Enkelte tjenester ytes både av private foretak og av det offentlige. Da er det nærliggende å
likestille dem, selv om det offentlige ikke yter tjenestene med økonomisk formål.
(26) På den andre siden synes det etter min mening vanskelig å likestille offentlig
myndighetsutøvelse med ervervsvirksomhet. Myndighetsutøvelse går i sin kjerne ut på å
treffe beslutninger med virkning for borgerne i kraft av offentlig tildelt myndighet. Dette
kan i utgangspunktet ikke gjøres i ervervsøyemed og er både prinsipielt og praktisk sett av
en annen karakter enn ervervsvirksomhet.
(27) Lovforarbeidene bekrefter langt på vei denne forståelsen av ordlyden.
I Ot.prp. nr. 46 (1987–1988) punkt 5 sies det:
«Med ‘ervervsvirksomhet’ forstås enhver virksomhet av økonomisk karakter,
uavhengig av om den drives av selskaper, sammenslutninger for øvrig,
HR-2023-2303-A, (sak nr. 23-036094SIV-HRET)

5
næringsdrivende privatpersoner eller offentlige organer eller foretak. Ikke bare skader
voldt med sikte på økonomisk vinning faller inn under unntaksregelen. Departementet
vil med tilføyelsen ‘eller dermed likestilt virksomhet’ markere at virkeområdet skal
være relativt vidt. Offentlige tjenesteytelser og egenproduksjon er omfattet av utkastet.
Det samme gjelder ideelle organisasjoners virksomhet rettet mot kunder, klienter og
andre tilgodesette. Justisdepartementet vil særskilt nevne at unntaket fra 20-årsfristen
vil gjelde skader på pasienter ved sykehus. Skader voldt av private i egenskap av
privatpersoner faller utenfor unntaksregelens virkeområde.»
(28) Her bekreftes at «offentlige tjenesteytelser» omfattes av regelen. Myndighetsutøvelse er
ikke omtalt. Riktignok skal virkeområdet være «relativt vidt», men jeg kan ikke se at
forarbeidene her gir støtte for å strekke ordlyden så langt at også myndighetsutøvelse
omfattes.
(29) Av proposisjonen fremgår også at hovedformålet med å føye til dette unntaket i
foreldelsesloven § 9 nr. 2, var å styrke skadelidtes vern i de såkalte senskadetilfellene, det
vil si i tilfeller hvor skaden først kommer til syne mange år etter at den er påført.
Avgrensingen til «ervervsvirksomhet og dermed likestilt virksomhet» er i proposisjonen
punkt 4.2 begrunnet slik:
«Her ligger den største risikoen. Skadevolderen vil videre ha muligheter for å forsikre
seg. Viktigere er det imidlertid at gjeldende rettstilstand kan gjøre det lønnsomt å
spekulere i at manglende sikkerhetstiltak likevel ikke vil føre til ansvar. Med en
avgrensning som den foreslåtte vil nettopp den skadevoldergruppe hvor dette er
aktuelt omfattes, men ikke andre.»
(30) Jeg kan ikke se at de lovformål som det her pekes på, tilsier at vilkåret skal forstås slik at
også offentlig myndighetsutøvelse omfattes. Heller ikke reelle hensyn, slik som at
skadelidte bør sikres senskadevern også ved feil i slik virksomhet, kan etter min mening
være avgjørende. I den forbindelse viser jeg til HR-2023-1637-A Tromsøysund sokn
avsnitt 39. Der går det frem, med henvisning til tidligere rettspraksis, at foreldelseslovens
positivrettslige karakter tilsier at det bør utvises forsiktighet med å fravike lovens ordlyd.
Reelle hensyn har begrenset vekt.
(31) Det går derfor en grense mellom skadetilfeller der ansvaret knyttes til en offentlig
tjenesteytelse, og skadetilfeller der det knyttes til offentlig myndighetsutøvelse.
(32) Enkelte offentlige aktører – som skoler, universiteter, sykehus, andre helsetjenester og
barnevern – driver virksomhet med innslag av begge deler. I slike tilfeller mener jeg at
grensen må trekkes i lys av hva ansvarsgrunnlaget knyttes til. Er grunnlaget feil og
mangler ved en tjenesteytelse, får det aktuelle unntaksalternativet i foreldelsesloven
§ 9 nr. 2 bokstav a i utgangspunktet anvendelse. For barnevernets del kan et eksempel være
omsorgssvikt i en offentlig barneverninstitusjon. Men er ansvarsgrunnlaget i all hovedsak
feil og mangler ved myndighetsutøvelsen, mener jeg unntaket ikke får anvendelse, med
den følge at 20-årsfristen gjelder.
Den konkrete vurderingen
(33) I saken her har brødrene påstått at kommunen er erstatningsansvarlig fordi barnevernet
ikke grep inn og iverksatte tiltak for å bedre brødrenes omsorgssituasjon i hjemmet. Det
HR-2023-2303-A, (sak nr. 23-036094SIV-HRET)

6
dreier seg om manglende tiltak i form av unnlatte undersøkelser, forebyggende tiltak og
omsorgsovertakelser, jf. barnevernloven 1953 §§ 17 til 19.
(34) Noen slike tiltak kan være av frivillig karakter og kunne muligens vært gjort uten vedtak.
Men både undersøkelser og forebyggende tiltak iverksettes i samsvar med regler som i all
hovedsak krevde vedtak i kraft av offentlig tildelt myndighet, og som − om nødvendig −
ville ledet til omsorgsovertakelser under tvang.
(35) Det ansvarsgrunnlaget brødrene har påberopt seg, er derfor i all hovedsak mangelfull
offentlig myndighetsutøvelse. Dette kan ikke likestilles med ervervsvirksomhet, med den
følge at 20-årsregelen i foreldelsesloven § 9 nr. 2 gjelder. Erstatningskravene er derfor
foreldet.
Konklusjon og sakskostnader
(36) Anken må etter dette forkastes.
(37) X kommune har i utgangspunktet krav på erstatning for sakskostnader, jf. tvisteloven
§ 20-2 første ledd. Kommunen har krevd dekket kostnadene for lagmannsretten og
Høyesterett.
(38) Jeg er kommet til at brødrene skal fritas for ansvaret fordi tungtveiende grunner gjør det
rimelig, jf. § 20-2 tredje ledd. Her legger jeg særlig vekt på sakens velferdsmessige
betydning for brødrene og styrkeforholdet partene imellom. Dertil kommer at dommen
avklarer et uavklart rettsspørsmål.
(39) Jeg stemmer for denne
D O M :
1. Anken forkastes.
2. Sakskostnader tilkjennes ikke for noen instans.
(40) Dommer Hellerslia: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(41) Dommer Thyness: Likeså.
(42) Dommer Bull: Likeså.
(43) Dommer Webster: Likeså.
(44) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
1. Anken forkastes.
2. Sakskostnader tilkjennes ikke for noen instans.
HR-2023-2303-A, (sak nr. 23-036094SIV-HRET)