Dato: 2024-05-28

Sammendrag: Statens vegvesen skal bygge ny E18 mellom Vinterbro og Retvet, og det er vedtatt ekspropriasjon av flere eiendommer, blant annet deler av tre landbrukseiendommer i Ås.

Staten og eierne av eiendommene er enige om at det er bruksverdien som skal erstattes, men er uenige om hvilken kapitaliseringsrente som skal anvendes ved utmålingen. Kapitaliseringsrenten skal ta hensyn til fordelen ved at fremtidige inntekter erstattes med et engangsbeløp.

En normalrentesats på 4 prosent er i rettspraksis lagt til grunn både ved utmåling av erstatning ved personskade og ved ekspropriasjon. I 2022 ble det bestemt i forskrift at kapitaliseringsrenten ved erstatning for personskade er 2,5 prosent i stedet for 4 prosent. En lavere rentesats er gunstig for den som mottar erstatning. Vedtakelsen av forskriften reiser spørsmål om satsen på 2,5 prosent nå også gjelder ved ekspropriasjon, slik at rentesatsen fortsatt er den samme i de to sakstypene.

Lagmannsretten hadde i ekspropriasjonssaken brukt rentesatsen i den nye forskriften, men Høyesterett har kommet til at rettsanvendelsen er feil.

Lagmannsretten bygde på at forskriften reflekterer et endret rentenivå i samfunnet, og at dette hensynet også gjør seg gjeldende i ekspropriasjonssaker. Det ble også pekt på at det i rettspraksis brukes den samme kapitaliseringsrenten ved personskade og ved ekspropriasjon.

Ut fra forarbeidene til forskriftshjemmelen og selve forskriften konkluderer Høyesterett med at den lavere rentesatsen for erstatning ved personskade ikke skyldes renteendringer, men mindre strenge forventninger til hvordan den skadelidte begrenser sitt tap ved å investere engangsbeløpet (tapsbegrensningsplikten). Lagmannsretten hadde ikke vurdert om dette hensynet også gjør seg gjeldende ved ekspropriasjon. Lagmannsretten må derfor behandle skjønnsspørsmålet på nytt.

D O M
avsagt 28. mai 2024 av Høyesterett i avdeling med
justitiarius Toril Marie Øie
dommer Henrik Bull
dommer Espen Bergh
dommer Cecilie Østensen Berglund
dommer Knut Erik Sæther
HR-2024-967-A, (sak nr. 23-164015SIV-HRET)
Anke over Borgarting lagmannsretts overskjønn 12. september 2023
Staten v/Samferdselsdepartementet (Regjeringsadvokaten
v/advokat Elisabeth Sawkins Eikeland
– til prøve)
mot
A
B
C
D (advokat Tor Gresseth)
Norskog (partshjelper)
Norges Bondelag (partshjelper)
Norges Skogeierforbund (partshjelper) (advokat Magnus Dæhlin)

2
S T E M M E G I V N I N G
(1) Dommer Sæther:
Sakens spørsmål og bakgrunn
(2) Saken gjelder fastsettelse av kapitaliseringsrente ved ekspropriasjon av landbrukseiendom,
nærmere bestemt om det var riktig av lagmannsretten å legge til grunn
kapitaliseringsrenten på 2,5 prosent som er fastsatt i forskrift.
(3) Statens vegvesen skal bygge ny E18 mellom Vinterbro og Retvet i Akershus. Det er vedtatt
ekspropriasjon av blant annet deler av de tre eiendommene som saken her gjelder, som alle
er gårdsbruk. Arealet som skal eksproprieres, er hovedsakelig dyrket mark og
innmarksbeite, og det skal i sin helhet beregnes som landbruksareal.
(4) Vegvesenet begjærte skjønn i 2021. Partene er enige om at det er bruksverdien som skal
erstattes.
(5) Follo og Nordre Østfold tingrett avhjemlet skjønn 28. januar 2022. Det sentrale for det
spørsmålet Høyesterett behandler, er at tingretten satte kapitaliseringsrenten til 4 prosent «i
tråd med standarden» som følger av høyesterettspraksis.
(6) Statens vegvesen begjærte overskjønn, men det gjaldt andre sider av skjønnet enn
størrelsen på kapitaliseringsrenten.
(7) Borgarting lagmannsrett avhjemlet overskjønn 12. september 2023 med følgende slutning:
«1. Statens vegvesen betaler erstatning som fastsatt under det enkelte
takstnummer.
2. Statens vegvesen plikter å innløse et areal på ca. 2,6 dekar, i.h.h. til skisse
inntatt på side 265 i Tilleggsutdrag 1.
3. I saksomkostninger for lagmannsretten betaler Statens vegvesen til B
1 126 166,10 – enmillionetthundreogtjuesekstusenetthundreogsekstiseks
10/100 – kroner innen to uker fra forkynnelse av overskjønnet.
4. I saksomkostninger for lagmannsretten betaler Statens vegvesen til C, D og
A 1 071 284 – enmillionogsyttientusentohundreogåttifire – kroner innen to
uker fra forkynnelse av overskjønnet.
5. Godtgjørelse til skjønnsmedlemmene fastsettes i egen avgjørelse og dekkes
av Statens vegvesen.»
(8) Lagmannsretten satte under dissens 4 mot 1 kapitaliseringsrenten til 2,5 prosent. Flertallet
viste blant annet til at renten for personskadeerstatning ved forskrift i 2022 ble satt til
2,5 prosent, jf. forskrift 26. august 2022 nr. 1482 om kapitaliseringsrente etter
skadeserstatningsloven, og til at de to rentesatsene i praksis følger hverandre. Mindretallet
viste til at rentesatsen på 4 prosent følger av rettspraksis.
HR-2024-967-A, (sak nr. 23-164015SIV-HRET)

3
(9) Staten ved Samferdselsdepartementet har anket til Høyesterett. Anken gjelder slutningen
punkt 1 og retter seg bare mot kapitaliseringsrenten. Det er prinsipalt anket over
lagmannsrettens rettsanvendelse. Subsidiært er det anført at skjønnsgrunnene er
mangelfulle.
(10) Foreningene Norskog, Norges Bondelag og Norges Skogeierforbund er partshjelpere til
støtte for ankemotpartene, jf. tvisteloven § 15-7 første ledd bokstav b.
(11) Saken står i det vesentlige i samme stilling som for lagmannsretten.
Partenes syn på saken
(12) Den ankende part – staten ved Samferdselsdepartementet – har i korte trekk anført:
(13) Lagmannsrettens flertall bygger på feil rettsanvendelse når den anvender
kapitaliseringsrenten på 2,5 prosent i forskriften om kapitaliseringsrente ved personskade
analogisk ved utmåling av bruksverdierstatning for landbruksareal.
(14) En lavere kapitaliseringsrente for personskadeerstatning er begrunnet med sosiale hensyn
som ikke slår til ved ekspropriasjon. Tilpasningsplikten for grunneiere er ikke endret av
forskriften. Høyesteretts praksis kan ikke forstås slik at det også etter at forskriften er
vedtatt, skal anvendes samme rente ved bruksverdierstatning for landbruksareal og ved
personskadeerstatning. Riktig rettsanvendelse er fortsatt å bygge på den domstolsskapte
kapitaliseringsrenten på 4 prosent.
(15) Subsidiært mener staten at lagmannsrettens skjønnsgrunner er mangelfulle. Flertallet gir
ingen tilstrekkelig begrunnelse for hvorfor kapitaliseringsrenten baseres på forskriften, og
skjønnsgrunnene gir ikke grunnlag for å prøve om flertallet har forstått fremgangsmåten
for fastsettelse av kapitaliseringsrenten riktig.
(16) Staten ved Samferdselsdepartementet har lagt ned slik påstand:
«Overskjønnet oppheves så langt det er påanket.»
(17) Dersom anken fører frem, er staten enig med ankemotpartene i at de kapitaliserte
erstatningspostene må vurderes på nytt.
(18) Ankemotpartene – A, B, C og D – har i korte trekk anført:
(19) Flertallet i lagmannsretten bygger på korrekt rettsanvendelse.
(20) Det følger av Høyesteretts praksis at det ved fastsettelse av erstatning ved ekspropriasjon
av jord- og skogeiendommer skal benyttes samme kapitaliseringsrente som i
personskadesaker. Forskriften om kapitaliseringsrente ved personskade må derfor lede til
at kapitaliseringsrenten på 2,5 prosent gjelder for begge sakstypene. Hensynene bak
kapitaliseringsrenten er sammenfallende, og rentene bør fortsatt følges ad.
HR-2024-967-A, (sak nr. 23-164015SIV-HRET)

4
(21) Grunneiere i ekspropriasjonssaker har en tilpasningsplikt, men plikten begrenses av
Grunnloven § 105, som gir rett til full erstatning. En rentesats på 4 prosent stiller for
strenge krav til tilpasningsplikten.
(22) Lagmannsretten har gitt en tilstrekkelig begrunnelse for valget av kapitaliseringsrente, og
skjønnsgrunnene er ikke mangelfulle.
(23) A, B, C og D har lagt ned slik påstand:
«Prinsipalt:
Anken forkastes.
Subsidiært:
Dersom overskjønnet oppheves, må opphevelsen omfatte hele verdsettelsen av alle
kapitaliserte erstatningsposter, dvs. for dyrkamark og innmarksbeite.
I begge tilfeller:
Ankemotpartene tilkjennes sakens kostnader.»
(24) Partshjelperne – Norskog, Norges Bondelag og Norges Skogeierforbund – har sluttet seg til
ankemotpartenes anførsler og utdypet enkelte av dem. Foreningene har særlig argumentert
med at en kapitaliseringsrente på 2,5 prosent bygger på en riktig vurdering av grunneiernes
tilpasningsplikt.
(25) Norskog, Norges Bondelag og Norges Skogeierforbund har lagt ned slik påstand:
«Norskog, Norges Bondelag og Norges Skogeierforbund tilkjennes sakskostnader.»
Mitt syn på saken
Problemstillingen og noen rettslige utgangspunkter
(26) Spørsmålet i saken er om lagmannsretten bygde på riktig rettsanvendelse da den kom til at
kapitaliseringsrenten som gjelder ved ekspropriasjon av jordbrukseiendom, er 2,5 prosent.
(27) Ved ekspropriasjon har den det eksproprieres fra – ekspropriaten – krav på full erstatning,
jf. Grunnloven § 105. Bruksverdierstatning fastsettes etter ekspropriasjonserstatningsloven
§ 6 første ledd første punktum, som lyder slik:
«Vederlag etter bruksverdi skal fastsetjast på grunnlag av avkastinga av eigedomen
ved slik pårekneleg utnytting som det røynleg er grunnlag for etter tilhøva på staden.»
(28) Når det skal fastsettes en engangserstatning for fremtidig tap, må tapet neddiskonteres til
en nåverdi, jf. Prop. 73 L (2020–2021) side 5. Det vil si «at man beregner hvor stort
engangsbeløpet må være for at hovedstolen (det tilkjente beløpet) og avkastningen til
sammen vil dekke den fremtidige skaden». Det er her kapitaliseringsrenten kommer inn,
jf. proposisjonen samme sted:
«For å komme frem til hvor stort engangsbeløpet skal være, må man stipulere en rente
som reflekterer den avkastningen den skadelidte må forventes å få på den kapitalen
HR-2024-967-A, (sak nr. 23-164015SIV-HRET)

5
han eller hun får utbetalt i nåverdi. Denne renten omtales som kapitaliseringsrenten. Jo
høyere kapitaliseringsrente som anvendes, desto lavere blir erstatningsbeløpet.»
(29) Fastsettelsen av kapitaliseringsrenten bygger på flere elementer, slik det er gjort rede for i
Rt-2014-1203 kapitaliseringsrente, storkammer avsnitt 84 flg. For mitt formål er det
tilstrekkelig å nevne noen hovedpunkter.
(30) Kapitaliseringsrenten bestemmes av «hvilken gjennomsnittlig realavkastning, altså
nominell avkastning minus inflasjon, som kan oppnås ved forvaltning av et
erstatningsbeløp om man ser flere tiår frem i tid» (avsnitt 84).
(31) Også tapsbegrensningsplikten – tilpasningsplikten – har betydning for
kapitaliseringsrenten, jf. Prop. 73 L (2020–2021) side 12:
«Tapsbegrensningsplikten knytter seg i utgangspunktet til tapet, ikke erstatningen.
Den skadelidte forventes å innrette livet sitt med skaden slik at tapet begrenses. Det
ligger ikke innenfor tapsbegrensningsplikten at den skadelidte rent faktisk pålegges å
investere erstatningen slik at den oppnår høy avkastning. Men Høyesterett har med
bakgrunn i tapsbegrensingsplikten lagt til grunn at forventninger til investeringsrisiko
får betydning for forventet avkastningsnivå, som igjen får betydning for fastsettelsen
av kapitaliseringsrenten.»
(32) Ved fastsettelsen av kapitaliseringsrenten legges det altså vekt på flere hovedelementer –
anslag over fremtidig inflasjon, krav til investeringsporteføljen, som blant annet er et
spørsmål om hvilken risiko den som får erstatning, må være forberedt på å ta for å oppfylle
sin tilpasningsplikt, og hvilken gjennomsnittlig avkastning en slik portefølje vil gi i et
langsiktig tidsperspektiv. Den forventede økonomiske utviklingen nasjonalt og
internasjonalt vil da stå sentralt.
(33) I storkammerdommen ble det ved fastsettelsen av kapitaliseringsrenten ved personskade i
tråd med dette gjort anslag over hva en investeringsportefølje med et akseptabelt risikonivå
ville gi i gjennomsnittlig realavkastning i et tidsperspektiv på omkring 50 år (avsnitt 88).
Rettstilstanden før oktober 2022
(34) Kapitaliseringsrenten for erstatning ble opprinnelig fastsatt av domstolene og er behandlet i
en rekke avgjørelser fra Høyesterett. Før oktober 2022 var det ingen regulering i lov eller
forskrift ut over en hjemmel i ekspropriasjonserstatningsloven av 1973 til å fastsette en
alminnelig kapitaliseringsrente for skog, som aldri ble tatt i bruk. Forskriftshjemmelen ble
ikke tatt med i den gjeldende ekspropriasjonserstatningsloven.
(35) I HR-2018-1715-A Skeidar avsnitt 31 til 38 er det gjort grundig rede for rettspraksis om
valg av kapitaliseringsrente ved ekspropriasjon av fast eiendom. Det har ikke senere
kommet til avgjørelser som endrer dette bildet, og jeg viser til denne fremstillingen.
(36) Som det går frem av Skeidar-dommen med henvisning til tidligere avgjørelser fra
Høyesterett, har det over tid dannet seg en standardisert kapitaliseringsrente både for
ekspropriasjonserstatning og for personskadeerstatning. Ved fastsettelsen av
kapitaliseringsrenten har domstolene tatt utgangspunkt i hvilken avkastning som kan
HR-2024-967-A, (sak nr. 23-164015SIV-HRET)

6
oppnås ved de plasserings- og anvendelsesmulighetene ekspropriaten kan gjøre bruk av.
Det forventes at ekspropriaten gjør bruk av disse mulighetene for å begrense sitt tap.
(37) Renten var opprinnelig 5 prosent, men ble senket til 4 prosent i storkammersaken. Det
dreier seg om en meget langsiktig normalrente, som det kan gjøres unntak fra,
jf. Skeidar-dommen avsnitt 35 til 38.
(38) Høyesterett brukte i tidlige avgjørelser litt forsiktige formuleringer om hvor
sammenfallende rentenivået skulle være i de ulike sakstypene. I Rt-1994-557 Flåmyra,
som gjaldt fastsettelse av kapitaliseringsrente ved bruksverdierstatning for skog, ble det
uttalt at det kan «være grunn til å sammenligne med praksis på andre områder hvor
tilsvarende hensyn generelt gjør seg gjeldende», og det var derfor «nærliggende å trekke
inn» rentefoten for personskade som «veiledning», jf. dommen side 562–563. Dette ble
gjentatt i Rt-2008-195 Regionfelt Østlandet avsnitt 92. Men som det konkluderes med i den
dommen avsnitt 93, er det nå fast praksis for samme standardiserte kapitaliseringsrente ved
personskadeerstatning og ekspropriasjonserstatning. Dette er også lagt til grunn i
storkammerdommen avsnitt 68.
(39) Etter mitt syn foreligger det likevel ikke noe prejudikat for at det under enhver
omstendighet skal anvendes identisk kapitaliseringsrente ved personskadeerstatning og
ekspropriasjonserstatning, slik ankemotpartene har anført. Det er uansett klart at
rettstilstanden vil kunne endres gjennom lov- eller forskriftsendringer, hvilket leder meg
over til betydningen av den kapitaliseringsrenten som er fastsatt i medhold av
skadeserstatningsloven.
Skadeserstatningsloven § 3-9 andre ledd og forskriften om kapitaliseringsrente
(40) Høyesterett har i flere avgjørelser pekt på at kapitaliseringsrenten ved utmåling av
erstatning for personskader burde fastsettes ved lov eller forskrift. Dette har nå skjedd, ved
at skadeserstatningsloven i 2021 fikk et nytt § 3-9 andre ledd med forskriftshjemmel for
fastsetting av kapitaliseringsrente.
(41) Andre ledd første punktum lyder slik:
«Kongen kan i forskrift fastsette en kapitaliseringsrente (realrente) som skal anvendes
for å komme frem til nåverdien av fremtidig tap når erstatningen fastsettes til en
engangssum.»
(42) Det følger av plasseringen i loven kapittel 3 at anvendelsesområdet for
forskriftshjemmelen er erstatning for skade på person, for andre personlige krenkinger
m.m. og for tap av forsørger. Formålet er å forenkle erstatningsoppgjørene, gi aktørene og
partene større forutberegnelighet og forebygge tvister, jf. Prop. 73 L (2020–2021) side 5.
(43) Proposisjonen gir på side 15 føringer for fastsettelsen av kapitaliseringsrenten:
«Dagens kapitaliseringsrente bygger på en forutsetning om at den utbetalte
erstatningen investeres med noe risiko slik at man oppnår en viss avkastning,
jf. Rt-2014-1203 avsnitt 90 følgende. Departementet er enig i at kapitaliseringsrenten
bør fastsettes ut fra en forventning om investeringer med en noe høyere risiko enn
plassering av beløpet på sparekonto i bank. Det risikonivået som det legges til grunn at
HR-2024-967-A, (sak nr. 23-164015SIV-HRET)

7
må kunne forventes etter dommen i Rt-2014-1203, kan imidlertid synes noe høyt. Som
påpekt av Norsk Sykepleierforbund i høringen vil den skadelidte ofte være i en
vanskelig livssituasjon på grunn av skaden og de livsendringene den medfører. Det
kan ikke forventes at den skadelidte har kunnskap eller overskudd til å drive aktiv
forvaltning av erstatningen.»
(44) Lovgiveren ønsker altså et lavere risikonivå ved personskader enn det Høyesterett i
storkammersaken la til grunn da kapitaliseringsrenten ble satt til 4 prosent. Departementet
nevner flere grunner til dette, som knytter seg særskilt til personskade. Det fremheves at
skadelidte ofte er i en vanskelig livssituasjon. I tillegg til det jeg har gjengitt, viser
forarbeidene til at den skadelidte på grunn av likviditetsbehov kan være avhengig av å
realisere for eksempel aksjer på et tidspunkt da markedsverdien ikke er høy.
(45) Det er med andre ord mindre strenge krav til investeringsrisikoen – en lemping av
tapsbegrensningsplikten – som begrunner den lavere kapitaliseringsrenten i forskriften,
ikke en justert forventet inflasjon eller endret økonomisk utvikling.
(46) Med virkning fra 1. oktober 2022 er renten satt til 2,5 prosent, jf. forskriften om
kapitaliseringsrente ved personskade § 2 første ledd.
(47) I statsrådsforedraget til forskriften (PRE-2022-08-26-1482) uttaler departementet seg om
hvilken betydning rentesatsen på 2,5 prosent kan få for andre sakstyper enn
personskadeerstatning, blant annet ved ekspropriasjon, jf. foredraget punkt 5:
«Avslutningsvis bemerkes at den domstolsfastsatte kapitaliseringsrenten som i dag
benyttes ved utmåling av personskadeerstatning, i større eller mindre grad har gitt
veiledning for domstolene også i andre sammenhenger, for eksempel ved utmåling av
ekspropriasjonserstatning. Det vises blant annet til uttalelser om dette i dommen i
HR-2018-1715-A med videre henvisninger. Etter departementets syn er det langt fra
gitt at de vurderingene som i høringsnotatet er lagt til grunn for en forskriftsfastsatt
kapitaliseringsrente på personskadeerstatningsområdet, kan eller bør være avgjørende
i andre sammenhenger. Departementet har i vurderingen av kapitaliseringsrenten ved
utmåling av personskadeerstatning ikke tatt i betraktning eventuelle særlige hensyn
som gjør seg gjeldende på andre områder, for eksempel ved
ekspropriasjonserstatning.»
(48) Dette bygger på at det fortsatt er domstolene som fastsetter kapitaliseringsrenten utenfor
personskadeområdet. Det går videre uttrykkelig frem at departementet ikke har vurdert
hvilken betydning rentesatsen i forskriften har for andre saksområder
– ekspropriasjonserstatning er særskilt nevnt – og at det langt fra er sikkert at en
tilsvarende kapitaliseringsrente bør gjelde der.
(49) Etter mitt syn er det da på det rene at renten på 2,5 prosent ved personskade ikke uten
videre kan legges til grunn ved ekspropriasjon. Om og eventuelt i hvilken utstrekning
forskriften bør ha betydning, må særlig bero på en vurdering av tilpasningsplikten ved
ekspropriasjon, og om de samme hensyn gjør seg gjeldende her som ved personskade.
Lagmannsrettens rettsanvendelse
(50) Lagmannsretten drøfter valget av kapitaliseringsrente i et eget punkt i dommen. Som
bakteppe for vurderingen gjøres det rede for relevant høyesterettspraksis, blant annet
HR-2024-967-A, (sak nr. 23-164015SIV-HRET)

8
storkammerdommen fra 2014. I tillegg pekes det på nyere avgjørelser fra lagmannsrettene
som illustrerer ulike oppfatninger om hvilken betydning forskriften om kapitaliseringsrente
ved personskade har ved ekspropriasjon. Jeg har ikke innvendinger mot denne delen av
lagmannsrettens rettsanvendelse.
(51) Flertallet begrunner valget av kapitaliseringsrente på følgende måte:
«Flertallet bemerker at kapitaliseringsrenten skal være en langtidsrente. Det er videre
slik at det alminnelige rentenivået i Norge og verden for øvrig har øket de siste årene.
Ved avhjemlingen av overskjønnet her er langsiktig innskuddsrente omtrent 4 prosent,
lånerente omtrent 5 prosent og konsumprisindeksen steg med 5,4 prosent fra juli 2022
til juli 2023. Det innebærer at det for tiden er negativ realrente. Flertallet peker på at
det i praksis ikke er mulig å få kjøpt jordbruksjord i distriktet og at det er begrensede
muligheter til å investere på annen måte i jordbruk der. Endret rentenivå i samfunnet
har medført at rentesatsen ved erstatningsberegning etter skadeserstatningsloven i
forskrift er satt til 2,5 prosent. Dette er gjort etter en grundig og faglig vurdering.
Ekspropriasjonssaker har en historie med å følge langtidsrenten (realrenten) i
skadeserstatningsloven. Flertallet legger til grunn at kapitaliseringsrenten skal være
2,5 prosent.»
(52) Lagmannsretten gir ikke uttrykk for at den bygger direkte på forskriften eller anvender den
analogisk, men forskriften er en sentral del av begrunnelsen. Kjernen i lagmannsrettens
resonnement er at ettersom rentesatsen i forskriften er begrunnet med et endret rentenivå i
samfunnet, og man i ekspropriasjonssaker følger renten i personskadesaker, må rentesatsen
i forskriften også gjelde ved ekspropriasjon.
(53) Min redegjørelse for prosessen som ledet frem til lovendringen og forskriften viser
imidlertid at forskriften ikke er fastsatt ut fra et endret rentenivå i samfunnet, men ut fra
mindre strenge krav til skadelidtes tapsbegrensningsplikt. Lagmannsrettens begrunnelse
hviler derfor på et uriktig rettslig premiss, som leder til at lagmannsretten ikke foretar noen
nærmere vurdering av tapsbegrensningsplikten ved ekspropriasjon sammenlignet med
personskade. Den kortfattede uttalelsen om at det ikke er mulig å få kjøpt jordbruksjord i
distriktet, er klart nok ikke tilstrekkelig. Konsekvensen av dette er at lagmannsretten for
direkte bygger på forskriften. Det er etter mitt syn uriktig rettsanvendelse, som må medføre
at overskjønnet oppheves så langt det er påanket.
(54) Særlig ankemotpartene og partshjelperne har for Høyesterett kommet inn på ulike hensyn
som kan ha betydning for kapitaliseringsrenten, og i den forbindelse fremlagt
sakkyndiguttalelser som belyser forhold som kan ha betydning for grunneieres
tilpasningsplikt. Det er imidlertid ikke grunnlag for at Høyesterett foretar denne
vurderingen nå.
Konklusjon og sakskostnader
(55) Jeg har kommet til at overskjønnet må oppheves så langt det er påanket. Partene er enige
om at de kapitaliserte erstatningspostene da må vurderes på nytt.
(56) Ved anke fra saksøkerens side har ankemotpartene krav på å få dekket nødvendige
sakskostnader etter skjønnsprosessloven § 54 b, jf. § 54. Paragraf 54 første ledd lyder slik:
HR-2024-967-A, (sak nr. 23-164015SIV-HRET)

9
«Saksøkeren skal erstatte saksøkte nødvendige utgifter i anledning av skjønnssaken.»
(57) Ankemotpartenes sakskostnadsoppgave på 448 750 kroner inklusiv merverdiavgift legges
til grunn som nødvendige utgifter.
(58) I tillegg er det krevd erstattet utgift til en sakkyndigrapport med 129 750 kroner. Rapporten
Kapitaliseringsrente ved ekspropriasjon av jord- og skogareal er skrevet av
førsteamanuensis Per Kristian Rørstad og professor Hans Fredrik Hoen ved Norges
miljø- og biovitenskapelige universitet (NMBU). Staten har innvendt at utgiften til
rapporten ikke er nødvendig og derfor ikke skal erstattes.
(59) Rapporten tar særlig opp forhold som kan ha betydning for hvilke krav som må stilles til
tilpasningsplikten ved ekspropriasjon av jordbruksareal. Det er et spørsmål som
lagmannsretten ikke går nærmere inn på i rettsanvendelsen som er til prøving, og som
følgelig heller ikke har stått sentralt i saken for Høyesterett. Det ble under
ankeforhandlingen gjort begrenset bruk av rapporten. Jeg er derfor enig med staten i at
utgiften ikke oppfyller nødvendighetsvilkåret i § 54.
(60) Partshjelperne krever å få erstattet sine sakskostnader for Høyesterett med 128 554 kroner
for hver partshjelper, til sammen 385 662 kroner, mens staten mener partshjelperne ikke
har krav på å få dekket sine sakskostnader. Skjønnsprosessloven har ikke særlige regler om
sakskostnader for partshelpere. Ifølge skjønnsprosessloven § 2 gjelder deler av tvisteloven,
blant annet kapittel 20 om sakskostnader, så langt skjønnsprosessloven ikke har særlige
regler. Etter tvisteloven § 20-1 tredje ledd står partshjelperen når det gjelder sakskostnader,
i samme stilling som parten, se også Rt-2011-1683 avsnitt 40. Utgangspunktet må ut fra
dette være at en partshjelper for saksøkeren kan kreve sine sakskostnader dekket etter
skjønnsprosessloven § 54 b, jf. § 54, jf. Rt-2010-1056 avsnitt 53, Rt-2008-82 og
Rt-2006-720. Statens saksopplegg gir ikke grunnlag for å vurdere om og eventuelt når det
kan gjøres unntak fra dette utgangspunktet.
(61) Partshjelpernes krav om sakskostnader med til sammen 385 662 kroner overstiger etter
mitt syn det som er nødvendig, jf. tvisteloven § 20-5 første ledd, jf. § 20-1 tredje ledd.
Erstatning for nødvendige sakskostnader settes til 200 000 kroner.
(62) Jeg stemmer for denne
D O M :
1. Overskjønnet oppheves så langt det er påanket.
2. I sakskostnader for Høyesterett betaler staten ved Samferdselsdepartementet til A,
B, C og D i fellesskap 448 750 – firehundreogførtiåttetusensjuhundreogfemti –
kroner innen 2 – to – uker fra forkynnelsen av dommen.
3. I sakskostnader for Høyesterett betaler staten ved Samferdselsdepartementet til
Norskog, Norges Bondelag og Norges Skogeierforbund i fellesskap
200 000 – tohundretusen – kroner innen 2 – to – uker fra forkynnelsen av dommen.
HR-2024-967-A, (sak nr. 23-164015SIV-HRET)

10
(63) Dommer Østensen Berglund: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(64) Dommer Bull: Likeså.
(65) Dommer Bergh: Likeså.
(66) Justitiarius Øie: Likeså.
(67) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
1. Overskjønnet oppheves så langt det er påanket.
2. I sakskostnader for Høyesterett betaler staten ved Samferdselsdepartementet til A,
B, C og D i fellesskap 448 750 – firehundreogførtiåttetusensjuhundreogfemti –
kroner innen 2 – to – uker fra forkynnelsen av dommen.
3. I sakskostnader for Høyesterett betaler staten ved Samferdselsdepartementet til
Norskog, Norges Bondelag og Norges Skogeierforbund i fellesskap
200 000 – tohundretusen – kroner innen 2 – to – uker fra forkynnelsen av dommen.
HR-2024-967-A, (sak nr. 23-164015SIV-HRET)