Dato: 2023-11-08

Sammendrag: En 36 år gammel mann som led av paranoid schizofreni, skjøt og drepte sin far, og skjøt etter farens samboer uten å treffe henne. Handlingene var motivert av sinnslidelsen og sønnen ble ikke straffet fordi han var utilregnelig i gjerningsøyeblikket.

Spørsmålet for Høyesterett var om sønnen skulle fradømmes retten til arv etter sin far. Arveloven åpner for at en arving som er dømt for å ha voldt arvelaterens død, fratas arveretten etter en helhetsvurdering av alle relevante opplysninger i saken.

Høyesterett har kommet til at sønnen i denne saken ikke taper arveretten.

Høyesterett fremhever at arvelovens bestemmelse om fradømmelse av arv særlig tar sikte på tilfeller der det av hensyn til den avdøde vil være støtende om gjerningspersonen skulle arve ham eller henne. Når handlingen er motivert av en alvorlig sinnslidelse, skal det mye til for å fradømme den syke retten til arv.

Høyesteretts flertall uttaler at handlingens graverende karakter må tillegges begrenset vekt når den var motivert av sinnslidelsen. Det må også legges større vekt på at forholdet mellom far og sønn var så sterkt og nært som sykdommen tillot, enn på at det vil være en belastning for samboeren at sønnen arver en andel i parets felles bolig.

Et mindretall på to dommere la større vekt på handlingens grovhet og hensynet til den avdødes samboer, samtidig som de vurderte forholdet mellom far og sønn som mindre nært.

Dommen gir veiledning for tolkningen og den konkrete anvendelsen av bestemmelsen om tap av arverett i arveloven § 72.

D O M
avsagt 8. november 2023 av Høyesterett i avdeling med
dommer Wilhelm Matheson
dommer Per Erik Bergsjø
dommer Erik Thyness
dommer Are Stenvik
konstituert dommer Magni Elsheim
HR-2023-2098-A, (sak nr. 23-096948SIV-HRET)
Anke over Eidsivating lagmannsretts dom 9. mai 2023
A (advokat John Christian Elden)
mot
B
C (advokat Marthe Holm – til prøve)

2
S T E M M E G I V N I N G
(1) Dommer Stenvik:
Sakens spørsmål og bakgrunn
(2) Saken gjelder spørsmålet om en livsarving som har drept sin far, og som var utilregnelig i
gjerningsøyeblikket på grunn av sterkt avvikende sinnstilstand, skal fradømmes arveretten
etter arveloven § 72.
(3) Om kvelden den 12. april 2021 kjørte den da 36 år gamle A hjem til sin far, D. Han hadde
med seg en ladd pistol. Etter en stund oppsto det uenighet mellom far og sønn. På et
stadium tok sønnen frem pistolen og rettet den mot farens hode. Til tross for at faren ba for
sitt liv, løsnet sønnen et skudd mot farens panne. Noe senere avfyrte han ett skudd til.
Skuddene var dødelige.
(4) Farens samboer, E, befant seg også i leiligheten. Hun oppfattet uenigheten som hadde
utviklet seg mellom D og sønnen, og forsøkte å roe situasjonen. A lot seg imidlertid ikke
berolige. I stedet begynte han å avfyre skudd mot E. Han avfyrte til sammen minst syv
skudd mot henne, men uten å treffe.
(5) A led av paranoid schizofreni på tiden for ugjerningene. Han hadde slitt med psykiske
problemer i flere år, og han brøt etter hvert kontakten med alle andre familiemedlemmer
enn faren. I månedene før drapet led han av sterke vrangforestillinger. Han forklarte i
tingretten at han følte seg overvåket av sin far, og at han opplevde at «det kroppslige skillet
mellom ham og faren ble borte». Han innbilte seg også at han fikk farens hjerteproblemer,
og han tenkte at «alt dette skjedde for at faren skulle styre ham». Konflikten med faren
– som var en av de få personene han fortsatt hadde noe kontakt med – tok all plassen i livet
hans i perioden frem mot drapet.
(6) Etter drapet har A vært tatt hånd om av helsevesenet, og han er i dag tvangsinnlagt på
X sykehus.
(7) I 2017 hadde avdøde, D, opprettet testament. Det fremgår av testamentet at A hadde
mottatt over 1 million kroner i 2015. Videre heter det at E skulle arve en tredjedel av parets
felles bolig, og at hun skulle ha bruksrett til leiligheten så lenge hun lever. Andre eiendeler
i boet skulle etter testamentet deles likt mellom sønnen og samboeren. Den delen av
formuen som det ikke var disponert over i testamentet, ville gå til A som Ds eneste
livsarving.
(8) A ble 23. mars 2022 satt under tiltale for å ha drept sin far, og for å ha forsøkt å drepe E.
Han har erkjent å ha utført handlingene.
(9) Under hovedforhandlingen i tingretten la aktor ned påstand om at A skulle overføres til
tvungent psykisk helsevern etter straffeloven § 62. Forsvareren la ned påstand om at
begjæringen skulle tas til følge. Bakgrunnen var at de rettspsykiatrisk sakkyndige hadde
konkludert med at tiltalte på gjerningstidspunktet led av sterkt avvikende sinnstilstand som
følge av paranoid schizofreni.
HR-2023-2098-A, (sak nr. 23-096948SIV-HRET)

3
(10) Aktor la også ned påstand om erstatning og oppreisning til fornærmede E, og om at tiltalte
skulle fradømmes arveretten etter sin far i medhold av arveloven § 72. Krav om
fradømmelse av arverett kan tas med i straffesak etter straffeprosessloven § 3 første ledd
nr. 5.
(11) Ved Romerike og Glåmdal tingretts dom 14. september 2022 ble A dømt etter tiltalen til
overføring til tvungent psykisk helsevern, til å betale erstatning og oppreisning til E og til å
tåle inndragning av pistolen som ble brukt ved drapet, og en rekke andre våpen. For disse
kravene lyder tingrettens domsslutning slik:
«2. Begjæringen om fradømmelse av arveretten tas ikke til følge.
3. A dømmes til å betale oppreisning til E med 150 000 – etthundreogfemti –
tusen kroner innen 2 – to – uker fra dommens forkynnelse.»
(12) Tingretten kom til at det ikke forelå slike spesielle omstendigheter i saken at det var
grunnlag for å fradømme tiltalte arverett etter arveloven § 72.
(13) Verken påtalemyndigheten eller domfelte anket tingrettens dom. Derimot anket
fornærmede, E, over avgjørelsen om oppreisningserstatning, punkt 3 i tingrettens
domsslutning, og Ds to brødre, C og B, anket over tingrettens avgjørelse av spørsmålet om
arverett, punkt 2 i tingrettens domsslutning. Eidsivating lagmannsrett avsa 9. mai 2023
dom med slik domsslutning:
«1. A, født 00.00.1985, fradømmes arverett etter sin far, D.
2. A, født 00.00.1985, dømmes til innen 2 – to – uker å betale
50 000 – femtitusen – kroner i oppreisningserstatning til E.»
(14) Lagmannsretten kom til at det forelå slike spesielle omstendigheter i saken at A måtte
fradømmes arveretten etter sin far. Handlingen var så grov at det etter lagmannsrettens syn
ville være urimelig og støtende om A skulle ta arv. Det ville også være støtende om
avdødes samboer skulle bli sameier med ham i boligen.
(15) A har anket til Høyesterett. Anken er begrenset til punkt 1 i domsslutningen, og gjelder
rettsanvendelsen.
(16) Saken står i det vesentlige i samme stilling som for lagmannsretten.
Partenes syn på saken
(17) Ankende part, A, har i korte trekk gjort gjeldende:
(18) Adgangen til fradømmelse av arverett etter arveloven § 72 bør brukes med varsomhet når
gjerningspersonen var utilregnelig på tidspunktet for drapet.
(19) Handlingens objektive grovhet må ses i lys av at den ankende part var i en aktiv psykose.
Arverett bør ikke fradømmes i et tilfelle hvor sykdommen, som her, sto i kjernen av
motivet for drapet. Da er det verken umoralsk eller urimelig at vedkommende får ta arv.
HR-2023-2098-A, (sak nr. 23-096948SIV-HRET)

4
(20) De subsidiære arvingene har ikke behov for arv.
(21) E behøver ikke å forholde seg til ankende part fordi vergen vil forestå det praktiske knyttet
til sameiet i boligen. Hun kan dessuten oppløse sameiet om hun ønsker det.
(22) A har lagt ned slik påstand:
«Begjæring om fradømmelse av arverett tas ikke til følge.»
(23) Ankemotpartene, C og B, har i korte trekk gjort gjeldende:
(24) Selv om terskelen for fradømmelse av arverett er høy når gjerningspersonen var
utilregnelig, foreligger det her spesielle omstendigheter som vil gjøre det urimelig om
gjerningspersonen tar arv.
(25) Det må legges stor vekt på handlingens karakter og grovhet, og på omstendighetene rundt
drapet. Ved en så gruoppvekkende forbrytelse som i dette tilfellet er fradømmelse av
arverett særlig aktuelt. Hvis arverett ikke fradømmes i en slik sak, blir regelen i arveloven
§ 72 tredje ledd uten reell betydning.
(26) Ankende part har mottatt forskudd på arv og har ikke noe særskilt behov for arven.
(27) Det vil være støtende om avdødes samboer skulle bli sittende som sameier med
drapsmannen i boligen.
(28) Selv om ankende part fradømmes arveretten, vil arven holdes innen familien.
(29) C og B har lagt ned slik påstand:
«Anken forkastes.»
Mitt syn på saken
Rettslige utgangspunkter
(30) Jeg bemerker innledningsvis at ankemotpartene ikke var parter i saken for tingretten. Deres
anke til lagmannsretten ble likevel fremmet uten at ankeretten ble bestridt av A,
jf. straffeprosessloven § 435 og tvisteloven § 29-8 første ledd. Slik saken står for
Høyesterett og med det resultatet jeg er kommet til, finner jeg ikke grunn til å gå nærmere
inn på dette.
(31) Etter arveloven § 72 første ledd kan en arving som er dømt for en straffbar handling mot
arvelater, slik at arvelateren dør eller mister testasjonsevnen på grunn av handlingen, helt
eller delvis fradømmes retten til arv. Krav om fradømmelse av arverett kan fremsettes av
enhver som får rett til arv eller større arv hvis kravet tas til følge. I offentlig straffesak kan
påtalemyndigheten fremsette slikt krav. Dette følger av § 72 fjerde ledd.
(32) Bestemmelsen i § 72 første ledd gir ingen nærmere anvisning på hva domstolene skal legge
vekt på ved avgjørelsen av om arverett skal fradømmes. Det fremgår imidlertid av
lovproposisjonen, Prop. 107 L (2017–2018) på side 173, at regelen i stor grad bygger på
HR-2023-2098-A, (sak nr. 23-096948SIV-HRET)

5
den tidligere arveloven av 3. mars 1972 nr. 5 § 73. Lovforarbeider og rettspraksis til
arveloven av 1972 gir derfor fortsatt veiledning.
(33) Det er særlig Arvelovkomiteens innstilling fra 1962 som kaster lys over forståelsen av
§ 73 i arveloven av 1972. På side 245 i innstillingen understrekes det at tap av arverett ikke
skal tjene som straff, og det fremheves at den «bærende betraktning bør være at arveretten
skal være forbrutt dersom man finner det umoralsk eller urimelig om gjerningsmannen kan
gjøre gjeldende arverett». Komiteen peker på at avgjørelsen må treffes «i lys av samtlige
opplysninger i det enkelte tilfelle», og at særlig vekt skal legges på hvor graverende
handlingen er. Videre skal man ta hensyn til hvorledes forholdet i alminnelighet har vært
mellom den drepte og gjerningspersonen, mellom den drepte og mulige medarvinger eller
subsidiært berettigede arvinger, og mellom gjerningspersonen og mulige medarvinger eller
subsidiært berettigede arvinger. Endelig nevnes det at gjerningspersonens behov for arven,
både isolert sett og sammenlignet med mulige medarvinger og subsidiært berettigede
arvinger, kan ha betydning.
(34) Arvelovkomiteens uttalelser er fulgt opp i rettspraksis. Jeg viser særlig til Rt-1988-599,
hvor førstvoterende på side 602 henviser til Arvelovkomiteens innstilling og gjengir
uttalelsen om at arverett skal fradømmes «dersom man finner det umoralsk eller urimelig
om gjerningsmannen kan gjøre gjeldende arverett». Førstvoterende sier også at
«utgangspunktet ved forsettlig drap av arvelateren [bør] være at gjerningsmannen
frakjennes retten til å ta arv i sin helhet». Dette utgangspunktet er gjentatt i
Rt-2005-1634 avsnitt 14.
(35) Forarbeidene til gjeldende arvelov sier, som nevnt, ikke noe mer om hva det skal legges
vekt på. Proposisjonen gir likevel en viss ytterligere veiledning når den fremhever at
«formålet med å fradømme gjerningspersonen arverett først og fremst [er] knyttet opp mot
det man må anse at ville ha vært arvelaterens vilje, og at det av hensyn til arvelateren ville
være støtende om gjerningspersonen skulle arve ham eller henne», se
Prop. 107 L (2017–2018) side 174. Uttalelsen viser at bestemmelsen særlig er ment å
vareta hensynet til arvelateren.
(36) Oppsummert legger jeg til grunn at regelen i arveloven § 72 gir grunnlag for fradømmelse
av arverett når det etter en konkret helhetsvurdering ville oppleves som støtende, særlig av
hensyn til arvelateren, om domfelte skulle ta arv.
Betydningen av manglende skyldevne
(37) I arveloven § 72 tredje ledd heter det at første ledd også «gjelder … hvis dommen går ut på
at vedkommende ikke kan straffes på grunn av vilkårene i straffeloven § 20». Straffeloven
§ 20 fastslår hvem som mangler strafferettslig skyldevne. Den aktuelle bestemmelsen i vår
sak er § 20 annet ledd bokstav a, som gjelder «den som på handlingstidspunktet er
utilregnelig på grunn av … sterkt avvikende sinnstilstand».
(38) Bestemmelsen i arveloven § 72 tredje ledd inneholder ingen særlige kriterier for
gjerningspersoner som mangler skyldevne. Bestemmelsen har en ren opplysningsfunksjon
ved å klargjøre at den alminnelige bestemmelsen i paragrafens første ledd gjelder også for
disse. Det betyr imidlertid ikke at manglende skyldevne er uten betydning for vurderingen.
Lovforarbeidene gir klart uttrykk for at terskelen for å fradømme arverett er høyere i disse
HR-2023-2098-A, (sak nr. 23-096948SIV-HRET)

6
tilfellene. I proposisjonen på side 174 heter det at bestemmelsen bør «brukes med
varsomhet», og at det «skal mye til» for å fradømme arveretten når gjerningspersonen
mangler skyldevne.
(39) Den klare hovedregelen er med andre ord at arveretten ikke fradømmes ved manglende
skyldevne.
(40) Lovhistorien gir også støtte for en restriktiv praksis i disse tilfellene. Etter § 73 i arveloven
av 1972 kunne fradømmelse av arverett bare skje om gjerningspersonen var dømt til
«fengselsstraff», noe personer uten skyldevne ikke kunne bli. Arvelovkomiteen anså det
«klart at vedkommende må ha vært strafferettslig tilregnelig for at arveretten skal være
forbrutt», jf. innstillingen på side 245. Ingen av de lovutvalgene som forberedte gjeldende
arvelov – Skiftelovutvalget og Arvelovutvalget – tok til orde for noen endring på dette
punktet. Det var departementet som foreslo å utvide regelen til å omfatte personer uten
skyldevne, uten annen begrunnelse enn at det ble ansett som «lite betenkelig» så lenge tap
av arverett ikke er en automatisk følge av straffedommen, men idømmes etter en konkret
vurdering, jf. Prop. 107 L (2017–2018) side 174. Jeg utleder av dette at personer uten
skyldevne står i en særstilling med hensyn til tap av arverett, og at lovgiver i disse
tilfellene ikke har ansett det for å foreligge noe sterkt behov for fradømmelse av arverett av
hensyn til arvelater eller den alminnelige rettsbevissthet.
(41) Det følger av det jeg har sagt, at terskelen for å fradømme arverett er markert høyere for
personer som mangler skyldevne, enn for andre.
(42) Ved den konkrete vurderingen kan de samme momentene som ellers få betydning. De
enkelte momentenes relevans og vekt må imidlertid vurderes i lys av gjerningspersonens
manglende skyldevne. Særlig kan handlingens karakter og grovhet komme i et annet lys
når gjerningspersonen mangler skyldevne. Hvis psykisk sykdom eller en annen
utilregnelighetsgrunn var den dominerende årsaken til handlingen, vil det ikke på samme
måte som ellers virke støtende av hensyn til arvelateren om domfelte tar arv. Dette betyr
etter mitt syn at utgangspunktet fra dommen i Rt-1988-599, om at arveretten i sin helhet
bør fradømmes ved forsettlig drap, ikke kan anvendes på personer som mangler skyldevne.
Selv for så graverende handlinger som forsettlig drap, må det normalt kreves at det også
foreligger andre spesielle omstendigheter som med styrke taler for å fradømme arverett, for
at regelen skal komme til anvendelse.
(43) Etter mitt syn har endringen i straffeloven § 20, som trådte i kraft 1. oktober 2020, ikke
selvstendig betydning for tolkningen eller anvendelsen av arveloven § 72. Etter endringen
av § 20 er det ikke nok at lovbryteren lider av en sterkt avvikende sinnstilstand. Det kreves
også at han eller hun var «utilregnelig på grunn av» tilstanden. Ved vurderingen skal det
etter paragrafens tredje ledd legges vekt på «graden av svikt i virkelighetsforståelse og
funksjonsevne». I HR-2023-1243-A avsnitt 49 sammenfatter førstvoterende dette slik at
«utilregnelighet bare skal konstateres ved grunnleggende realitetsbrister som gjør at
gjerningspersonen mangler evnen til å analysere totalsituasjonen på handlingstidspunktet».
Lovendringen innebar altså en utvidelse av straffansvaret, jf. HR-2023-1242-A avsnitt 34.
Manglende skyldevne på grunn av utilregnelighet vil med andre ord bli konstatert sjeldnere
enn tidligere. Det er grunn til å tro at der utilregnelighet foreligger på grunn av sterkt
avvikende sinnstilstand i gjerningsøyeblikket, vil fradømmelse av arverett kunne være lite
aktuelt, nettopp fordi drapshandlingen har vært motivert av sinnslidelsen. Regelen i
arveloven § 72 bygger imidlertid på andre overveielser enn bestemmelsen om
HR-2023-2098-A, (sak nr. 23-096948SIV-HRET)

7
strafferettslig skyldevne, og andre momenter kan komme i betraktning ved vurderingen.
Det kan derfor ikke utelukkes at det i sjeldne tilfeller vil være grunnlag for å fradømme
arverett selv om domfelte mangler skyldevne etter den gjeldende bestemmelsen i
straffeloven § 20 annet ledd bokstav a.
Den konkrete vurderingen
(44) Som nevnt ovenfor skal spørsmålet om fradømmelse av arverett avgjøres på grunnlag av
en helhetsvurdering av alle relevante opplysninger i saken.
(45) Jeg er enig med lagmannsretten i at As handlinger i det ytre var svært alvorlige og
gruoppvekkende. Samtidig er det på det rene at han ikke kan klandres. Jeg peker på at
tingretten kom til at A manglet skyldevne etter den gjeldende bestemmelsen i straffeloven
§ 20 annet ledd bokstav a, det vil si at han befant seg i en sterkt avvikende sinnstilstand og
var utilregnelig på grunn av denne. Den sterkt avvikende sinnstilstanden skyldtes fullt
utviklet schizofreni, som anses å være den mest alvorlige psykoselidelsen. Symptomene på
schizofreni er omfattende og kan blant annet omfatte vrangforestillinger, hallusinasjoner,
variasjoner i stemningsleie og funksjonssvikt. I dette tilfellet sto sterke vrangforestillinger
og manglende virkelighetsforståelse på grunn av sykdommen helt sentralt i årsaksbildet
bak handlingene. Det er ingen opplysninger i saken om at andre årsaksfaktorer enn
sykdommen har hatt betydning for motivet eller handlingen. Mot denne bakgrunn finner
jeg ikke å kunne tillegge handlingenes alvorlighet og graverende karakter stor vekt.
(46) Ved helhetsvurderingen må det derimot etter mitt syn legges betydelig vekt på nærheten
mellom avdøde og gjerningspersonen. Dette følger naturlig av at regelens formål særlig er
å unngå at arven fordeles på en måte som vil være støtende av hensyn til arvelateren.
Alminnelig erfaring tilsier at tilbøyeligheten til å bære over med misgjerninger som
skyldes sykdom, øker jo nærmere gjerningspersonen står den som handlingen ble rettet
mot.
(47) Forholdet mellom foreldre og barn er normalt særlig sterkt og nært. Slik saken er opplyst
for Høyesterett, og i lys av dommene fra de lavere instansene, legger jeg til grunn at
forholdet mellom D og sønnen var så sterkt og nært som sykdommen tillot. I de senere
årene var faren den eneste som opprettholdt personlig kontakt med A. Kontakten er
riktignok beskrevet som «sporadisk», men det skyldtes sykdommen.
(48) Jeg legger også vekt på at D i 2017 opprettet et testament som innebar at sønnen skulle
være hans hovedarving, og at dette ble opprettholdt frem til hans død. I 2017 forelå det
allerede klare symptomer på psykoseutvikling, og i 2018 inntraff en klar forverring da A
brøt med familien, flyttet fra Oslo til Kongsberg og isolerte seg i økende grad. Når D
opprettholdt kontakten med sønnen og fastholdt ham som sin hovedarving til tross for klare
symptomer på tiltakende psykose, oppfatter jeg det som uttrykk for nærhet og omsorg.
(49) Det foreligger få opplysninger om forholdet mellom D og brødrene, som er de subsidiært
berettigede arvingene etter ham, utover lagmannsrettens beskrivelse av forholdet som
«alminnelig nært». Selv om forholdet mellom søsken i alminnelighet er nært, følger det av
arvelovens system at søsken anses å stå lenger fra arvelateren enn livsarvingene. Det at D
til tross for den avstand og konflikt som sykdommen skapte, i testamentet tilgodeså sønnen
langt ut over pliktdelen, tilsier at det var slik også i dette tilfellet.
HR-2023-2098-A, (sak nr. 23-096948SIV-HRET)

8
(50) Jeg legger ingen vekt på at Ds nevø, F, er den neste i arverekken etter brødrene. Selv om D
hadde et nært forhold til nevøen, er det for usikkert om, og i tilfelle når, arven vil gå videre
til neste generasjon.
(51) Heller ikke legger jeg vekt på at det er fremlagt et utkast til en avtale mellom brødrene og
avdødes samboer, som ble utarbeidet etter tingrettens dom, og som ville styrket
samboerens stilling dersom brødrene tok arv og avtalen ble inngått. Jeg anser det tvilsomt
om en etterfølgende avtale av denne karakteren overhodet kan få betydning for spørsmålet
om tap av arv, men jeg går ikke nærmere inn på spørsmålet fordi et utkast til en avtale
uansett må være uten betydning.
(52) Det foreligger ingen opplysninger om at brødrene har et økonomisk behov for arven.
(53) Om A er det opplyst at han har en leilighet på Kongsberg og omkring én million kroner på
konto. Det er ikke mulig å vite hvilke økonomiske behov han vil ha i fremtiden. Mot denne
bakgrunn finner jeg ikke å kunne legge nevneverdig vekt på gjerningspersonens behov for
arven.
(54) Derimot legger jeg i vurderingen vekt på forholdet mellom A og avdødes samboer, E.
Riktignok vil Es arv være upåvirket av om A fradømmes arveretten, og hun ville derfor
ikke kunne ha fremmet krav om tap av arverett for ham, jf. arveloven § 72 fjerde ledd
annet punktum. Det er likevel ikke til hinder for at virkningene for henne inngår i
helhetsvurderingen av om A skal fradømmes arveretten. Jeg bygger dette på det jeg har
gjengitt fra Arvelovkomiteens innstilling om at forholdet mellom gjerningspersonen og
mulige medarvinger skal tas i betraktning.
(55) Ankemotpartene har gjort gjeldende at det vil være støtende om E blir sameier med den
som drepte hennes samboer, og forsøkte å drepe henne. Det er lett å forstå at E vil oppleve
dette som en belastning, selv om hun – iallfall i noen tid – ikke behøver å forholde seg
personlig til A. Hun kan riktignok, som ankende part har påpekt, oppløse sameiet eller
selge sin andel i boligen. Også dette vil imidlertid være en belastning. Hensynet til E
trekker derfor klart i retning av å fradømme arveretten.
(56) Etter å ha veid de motstående hensynene mot hverandre, er jeg kommet til at nærheten
mellom den drepte og gjerningspersonen må tillegges størst vekt. Handlingens graverende
karakter får mindre betydning i et tilfelle som dette, hvor gjerningspersonens sykdom var
den dominerende årsaken til handlingene. Hensynet til E har stor betydning, men slik
forholdene ellers ligger an – gjerningspersonen sto avdøde nær, og sykdommen var den
dominerende årsaken til handlingene – kan det ikke tillegges utslagsgivende vekt. De
hensynene som taler for å fradømme arverett, veier etter dette ikke tungt nok til å fravike
det klare utgangspunktet om at arveretten ikke fradømmes ved manglende skyldevne.
(57) Jeg tilføyer at jeg ikke kan følge ankemotpartens synspunkt om at hvis arveretten ikke
fradømmes i denne saken, blir regelen i arveloven § 72 tredje ledd uten betydning. Det er
ikke vanskelig å tenke seg tilfeller som kan få et annet utfall, for eksempel der
gjerningspersonen sto avdøde mindre nær, eller hvis grunnen til manglende skyldevne ikke
var like dominerende i årsaksbildet.
HR-2023-2098-A, (sak nr. 23-096948SIV-HRET)

9
Konklusjon
(58) Min konklusjon blir etter dette at anken fører frem, og at begjæringen om fradømmelse av
arverett ikke tas til følge.
(59) Ankende part har ikke lagt ned påstand om sakskostnader.
(60) Jeg stemmer for denne
D O M :
Begjæringen om fradømmelse av arverett tas ikke til følge.
(61) Konstituert dommar Elsheim:
Dissens
(62) Eg er med nokre nyansar samd i dei rettslege utgangspunkta som førstvoterande har lagt til
grunn for sitt votum, men eg har ei anna vurdering av den konkrete saka og har kome til at
anken skal forkastast.
(63) Når det gjeld dei rettslege utgangspunkta, tek eg som førstvoterande utgangspunkt i dei
føringane som er gjevne i Prop. L 107 (2017–2018) side 174 om tolkinga av tredje ledd i
§ 72. Slik eg tolkar utsegna i proposisjonen, er føringa at utilreknelege gjerningspersonar
ikkje skal frådømmast arverett med mindre det ligg føre «spesielle omstendigheter». Det
skal vidare mykje til for å gjera det, og det skal visast varsemd.
(64) Eg er samd med førstvoterande i at departementet med desse utsegnene slår fast at det skal
vera ein høg terskel for å frådømma utilreknelege arveretten. Slik eg ser det, etablerer
førstvoterande ein noko strengare terskel enn lovførearbeida legg opp til når han berre
opnar for å frådømma utilreknelege gjerningspersonar arveretten i sjeldne tilfelle. Etter
mitt syn følgjer det av proposisjonen at utilreknelege gjerningspersonar kan frådømmast
arverett når det etter ei konkret vurdering av dei særskilde tilhøva i den einskilde saka ligg
føre spesielle omstende.
(65) Eg kan heller ikkje sjå at forhistoria til lova tilseier ei strengare vurdering og ein høgare
terskel enn det eg meiner følgjer av ordbruken til departementet. I motsetnad til
førstvoterande legg eg ikkje særleg vekt på at føresegna i § 72 tredje ledd kom inn i lova
etter forslag frå departementet. Føresegna vart vedteken slik ho var foreslått frå
departementet si side, og utan at det i det vidare lovarbeidet vart teke atterhald i høve til
departementet sine føringar om korleis føresegna skal tolkast. Eg viser til
Innst. 252 L (2018–2019) side 15, der justiskomiteen ikkje gjer anna enn å gjera greie for
departementet sitt lovforslag.
(66) Eg har vidare eit noko anna syn på departementet si grunngjeving av føresegna i
§ 72 tredje ledd. I grunngjevinga viser departementet til dei same omsyna som det meinte
talte for forslaget om å endra lova slik at straffereaksjonsarten ikkje lenger skulle vera
avgjerande for om arveretten kunne frådømmast. Departementet skriv i den samanheng,
jf. Prop. 107 L (2017–2018) side 174:
HR-2023-2098-A, (sak nr. 23-096948SIV-HRET)

10
«Det vil antagelig sjelden være aktuelt å fradømme arverett i et tilfelle der straffen for
eksempel går ut på betinget fengsel, men det kan ikke utelukkes at det i en konkret sak
kan være rimelig å fradømme arveretten selv om det foreligger hensyn som tilsier at
straffen gjøres betinget. En slik utvidelse av virkeområdet gir retten et større
handlingsrom. Departementet viser også til at det er et videre spekter av mulige
straffereaksjoner i dag enn det var ved forberedelsen av gjeldende arvelov. Siden tap
av arveretten ikke er en automatisk følge av straffedommen, men idømmes av retten
etter en konkret vurdering, mener departementet at det er lite betenkelig å utvide
bestemmelsens virkeområde på denne måten. Ut fra samme begrunnelse foreslår
departementet at det også skal være adgang til å fradømme arveretten i et tilfelle der
vilkåret om tilregnelighet ikke er oppfylt, for eksempel der dommen går ut på
overføring til tvungent psykisk helsevern, jf. straffeloven § 30 bokstav c. Selv om det
skal mye til for å fradømme arveretten i et slikt tilfelle, mener departementet at
domstolen bør ha en adgang til dette hvis det foreligger spesielle omstendigheter. Den
nevnte bestemmelsen bør brukes med varsomhet.»
(67) Slik eg les dette, var føremålet bak begge endringane å utvida domstolane sitt
handlingsrom fordi departementet meinte frådømming av arverett òg i desse høva bør
gjerast etter ei konkret vurdering av tilhøva i kvar einskild sak.
(68) Eg legg etter dette til grunn at føresegna er resultat av grundige avvegingar, og at ho må
tolkast med utgangspunkt i departementet sine merknader om verkeområdet.
(69) Når det gjeld den konkrete vurderinga, tek eg for min del etter dette utgangpunkt i at dei
same momenta er relevante for utilreknelege gjerningspersonar som for tilreknelege, men
slik at den konkrete totalvurderinga må gjerast i lys av at A var utilrekneleg og manglar
skuldevne. Det må liggja føre særlege omstende; terskelen er høg, og det må visast
varsemd.
(70) Konkret legg eg særleg vekt på at handlingane A er dømd for, er eit svært brutalt drap der
han i tillegg løyste minst sju skot mot sambuaren til faren utan å treffa. Drapet framstår
som ei rein avretting av faren og eit målretta drapsforsøk på sambuaren. Hendinga fann
stad i den felles heimen til faren og sambuaren. Det er opplyst at sambuaren er sterkt
traumatisert etter hendinga. Lagmannsretten var ikkje i tvil om at A handla med forsett, og
det går fram av dommen at lagmannsretten meinte drapet grensa mot eit overlagt drap. Eg
legg til at sjølv om A var utilrekneleg og manglar skuldevne, er det slik eg ser det relevant
å leggja vekt på graden av forsett. Forsett og skuldevne er ikkje det same. Eg viser til
vedlegg 1 – «Tilregnelighet og utilregnelighet: Begreper og regler», forfatta av Linda
Gröning – til NOU 2014: 10 Skyldevne, sakkyndighet og samfunnsvern på side 407–408,
der ho gjer greie for skilnaden.
(71) Sjølv om det skal leggjast stor vekt på at A manglar skuldevne og difor ikkje kan klandrast
for handlingane sine, må det vegast opp mot at drapet, i det ytre – både for omverda og
ikkje minst for sambuaren – framstår som ei grufull og svært brutal handling. For meg er
sjølve hendinga så grov at ho dels overskyggjer at A manglar skuldevne. Eg ser det som
urimeleg og støytande om A – sjølv om han ikkje kan straffast – skal ta arv etter faren.
Særleg for sambuaren som var til stades og sjølv vart forsøkt drepen, kan det ikkje vera tvil
om at eit slikt resultat vil verka høgst upassande og støytande. Ut frå omstenda i saka
meiner eg at omsynet til henne må vega tungt. Særleg fordi ho sjølv er fornærma, og fordi
ho som følgje av den avlidne sitt testament vil enda opp med A som medarving dersom han
ikkje vert frådømd arveretten. Sjølv om den fornærma si arverettslege stilling ikkje vert
HR-2023-2098-A, (sak nr. 23-096948SIV-HRET)

11
påverka av utfallet av denne saka, meiner eg at omsynet til henne går langt utover det reint
økonomiske og må tilleggjast stor vekt.
(72) Førstvoterande legg i sitt votum stor vekt på tilhøvet mellom den avlidne og sonen. Eg er
samd i at det er eit relevant moment. Tilhøvet mellom foreldre og born må likevel
vurderast konkret. Slik saka her er opplyst for Høgsterett, kan eg ikkje sjå at det er
grunnlag for å konkludera med at far og son hadde ein spesielt nær relasjon. Sjølv om faren
var den einaste A hadde kontakt med i tida før drapet, var kontakten mellom dei etter det
opplyste sporadisk og ikkje omfattande. Reguleringa i testamentet fortel etter mitt syn lite
om relasjonen mellom dei. Ein kan like gjerne ta testamentet til inntekt for at den avlidne
ønskte å sikra sambuaren på sonen sin kostnad.
(73) Når det gjeld A sitt behov for arven etter faren, legg eg som førstvoterande ikkje
nemneverdig vekt på det. A sin økonomiske situasjon må seiast å vera god, og det er ikkje
opplyst at han har særskilt behov for midlar. Det same gjeld brørne til den avlidne.
(74) Samla sett er eg komen til at omstenda i denne saka er så spesielle at det er grunnlag for å
frådømma A arveretten. Eg har i mi vurdering særleg lagt vekt på omsynet til den avlidne
sin sambuar, som sjølv er fornærma og var vitne til drapshandlinga, og at drapshandlinga i
det ytre var grov og svært brutal. I vurderinga av om arveretten skal frådømmast, tel desse
momenta for meg tyngre enn at A er utan skuldevne og ikkje kan straffast. Eg har i tillegg
lagt vekt på at eg ikkje har funne grunnlag for at tilhøvet mellom den avlidne og A var
spesielt nært.
(75) Eg røystar etter dette for at anken vert forkasta.
(76) Dommer Bergsjø: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
annenvoterende, konstituert dommer Elsheim.
(77) Dommer Thyness: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende, dommer Stenvik.
(78) Dommer Matheson: Likeså.
(79) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
Begjæringen om fradømmelse av arverett tas ikke til følge.
HR-2023-2098-A, (sak nr. 23-096948SIV-HRET)