Dato: 2024-06-21

Sammendrag: Føreren av en dansk kranbil ble skadet ved en ulykke i Norge der det ikke var andre kjøretøyer involvert. Motorvognforsikring var tegnet i et dansk forsikringsselskap av førerens danske arbeidsgiver. Føreren har fått erstatning etter danske yrkesskaderegler, men fremmet i tillegg krav om erstatning under motorvognforsikringen.

Danske regler krever ikke at motorvognforsikring skal omfatte skade på føreren. Det er imidlertid et krav etter den norske bilansvarslova. Spørsmålet i saken er om det er de danske eller de norske reglene som gjelder for førerens krav mot forsikringsselskapet.

Høyesteretts syn er at saken må avgjøres etter de ulovfestede reglene om lovvalg ved krav om erstatning utenfor kontrakt. De leder i dette tilfellet til at det er de danske erstatningsreglene som skal anvendes. Dermed har føreren ikke krav på erstatning, og forsikringsselskapet må frifinnes.

Avgjørelsen avklarer lovvalgsreglene som gjelder ved motorvognforsikring.

D O M
avsagt 21. juni 2024 av Høyesterett i avdeling med
dommer Wilhelm Matheson
dommer Per Erik Bergsjø
dommer Espen Bergh
dommer Kine Steinsvik
dommer Thom Arne Hellerslia
HR-2024-1117-A, (sak nr. 23-149202SIV-HRET)
Anke over Frostating lagmannsretts dom 30. juni 2023
Codan Forsikring A/S (advokat Joachim Mikkelborg Skjelsbæk)
Trafikkforsikringsforeningen (partshjelper)
Yrkesskadeforsikringsforeningen (advokat Terje Marthinsen)
(partshjelper)
Mot
A (advokat Trond Alan Walmsnæss Wehn – til
prøve)

2
S T E M M E G I V N I N G
(1) Dommer Bergh:
Sakens spørsmål og bakgrunn
(2) Saken gjelder spørsmål om norske eller danske lovregler skal anvendes ved krav om
erstatning mot et dansk forsikringsselskap etter en ulykke i Norge.
(3) A er dansk statsborger og bosatt i Danmark. Han var fører av en kranbil som veltet 6. mai
2019 under bygging av vindmøller på Hitra i Norge. A var på skadetidspunktet ansatt i det
danske selskapet BMS A/S, som var engasjert for å utføre arbeid på Hitra. Kranbilen var
danskregistrert, eid av BMS A/S og forsikret i det danske selskapet Codan Forsikring A/S
(Codan) med BMS A/S som forsikringstaker.
(4) A ble alvorlig skadet i ulykken og var sykmeldt i omkring åtte måneder. Han har fått
utbetalt erstatning etter danske yrkesskaderegler. Erstatningen dekker imidlertid ikke As
fulle tap, og han har fremsatt krav om utbetaling mot bilforsikringsselskapet. Av
forsikringsbeviset går det frem at forsikringen i Codan ikke gir dekning for skade på
føreren av bilen. Det er etter dansk lovgivning adgang til å avtale et slikt unntak. Etter den
norske bilansvarslova må imidlertid den obligatoriske forsikringen også omfatte skade på
føreren.
(5) A innga stevning til Trøndelag tingrett 2. mai 2022 med krav om erstatning etter
bilansvarslova. I stevningen ble kravet angitt å gjelde «erstatning utenfor
kontraktsforhold». Tingretten besluttet at spørsmålet om lovvalg skal avgjøres særskilt,
jf. tvisteloven § 16-1 andre ledd bokstav b, og avsa 16. november 2022, etter skriftlig
behandling, dom med slik slutning:
«1. Tvisten i sak nr. 22-064526TVI-TTRO/TBRE skal avgjøres etter norsk rett.
2. Avgjørelsen om sakskostnadene utsettes til den senere avgjørelsen som
avslutter saken for tingretten.»
(6) Tingretten kom til at forsikringslovvalgsloven § 6 medfører at norsk rett skal anvendes i
saken.
(7) Codan anket dommen til Frostating lagmannsrett. Etter gjennomført ankeforhandling avsa
lagmannsretten 30. juni 2023 dom der anken ble forkastet. Dommen ble avsagt under
dissens. Flertallet bygde, som tingretten, på at lovvalget skal avgjøres etter
forsikringslovvalgsloven § 6. Mindretallet var ikke enig i dette, men tok ikke stilling til det
konkrete lovvalget.
(8) Codan har anket rettsanvendelsen til Høyesterett. For Høyesterett har
Yrkesskadeforsikringsforeningen og Trafikkforsikringsforeningen opptrådt som
partshjelpere.
HR-2024-1117-A, (sak nr. 23-149202SIV-HRET)

3
Partenes syn på saken
(9) Den ankende part – Codan Forsikring A/S – har i korte trekk gjort gjeldende:
(10) Lagmannsrettens flertall har feilaktig konkludert med at forsikringslovvalgsloven
§ 6 gjelder i dette tilfellet og leder til at reglene i den norske bilansvarslova kommer til
anvendelse. Kravet som er fremmet mot Codan, er et krav om erstatning utenfor kontrakt,
og lovvalget skal avgjøres etter de lovvalgsreglene som gjelder for slike krav.
Forsikringslovvalgsloven gjelder i kontraktsforhold.
(11) Bilansvarslova har ingen lovvalgsregler. Lovvalget må dermed avgjøres etter alminnelige
norske regler. Nyere rettspraksis bygger på at dersom det finnes fastere regler for lovvalg
på et bestemt område, skal disse anvendes. For erstatningskrav utenfor kontrakt utgjør
europaparlaments- og rådsforordning (EF) nr. 864/2007 om lovvalg for forpliktelser
utenfor kontrakt (Roma II-forordningen) slike fastere regler. Roma II-forordningen
artikkel 4 nr. 2 gjør unntak fra den generelle regelen i første ledd om skadestedets rett for
tilfeller der alle involverte parter har felles hjemlandsrett. Det er tilfellet i vår sak og tilsier
at dansk rett skal anvendes. Også bedømt etter den såkalte «Irma Mignon-formelen» må
lovvalget bli dansk rett.
(12) Når det er dansk rett og ikke reglene i bilansvarslova som gjelder, foreligger det ikke
erstatningsansvar overfor føreren av bilen. Codan må da frifinnes.
(13) Codan Forsikring AS har lagt ned slik påstand:
«1. Codan Forsikring A/S frifinnes.
2. Codan Forsikring A/S tilkjennes sakskostnader for tingrett, lagmannsrett og
Høyesterett.»
(14) Partshjelperne – Yrkesskadeforsikringsforeningen og Trafikkforsikringsforeningen – har
vist til anførslene fra Codan og særlig fremhevet at konsekvensene av tingrettens og
lagmannsrettens lovforståelse vil være at norsk rett alltid skal brukes av norske domstoler
ved obligatorisk forsikring. Dette kan ikke være riktig og vil ikke gi gode eller ønskede
resultater.
(15) Partshjelperne krever ikke sakskostnader og har ikke lagt ned påstand.
(16) Ankemotparten – A – har i korte trekk gjort gjeldende:
(17) Forsikringslovvalgsloven § 6 regulerer Codans forpliktelse overfor A og medfører at
norske ufravikelige regler i bilansvarslova skal anvendes.
(18) Forsikringslovvalgsloven implementerer EØS-regler, og grensen mellom forpliktelser i og
utenfor kontrakt må trekkes i samsvar med EU-retten.
(19) For Høyesterett erkjenner A at skadelidtes erstatningskrav etter en ulykke i utgangspunktet
er et krav utenfor kontrakt. Det må imidlertid skilles mellom lovvalget for skadevolders
erstatningsansvar og lovvalget for forsikringsselskapets forpliktelse overfor skadelidte.
Kravet i denne saken er at Codan foretar oppgjør etter forsikringsavtalen. Dette er en
kontraktsforpliktelse, og lovvalgsreglene i kontrakt skal anvendes.
HR-2024-1117-A, (sak nr. 23-149202SIV-HRET)

4
(20) Subsidiært anføres det at Roma II-forordningen artikkel 4 nr. 3 skal anvendes, og at den
utpeker norsk rett.
(21) A har lagt ned slik påstand:
«Prinsipalt:
Anken forkastes.
Subsidiært:
Sakskostnader tilkjennes ikke.»
Mitt syn på saken
Reglene i bilansvarslova
(22) Etter tilslutningen til EØS-avtalen er Norge bundet av EØS-regelverket om
motorvognforsikring. Dette regelverket besto tidligere av flere direktiver, men er nå samlet
i europaparlaments- og rådsdirektiv 2009/103/EF – motorvognforsikringsdirektivet.
(23) Den norske bilansvarslova er fra 1961. Lovens bakgrunn og innhold er i HR-2021-822-A
avsnitt 38 og 39 beskrevet slik:
«Frem til bilansvarsloven trådte i kraft, var bilansvaret regulert i motorvognloven
20. februar 1926. Denne loven oppstilte objektivt ansvar for ulykker som skyldtes
vognenes bruk. Bilens eier hadde plikt til å stille garanti til dekning av det mulige
erstatningsansvaret. Et slikt system basert på ordinært erstatningsansvar kombinert
med garanti eller ansvarsforsikring er fortsatt utbredt internasjonalt og ligger til grunn
for motorvognforsikringsdirektivet.
Bilansvarsloven bygger imidlertid på en annen struktur. Det er plikt for motorvognens
eier til å tegne en forsikring basert på objektivt ansvar som gjelder direkte til fordel for
skadelidte, jf. § 4 og § 15. Fordi forsikringen hverken er en tradisjonell
ulykkesforsikring eller en tradisjonell ansvarsforsikring, ble den gitt et nytt navn –
trafikkforsikring.»
(24) Forholdet mellom bilansvarslova og EØS-reglene er utdypet i avsnitt 74:
«Som nevnt er den norske loven bygget opp på en annen måte enn EU-direktivet ved
at loven har en samlet regulering av erstatningsansvar og forsikringsdekning.
Direktivet regulerer i utgangspunktet bare forsikringsdekningen. Sammenhengen med
erstatningsreglene ligger i at det erstatningsansvaret som følger av nasjonal rett, må
være dekket av en motorvognforsikring som oppfyller direktivets krav.»
(25) Bilansvarslova omfatter altså både regler om vilkårene for erstatningsansvar og regler om
forsikringsplikt. Det som reguleres, er forsikringsselskapets ansvar direkte overfor
skadelidte. Dette gjør at loven skiller seg fra bilansvarsordningen i andre land, og også fra
systemet i Norge på andre områder. Den vanlige ordningen er at det i utgangspunktet er
skadevolderen som er erstatningsansvarlig, samtidig som skadelidte er gitt rett til å kreve
erstatning direkte fra forsikringsselskapet der skadevolderen har tegnet ansvarsforsikring.
I Norge finnes en generell regel om dette i forsikringsavtaleloven § 7-6.
HR-2024-1117-A, (sak nr. 23-149202SIV-HRET)

5
(26) Erstatningsansvaret reguleres i bilansvarslova kapittel II. Grunnregelen i § 4 er at
erstatningsansvaret omfatter all skade som motorvogn «gjer». Dette omfatter både
personskade og tingsskade.
(27) Opprinnelig hadde loven i § 5 bokstav b et unntak for skade på føreren av motorvognen.
Dette unntaket ble fjernet i 1973. EØS-regelverket tillater imidlertid at
motorvognforsikring ikke dekker skade på føreren, og den danske færdselsloven krever
ikke at slik forsikring skal omfatte føreren.
(28) Forsikringsplikten er regulert i bilansvarslova kapittel IV. Paragraf 15 første punktum
lyder:
«Motorvogn som er registrert eller skulle vore registrert eller ha kjennemerke etter
vegtrafikklova, skal eigaren trafikktrygda for all skade som går inn under kapitel II.»
(29) Forsikringen skal altså omfatte all skade som går inn under kapittel II, herunder skade på
føreren. Det avgjørende for om det foreligger forsikringsplikt, er i utgangspunktet om
motorvognen er registreringspliktig etter vegtrafikkloven.
(30) Krav om forsikring av utenlandske motorvogner som brukes midlertidig her i landet, følger
av forskrift gitt med hjemmel i lovens § 17 første ledd bokstav e. Forskrift 1. april 1974
nr. 3 om trafikktrygd m.v. § 1 første ledd første punktum lyder:
«Utenlandske motorvogner og motorvogner som skal være særskilt registrert, skal
være trygdet i samsvar med § 15 i bilansvarsloven når de brukes midlertidig her i
riket.»
(31) Det kreves altså at også utenlandske motorvogner skal ha en forsikring som dekker det
ansvaret som følger av lovens kapittel II.
(32) Dette medfører likevel ikke at det alltid må tegnes en særskilt norsk forsikring. Etter
forskriften § 1 tredje ledd nr. 2 godtas som «bevis for trafikktrygd» blant annet vognkort
eller annet bevis for at motorvognen er registrert i et annet EØS-land. Innenfor EØS
gjelder motorvognforsikringsdirektivet, som stiller krav til innholdet i slik forsikring. Når
en motorvogn er registrert i et EØS-land, skal det være tegnet en forsikring som også
omfatter skade som inntreffer under bruk av motorvognen i andre land innenfor
EØS-området. Det er i denne saken på det rene at den forsikringen som var tegnet i Codan,
også ga dekning for bruk av kranbilen i Norge.
(33) Bilansvarslova med forskrifter inneholder altså en utfyllende regulering av
forsikringsplikten når en utenlandsk motorvogn benyttes i Norge. Derimot inneholder den
ingen regler om det geografiske virkeområdet for reglene om erstatningsplikt i lovens
kapittel II. Dette er omtalt i forarbeidene til loven. I NUT 1957: 1 side 60 heter det:
«Komiteen er blitt stående ved ikke å foreslå noen uttrykkelig regel om lovens stedlige
virkekrets, men la denne bero på alminnelige internasjonal-privatrettslige prinsipp.
Som regel vil loven bare gjelde for skade som inntreffer her i riket (derunder
Svalbard). Men unntaksvis kan det tenkes at dens regler – iallfall delvis – får
anvendelse også på skade i utlandet, f.eks. når det gjelder oppgjøret mellom en norsk
HR-2024-1117-A, (sak nr. 23-149202SIV-HRET)

6
forsikringtaker og hans norske forsikringselskap, eller mellom en norsk bileier og hans
norske passasjer i h. t. befordringavtale som har sin nærmeste tilknytning til
Norge … .»
(34) Formuleringen «alminnelige internasjonal-privatrettslige prinsipp» må forstås slik at
komiteen bygde på at avgrensningen av hvilke skader som har en slik tilknytning til Norge
at de utløser erstatningsansvar etter bilansvarslova, skal gjøres etter alminnelige
lovvalgsregler. Eksemplene som nevnes, gjelder lovens anvendelse på skader som skjer i
utlandet. Men det som uttales, må innebære at lovvalgsregler utenfor loven vil være
avgjørende også når skaden skjer i Norge.
(35) Komiteen uttrykker at reglene bare unntaksvis vil få anvendelse når skaden skjer utenfor
Norge. Et naturlig motstykke til dette er at når skaden skjer i Norge, vil lovens
erstatningsregler normalt gjelde. Men henvisningen til alminnelige lovvalgsregler medfører
at unntak kan tenkes også i denne sammenheng.
(36) Etter det jeg kan se, ble lovvalgsspørsmål ikke kommentert i lovproposisjonen,
Ot.prp. nr. 24 (1959–1960). Jeg er heller ikke kjent med senere norske rettskilder som
bygger på andre utgangspunkter enn dem komiteen fremhever. Bjørn Edvard Engstrøm gir
i Bilansvaret, 3. utgave 2022, side 50–52 en redegjørelse for lovens «territoriale virkefelt»
som er i samsvar med det jeg har påpekt.
(37) Etter dette er mitt utgangspunkt at når det følger av bilansvarslova § 15 første punktum
sammenholdt med forskriften at utenlandske motorvogner skal ha en forsikring som dekker
det ansvaret som følger av lovens kapittel II, må det forstås under hensyn til
lovvalgsreglene som gjelder for erstatningsansvar etter loven. Det innebærer at
forsikringsplikten etter den norske loven ikke omfatter skade der lovvalgsreglene leder til
at de norske erstatningsreglene ikke skal anvendes.
Forsikringslovvalgsloven § 6
(38) Tingretten og lagmannsretten har bygd på at lovvalget i denne saken avgjøres av
forsikringslovvalgsloven § 6. Denne bestemmelsen lyder:
«For lovpliktige forsikringer skal alle ufravikelige regler i det landet som pålegger
forsikringsplikten, anvendes.»
(39) Forsikringslovvalgsloven ble vedtatt i forbindelse med Norges tilslutning til EØS-avtalen.
I Ot.prp. nr. 72 (1991–1992) side 19 er dette forklart slik:
«I alle land er det slik at landets domstoler ikke alltid skal anvende landets egne
rettsregler. De nasjonale rettsregler om når et forhold skal bedømmes etter utenlandsk
rett, kalles gjerne lovvalgsregler eller internasjonal privatrett. Hos oss er
lovvalgsreglene i liten grad lovregulert. Dette gjelder bl a for forsikring, og
rettstilstanden på dette feltet er tildels uklar. EØS-avtalen har bestemmelser om
lovvalg i forsikringsavtaler i vedlegg IX del I punkt 7 og 11 (rådsdirektivene
88/357EØF art 7 og 90/619EØF art 4). …
Som følge av EØS-avtalen er det nødvendig å implementere disse reglene i norsk rett.
Dette kan mest hensiktsmessig skje ved lovgivning.»
HR-2024-1117-A, (sak nr. 23-149202SIV-HRET)

7
(40) Direktivbestemmelsene som det vises til i proposisjonen, er senere erstattet av
bestemmelser i direktiv 2009/138/EF av 25. november 2009 (Solvens II) og i
europaparlaments- og rådsforordning (EF) nr. 593/2008 om lovvalg for
kontraktsforpliktelser (Roma I-forordningen). Solvens II-direktivet er omfattet av
EØS-avtalen. Artikkel 178 i dette direktivet fastsetter at reglene i Roma I-forordningen
artikkel 7 skal gjelde for forsikringsavtaler. For Norge får det den virkning at reglene i
Roma I-forordningen artikkel 7 gjelder for Norge, selv om forordningen for øvrig ikke
gjelder her. Roma I-forordningen artikkel 7 svarer i det vesentlige til de
direktivbestemmelsene som gjaldt da forsikringslovvalgsloven ble vedtatt.
(41) Roma I-forordningen regulerer lovvalg i kontraktsforhold. Etter artikkel 1 nr. 1 i den
danske versjonen av forordningen skal den anvendes på «kontraktlige forpliktelser». Det
fremgår videre av overskriften til artikkel 7 og bestemmelsen selv at den gjelder
«forsikringsaftaler». Begrepet «kontraktlige forpliktelser» skal tolkes autonomt innenfor
EU-retten. Etter det jeg forstår, har begrepet likevel i det vesentlige samme innhold som
etter en alminnelig norsk forståelse.
(42) Det følger av forsikringslovvalgsloven § 1 at den gjelder lovvalg i forsikringsavtaler.
Lovens ordlyd er «direkte forsikringsavtaler», men jeg kan ikke se at ordet «direkte»
innebærer en avgrensning av betydning for spørsmålet som foreligger her. Av forarbeidene
fremgår at uttrykket er benyttet for å avgrense mot gjenforsikringsavtaler,
jf. Ot.prp. nr. 71 (1991–1992) side 65.
(43) Dersom forsikringslovvalgsloven § 6 skal regulere lovvalget i denne saken, må det bygge
på at erstatningsreglene i bilansvarslova er så nært knyttet til forsikringsavtalen at det blir
riktig å anvende lovvalgsreglene for forsikringsavtaler. Det som kunne tale for en slik
løsning, er at den norske modellen for trafikkforsikring, som jeg har beskrevet, bygger på
en nær tilknytning mellom forsikringsplikten og erstatningsreglene.
(44) Jeg kan likevel ikke se at dette vil være en riktig forståelse av forsikringslovvalgsloven.
Det alminnelige utgangspunktet er at det må skilles mellom regler om erstatningsansvar og
regler som gjelder forsikringsforholdet. At det ved ansvarsforsikring foreligger
direktekravsregler som gir skadelidte adgang til å fremme sitt krav mot
forsikringsselskapet, endrer ikke at dette kravet er et erstatningskrav. Dette er lagt til grunn
blant annet når det gjelder foreldelse, se HR-2023-2252-A avsnitt 33 med videre
henvisninger.
(45) Etter mitt syn kan ikke den særlige ordningen i bilansvarslova gi grunn til en annen
løsning. Selv om trafikkforsikringen har enkelte særtrekk, bygger loven som nevnt på et
skille mellom erstatningsregler og regler om forsikringsplikt.
(46) Denne forståelsen støttes av at bilansvarslova er den norske implementeringen av
EØS-reglene om motorvognansvar. Som det er beskrevet i det jeg har sitert fra
HR-2021-822-A, bygger EØS-regelverket på et klart skille mellom erstatningsansvaret og
forsikringsdekningen. Dette må naturlig få konsekvenser også når det gjelder lovvalg, slik
at lovvalgsreglene utenfor kontrakt gjelder for erstatningsansvaret, mens lovvalgsreglene i
kontrakt gjelder for forsikringsdekningen.
HR-2024-1117-A, (sak nr. 23-149202SIV-HRET)

8
(47) EU-domstolens dom 21. januar 2016 i forente saker C-359/14 og C-475/14 ERGO
Insurance og Gjensidige Baltic beskriver en slik grensedragning. Saken gjaldt
regressoppgjør etter motorvognulykker. I avsnitt 48 uttaler domstolen:
«Spørgsmålet om, hvorvidt der foreligger en forpligtelse til at yde erstatning til de i
hovedsagerne omhandlede ofre, og rækkevidden af denne forpligtelse afhænger
desuden først og fremmest af de vurderinger, der vedrører de færdselsulykker, som
ligger til grund for de pågældende skader. Disse vurderinger, som vedrører erstatning
uden for kontrakt, er ikke omfattet af det kontraktlige forhold, som knytter
forsikringsgiverne til deres respektive forsikringstagere.»
(48) A har vist til at EU-domstolen i avsnitt 54 samtidig uttaler at forsikringsgiverens plikt til å
yte erstatning utspringer av en kontraktsrettslig forpliktelse, og at den loven som skal
anvendes på en slik forpliktelse, skal fastlegges i samsvar med Roma I-forordningen. Etter
det jeg forstår, bygger imidlertid dette ikke på mer enn at selve plikten for et
forsikringsselskap til å utbetale erstatning – også om dette skal skje direkte til skadelidte –
må følge av forsikringsavtalen. Jeg kan ikke se at denne uttalelsen, eller dommen for øvrig,
endrer forståelsen av avsnitt 48, som direkte gjelder det sentrale spørsmålet i saken her.
(49) Roma II-forordningen artikkel 18 har en særlig regulering av direkte søksmål mot
ansvarlig forsikringsgiver. Bestemmelsen lyder:
«Den skadelidte kan rejse krav direkte mod den erstatningsansvarliges
forsikringsgiver, hvis der er hjemmel herfor i den lov, der skal anvendes på
forpligtelsen uden for kontrakt, eller i den lov, der skal anvendes på
forsikringsaftalen.»
(50) Når det gjelder grunnlaget for å fremme et direktekrav, gir denne bestemmelsen skadelidte
en form for valgfrihet. Bestemmelsen regulerer imidlertid ikke lovvalget når det gjelder
erstatningsrettslige spørsmål, jf. EU-domstolens dom 9. september 2015 i sak C-240/14
Prüller-Frey avsnitt 40 og 41.
(51) Dersom forsikringslovvalgsloven § 6 skulle avgjøre lovvalgsspørsmålet for
erstatningskravet i denne saken, ville det slik jeg forstår det, innebære en ordning i strid
med det som ellers gjelder innenfor EØS-området. Dette ville være vanskelig å forene med
de grunnleggende hensynene som ligger bak harmoniseringen av reglene om
motorvognansvar.
(52) Jeg er dermed kommet til at lovvalget i denne saken ikke skal skje etter
forsikringslovvalgsloven § 6. Da er det ikke grunn til å gå inn på hva en eventuell
anvendelse av denne bestemmelsen ville lede til.
Det konkrete lovvalget i denne saken
(53) Mitt syn er etter dette at verken bilansvarslova, forsikringslovvalgsloven eller andre norske
lovregler regulerer lovvalget som denne saken gjelder. Utgangspunktene i norsk
internasjonal privatrett når lovvalget ikke er lovregulert, er i Rt-2009-1537 bokhandleren i
Kabul avsnitt 32 til 34 beskrevet på følgende måte:
HR-2024-1117-A, (sak nr. 23-149202SIV-HRET)

9
«Dersom ikke rettsvalget følger av fastere regler, skal saken etter norsk internasjonal
privatrett avgjøres på grunnlag av rettsreglene i det land som saksforholdet etter en
totalbedømmelse har nærmest tilknytning til (ʻIrma Mignon-formelenʼ). På stadig flere
rettsområder har det imidlertid – gjerne med utgangspunkt i ʻIrma Mignon-formelenʼ
– utviklet seg fastere regler.
For erstatning utenfor kontrakt er hovedregelen at saken skal avgjøres etter
skadestedets rett – lex loci delicti. Dette skaper ingen problemer i tilfeller hvor
handlings- og virkningsstedet er i samme land. Dersom handlings- og virkningsstedet
er i forskjellige land, får man spørsmålet om det er handlings- eller virkningsstedet
som skal anses som skadested. For EU-landene gjelder Europaparlamentets og rådets
forordning (EF) nr. 864/2007 av 11. juli 2007 om lovvalg for forpliktelser utenfor
kontrakt (Roma II-forordningen). Den alminnelige regel for utenomkontraktsrettslig
erstatningsansvar finnes i artikkel 4. Som hovedregel skal retten i det landet hvor det
umiddelbare virkningsstedet befinner seg, legges til grunn, jf. artikkel 4 nr. 1. Fra
denne hovedregelen gjøres flere unntak, blant annet dersom den skadevoldende
handling har en åpenbart nærmere tilknytning til et annet land.
Det fremgår av artikkel 3 at forordningen ikke bare gjelder internt innenfor EU, men
at den for medlemslandene også gjelder i forhold til stater utenfor fellesskapet. Norge
er ikke bundet av forordningen. I den utstrekning vi ikke har avvikende lovregulering,
taler imidlertid hensynet til rettsenhet for at vi ved avgjørelse av rettsvalgsspørsmål
legger vekt på den løsning som EU-landene har valgt.»
(54) Senere praksis fra Høyesterett bygger på disse utgangspunktene.
(55) Etter det jeg har gjennomgått, skal lovvalget i denne saken skje etter reglene som gjelder
for erstatning utenfor kontrakt. Dette er også i tråd med det anførte rettsgrunnlaget for
kravet i stevningen. Slik det fremgår av det jeg har sitert fra dommen om bokhandleren i
Kabul, vil Roma II-forordningen artikkel 4 dermed stå sentralt.
(56) Hovedregelen etter artikkel 4 nr. 1 er at loven i det land hvor skaden inntrer, skal anvendes.
Ved motorvognansvar vil det landet der skaden inntrer, som oftest være der den
skadevoldende handlingen skjer. Erstatningsreglene i bilansvarslova vil dermed gjelde i de
aller fleste tilfeller når skadetilfellet skjer i Norge. Dette gjelder selv om ett eller flere
utenlandske kjøretøyer er involvert.
(57) Artikkel 4 nr. 2 har imidlertid en særlig regel som lyder slik i den danske versjonen av
forordningen:
«Har den påstået ansvarlige og den skadelidte sædvanligt opholdssted i samme land på
det tidspunkt, hvor skaden indtræder, anvendes det pågældende lands lov.»
(58) Etter denne bestemmelsen er partenes felles hjemlandsrett avgjørende. Uavhengig av hvor
skadestedet er, blir partenes felles tilknytning til ett bestemt land avgjørende for lovvalget.
I denne saken er både A, bilens eier og Codan hjemmehørende i Danmark. Den eneste
tilknytningen til Norge, er at skaden skjedde her. Etter mitt syn må artikkel 4 nr. 2 her lede
til at As erstatningskrav reguleres av dansk rett.
(59) A har vist til artikkel 4 nr. 3, som fastsetter at hvis den skadevoldende handlingen «har en
åbenbart nærmere tilknytning til et annet land» enn det som er omhandlet i nr. 1 og 2,
anvendes dette landets rett. Utgangspunktet i denne saken er imidlertid at
HR-2024-1117-A, (sak nr. 23-149202SIV-HRET)

10
artikkel 4 nr. 2 klart gir anvisning på dansk rett på grunnlag av den vesentlige tilknytningen
til Danmark. Det at skaden skjedde i Norge, kan ikke medføre at forholdet åpenbart har
nærmere tilknytning hit.
(60) Et lovvalg bygd på Roma II-forordningen artikkel 4 nr. 2 og dermed tilknytningen til
Danmark, vil slik jeg ser det også samsvare med det som vil følge av «Irma Mignon-
formelen», der spørsmålet er hvilket land saksforholdet etter en totalbedømmelse har
nærmest tilknytning til.
Konklusjon og sakskostnader
(61) Jeg er etter dette kommet til at As erstatningskrav overfor Codan må avgjøres etter dansk
rett. Partene er enige om at A med denne konklusjonen ikke har krav på erstatning, slik at
Høyesteretts dom skal gå ut på at Codan frifinnes.
(62) Codan har krevd dekket sine sakskostnader for alle instanser. Jeg er imidlertid kommet til
at det foreligger tungtveiende grunner for å frita A fra erstatningsansvar, jf. unntaksregelen
i tvisteloven § 20-2 tredje ledd. Jeg viser til at saken gjelder et prinsipielt spørsmål der A
har fått medhold i to instanser. Det var god grunn til å få saken prøvd, og det dreier seg om
krav fra en enkeltperson overfor et forsikringsselskap.
(63) Jeg stemmer for denne
D O M :
1. Codan Forsikring A/S frifinnes.
2. Sakskostnader tilkjennes ikke.
(64) Dommer Hellerslia: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(65) Dommer Steinsvik: Likeså.
(66) Dommer Bergsjø: Likeså.
(67) Dommer Matheson: Likeså.
(68) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
1. Codan Forsikring A/S frifinnes.
2. Sakskostnader tilkjennes ikke.
HR-2024-1117-A, (sak nr. 23-149202SIV-HRET)