Dato: 2026-02-13

Sammendrag: En sykepleier ved en kommunal legevakt skrev et journalnotat etter en konsultasjon med en åtte år gammel gutt og moren. Sykepleierens fulle navn fremgikk ikke  av journalen, men pleierens initialer var påført. Senere krevde guttens foreldre innsyn i navnet på den som hadde skrevet notatet. Kommunen nektet å opplyse om dette og viste til at den etter arbeidsmiljøloven hadde plikt til å beskytte sykepleierens arbeidsmiljø.

Høyesterett konkluderer med at gutten og hans foreldre har krav på å få opplyst navnet på sykepleieren som skrev journalnotatet.

Høyesterett fastslår at pasientjournalen må inneholde opplysninger som gjør det mulig å identifisere den som har ført de ulike journalnotatene. I utgangspunktet skal fullt navn fremgå. Dersom det av praktiske grunner er brukt initialer, kan dette godtas, forutsatt at innsynsreglene praktiseres slik at pasienten får opplyst hvem som har ført journalen.

Ingen av unntakene fra innsynsretten er anvendelige i saken.

Dommen avklarer pasienters rett til å få vite hvem som har ført pasientjournalen.

D O M
avsagt 13. februar 2026 av Høyesterett i avdeling med
dommer Henrik Bull
dommer Per Erik Bergsjø
dommer Cecilie Østensen Berglund
dommer Thom Arne Hellerslia
dommer Christian Lund
HR-2026-372-A, (sak nr. 25-104718SIV-HRET)
Anke over Frostating lagmannsretts dom 6. mai 2025
A
B (advokat Torgeir Haslestad – til prøve)
mot
X kommune (advokat Gry Brandshaug Dale – til prøve)

2
S T E M M E G I V N I N G
(1) Dommer Lund:
Sakens spørsmål og bakgrunn
(2) Saken gjelder krav om innsyn i navn på person som har ført opplysninger i en
pasientjournal, der bare personens initialer fremgår.
(3) A og B er foreldre til C, født 00.00.2009.
(4) C har en medfødt nyrelidelse som har krevd oppfølgning. Den 26. september 2018 var han
med sin mor til konsultasjon hos en sykepleier ved Y legevakt. Samme dag skrev
sykepleieren et notat i journalen til C. Sykepleierens fulle navn går ikke frem av journalen,
men pleierens initialer er påført notatet.
(5) I etterkant av konsultasjonen sendte legevakten 14. oktober 2018 en bekymringsmelding til
barnevernstjenesten, som åpnet undersøkelsessak. Saken ble avsluttet våren 2019, uten at
det ble iverksatt tiltak i familien.
(6) I brev 4. juni 2019 til Y legevakt ba A og B om å få tilsendt utskrift av journalen for
legebesøket 26. september 2018, samt få opplyst navn, stilling og faglig formell
kompetanse på personen de hadde hatt konsultasjonen med. Det ble opplyst at formålet var
å vurdere forsvarligheten av saksbehandlingen knyttet til habilitet og faglig kompetanse.
Legevakten avslo innsynskravet. Avslaget ble i brev 24. oktober 2019 opprettholdt av
X kommune. Kommunen viste til at formålet med innsynsbegjæringen var å ettergå den
ansattes kvalifikasjoner. Som hjemmel for avslaget viste kommunen til arbeidsmiljøloven
§ 4-3 tredje og fjerde ledd, som gir arbeidsgiver en plikt til å beskytte det psykososiale
arbeidsmiljøet til en arbeidstaker.
(7) A og B klaget på vedtaket. Fylkesmannen i Trøndelag – siden 1. januar 2021
Statsforvalteren i Trøndelag – opphevet 2. mars 2020 kommunens vedtak. Fylkesmannen
mente det var pasient- og brukerrettighetsloven § 5-1 som regulerte begjæringen om
innsyn, og sendte saken tilbake til kommunen for ny vurdering.
(8) I brev 19. juni 2020 fra X kommune til B og A – med kopi til Fylkesmannen – fastholdt
kommunen at den ikke ville opplyse navnet til sykepleieren. Det ble fortsatt vist til
arbeidsmiljøloven § 4-3 tredje og fjerde ledd.
(9) Fylkesmannen fattet 16. desember 2020 endelig vedtak i saken. Vedtaket er forankret i
pasient- og brukerrettighetsloven § 5-1 og konkluderte med at klagerne hadde rett til
innsyn i journalnotatet og rett til å få vite hvem som hadde skrevet notatet. Slutningen
lyder slik:
«Fylkesmannen omgjør X kommunes vedtak av 19.06.20, og gir A og B rett til innsyn
i pasientjournalen datert 26.09.18, samt rett til å få vite navnet på helsepersonellet som
har skrevet journalnotatet.»
HR-2026-372-A, (sak nr. 25-104718SIV-HRET)

3
(10) X kommune fulgte ikke opp vedtaket. Statsforvalteren i Trøndelag sendte derfor
8. desember 2021 journalnotatet til A og B. Notatet inneholdt kun initialene til
sykepleieren. I brev 24. februar 2022 til A og B opplyste Statsforvalteren at de ikke hadde
sanksjonsmuligheter overfor kommunen, og avsluttet saken.
(11) A og B klaget 27. april 2022 til Sivilombudet. I uttalelse 20. desember 2022 konkluderte
Sivilombudet med at kommunen skulle ha gjennomført Fylkesmannens vedtak. Etter
ombudets oppfatning omfattet retten til innsyn i pasientjournalen også retten til å vite hvem
som har skrevet journalen. Ombudet mente også at unntak fra innsynsretten måtte hjemles i
unntaksreglene i pasient- og brukerrettighetsloven § 5-1 andre ledd eller forvaltningsloven
§ 19 andre ledd bokstav b.
(12) Sivilombudet henvendte seg flere ganger til X kommune, uten at kommunen rettet seg etter
Sivilombudets konklusjon. I brev 29. november 2023 anbefalte Sivilombudet derfor at A
og B reiste søksmål for å få en rettslig bindende løsning i saken.
(13) A og B tok ut stevning for Trøndelag tingrett med krav om at kommunen oppfylte
Fylkesmannens vedtak. I dom 1. november 2024 fikk A og B medhold og ble tilkjent
sakskostnader. Tingretten mente at sammenhengen mellom helsepersonelloven § 40 og
pasient- og brukerrettighetsloven § 5-1 medførte at retten til innsyn også omfattet å få vite
navnet på den personen som hadde skrevet journalen.
(14) X kommune anket dommen til Frostating lagmannsrett, som i dom 6. mai 2025 frifant
kommunen. Dommen er avsagt under dissens. Flertallet mente at retten til innsyn gjelder
journalen slik den foreligger, og at det ikke er noe krav om identifikasjon av helsepersonell
dersom slik identifikasjon ikke fremgår direkte av journalen. Mindretallet mente at
innsynsretten etter pasient- og brukerrettighetsloven § 5-1 – sammenholdt med
helsepersonellovens krav til journalens innhold – medfører at det også må gis innsyn i
navnet til den som har skrevet journalnotatet.
(15) A og B har anket dommen til Høyesterett. Anken gjelder rettsanvendelsen.
(16) Under saksforberedelsen for Høyesterett har kommunen frafalt tidligere anførsler om at
arbeidsmiljøloven § 4-3 fjerde ledd og forvaltningsloven § 19 andre ledd bokstav b hjemler
unntak fra innsyn.
(17) Jeg nevner at C etter behandlingen i lagmannsretten har fylt 16 år. Dette innebærer at det
som hovedregel ikke er adgang til å gi foreldrene innsyn i journalen, med mindre han gir
samtykke til at opplysningene gis til dem, jf. pasient- og brukerrettighetsloven
§ 5-1 fjerde ledd, jf. § 3-4. Slikt samtykke er gitt.
Partenes syn på saken
(18) De ankende partene – A og B – har i hovedsak gjort gjeldende:
(19) Retten til innsyn i journal reguleres av pasient- og brukerrettighetsloven § 5-1, sett i
sammenheng med helsepersonellovens regler om hva en journal skal inneholde.
HR-2026-372-A, (sak nr. 25-104718SIV-HRET)

4
(20) Det følger av helsepersonelloven § 40 andre ledd at det skal fremgå hvem som har ført
opplysningene i journalen. Av pasientjournalforskriften følger det at nedtegninger i
journalen skal signeres. Disse bestemmelsene gir anvisning på en positiv identifikasjon av
personen. En slik identifikasjon er også nødvendig for å ivareta pasientens behov for å
etterprøve og kvalitetssikre den helsehjelpen som vedkommende har mottatt.
(21) De strenge kravene i personopplysningsloven § 16 første ledd for å unnta opplysninger for
innsyn er ikke oppfylt.
(22) Det er lagt ned slik påstand:
«1. X kommune plikter å oppfylle vedtak truffet av Fylkesmannen i Trøndelag
den 16. desember 2020.
2. A og B tilkjennes sakens kostnader for alle instanser.»
(23) Ankemotparten – X kommune – har i hovedsak gjort gjeldende:
(24) Pasient- og brukerrettighetsloven § 5-1 gir kun rett til innsyn i journalen slik den faktisk er.
Slikt innsyn er gitt.
(25) Kravene i helsepersonelloven § 40 om hva journalen skal inneholde, er ikke en selvstendig
hjemmel for innsyn, og bestemmelsen utvider ikke retten til innsyn til noe mer enn det som
faktisk følger av journalen. Dersom journalen inneholder uriktige eller ufullstendige
opplysninger, må disse korrigeres etter reglene om retting i helsepersonelloven § 42. Slik
retting er ikke krevd av ankemotpartene.
(26) Det er uansett ikke noe krav etter helsepersonelloven § 40 andre ledd at navnet til den som
har ført journalen, må fremgå. Det er tilstrekkelig med initialer eller annen sikker
identifisering, som gjør det mulig for annet helsepersonell å identifisere hvem som har ført
journalen.
(27) Subsidiært gjøres det gjeldende – som ny anførsel for Høyesterett – at
personopplysningsloven § 16 første ledd bokstav f gir hjemmel for å unnta navnet på
sykepleieren fra innsyn. Det vil være i strid med åpenbare og grunnleggende private eller
offentlige interesser å informere om navnet til sykepleieren i denne saken.
(28) Det er lagt ned slik påstand:
«1. Anken forkastes.
2. X kommune tilkjennes sakskostnader for alle instanser.»
Mitt syn på saken
Innledning – rettslig rammeverk
(29) Helsepersonell har en grunnleggende plikt til å nedtegne og dokumentere sin virksomhet.
Dokumentasjonsplikten er i hovedsak begrunnet i «hensynet til kvalitet og kontinuitet i
behandlingen, og hensynet til muligheten til etterprøvbarhet av den helsehjelp som er gitt»,
HR-2026-372-A, (sak nr. 25-104718SIV-HRET)

5
jf. Ot.prp. nr. 13 (1998–1999) punkt 13.1 på side 111. Sentralt i denne plikten står
pasientjournalen. Samme sted i proposisjonen er pasientjournalen omtalt som et
«arbeidsverktøy for helsepersonell i tilknytning til undersøkelse, utredning, diagnose,
behandling og pleie av pasienten». Videre fremgår at journalen også skal tjene flere andre
formål, blant annet:
- kommunikasjon mellom helsepersonell
- grunnlag for at en pasient ved innsyn skal kunne gjøre seg kjent med forhold
som gjelder ham/henne selv
- dokumentasjon i forbindelse med erstatningssaker eller andre saker for
domstolene, eller ved administrativ behandling av pasientklager
- grunnlag for ulike meldinger helsepersonell skal gi etter lovgivningen
(30) Pasientjournalen skal altså tjene flere formål. Dette er også gjenspeilet i
pasientjournalloven, der det i formålsbestemmelsen i § 1 bokstav b fremgår at behandling
av helseopplysninger blant annet skal sikre pasienters «rett til informasjon og
medvirkning». I Prop. 72 L (2013–2014) punkt 22.4.1 på side 166–167 er dette utdypet:
«Rett til innsyn i egne helseopplysninger, og informasjon om hvem som har hatt
tilgang til helseopplysninger om en selv, bidrar til å øke pasientens kontroll med
opplysningene, og muligheten til å ivareta sine øvrige rettigheter til blant annet retting
og sletting.
Dette er viktig for tillitsforholdet mellom pasient og helsepersonell. Det er også viktig
for pasientmedvirkning og et sentralt element i personvernet.»
(31) Pasientjournalloven regulerer først og fremst virksomhetenes plikter i tilknytning til
behandlingen av helseopplysninger i pasientjournaler og andre behandlingsrettede
helseregistre. Rettigheter for pasienter og brukere reguleres i pasient- og
brukerrettighetsloven, som blant annet gjelder rettigheter knyttet til pasientjournaler.
Helsepersonellets plikter reguleres i helsepersonelloven, se proposisjonen punkt 1.1.1 på
side 16.
Hva pasientjournalen skal inneholde
(32) Det følger av helsepersonelloven § 39 første ledd at den som yter helsehjelp, skal nedtegne
eller registrere opplysninger i pasientjournalen. Krav til journalens innhold følger av § 40,
der første og andre ledd lyder:
«Journalen skal føres i samsvar med god yrkesskikk og skal inneholde relevante og
nødvendige opplysninger om pasienten og helsehjelpen, samt de opplysninger som er
nødvendige for å oppfylle meldeplikt eller opplysningsplikt fastsatt i lov eller i
medhold av lov. Journalen skal være lett å forstå for annet kvalifisert helsepersonell.
Det skal fremgå hvem som har ført opplysningene i journalen.»
(33) Første ledd har regler om hvilke opplysninger om pasienten og helsehjelpen
pasientjournalen skal inneholde. Ytterligere krav til innholdet i pasientjournalen er gitt i
pasientjournalforskriften, se særlig §§ 4 til 8.
HR-2026-372-A, (sak nr. 25-104718SIV-HRET)

6
(34) Av andre ledd følger det at det skal fremgå «hvem» som har ført opplysningene i
journalen. Det er tolkningen av denne bestemmelsen som står sentralt i saken her.
Kommunen gjør som nevnt gjeldende at det er tilstrekkelig at kun initialene til den som har
ført journalen fremkommer, slik at identiteten er tilgjengelig for annet helsepersonell.
(35) Ordlyden trekker etter mitt syn i retning av at det ikke er tilstrekkelig å påføre bare
initialene. Det vil da ikke fremgå klart hvem som har ført journalen, i alle fall ikke for
utenforstående.
(36) Forarbeidene til bestemmelsen kommenterer ikke særskilt hvordan § 40 andre ledd skal
forstås. I forskrift om pasientjournal fra 2000, som gjaldt da nedtegnelsen i vår sak ble
gjort, het det i § 7 tredje ledd at nedtegnelsene skal «dateres og signeres». Av den
gjeldende pasientjournalforskriften § 10 andre ledd følger det at nedtegningen skal
«dateres og signeres av den som har gitt helsehjelpen». Med en persons signatur menes
normalt navnetrekk. Disse formuleringene trekker dermed også i retning av at det ikke er
tilstrekkelig å påføre bare initialene.
(37) Jeg har allerede redegjort for at formålet med pasientjournalen blant annet er at pasienten
skal kunne øve kontroll og ivareta sine rettigheter. Dette understøtter at journalen må
inneholde opplysninger om den som har ført journalen, slik at vedkommende kan
identifiseres. Utgangspunktet må etter dette være at navnet på den som har ført
pasientjournalen, skal fremgå av journalen.
(38) Det må imidlertid være mulig å ta praktiske hensyn. Jeg ser ikke bort fra at bruk av initialer
er nokså vanlig i pasientjournaler. Pasientjournalen er som nevnt også et arbeidsverktøy for
helsepersonell i deres daglige virke. Påføring av initialer vil normalt være tilstrekkelig til at
i alle fall annet helsepersonell på samme arbeidsplass vil vite hvem som har ført journalen.
Det kan ikke være nødvendig at et journalnotat alltid skal være signert med fullt navn, så
lenge det sikres at også pasienten ved behov kan få innsyn i «hvem» som har ført journalen
på en måte som er forståelig for pasienten.
(39) Jeg viser i denne forbindelse til pasient- og brukerrettighetsloven § 5-1 første ledd andre
setning. Det heter her at pasienten har rett til å få en enkel og kortfattet forklaring av
faguttrykk eller lignende som er brukt i journalen. Dette må etter mitt syn ses som utslag
av et mer generelt prinsipp om at opplysninger i journalen som pasienten har krav på
innsyn i, så vidt mulig må presenteres på en måte som pasienten forstår. Jeg nevner her at
innsynsretten i sin tid ble utledet av «alminnelige rettsgrunnsetninger», se Rt-1977-1035
sykejournal.
(40) Jeg konkluderer etter dette med at helsepersonelloven § 40 andre ledd skal forstås slik at
pasientjournalen må inneholde informasjon som gjør det mulig å identifisere den som har
ført de ulike journalnotatene. I utgangspunktet skal fullt navn fremgå. Dersom det av
praktiske årsaker er brukt initialer for å identifisere hvem som har ført journalen, må dette
kunne godtas, forutsatt at innsynsreglene praktiseres slik at pasienten får opplyst hvem som
har ført journalen.
HR-2026-372-A, (sak nr. 25-104718SIV-HRET)

7
Retten til innsyn
(41) Av helsepersonelloven § 41 første ledd følger at den som yter helsehjelp, «skal gi innsyn i
journalen til den som har krav på det etter reglene i pasient- og brukerrettighetsloven
§ 5-1». Pasient- og brukerrettighetsloven § 5-1 første og andre ledd i denne bestemmelsen
lyder slik:
«Pasienten og brukeren har rett til innsyn i journalen sin med bilag og har etter
særskilt forespørsel rett til kopi, jf. personvernforordningen artikkel 15. Pasienten og
brukeren har etter forespørsel rett til en enkel og kortfattet forklaring av faguttrykk
eller lignende.
Pasienten og brukeren kan nektes innsyn i opplysninger i journalen dersom dette er
påtrengende nødvendig for å hindre fare for liv eller alvorlig helseskade for pasienten
eller brukeren selv, eller innsyn er klart utilrådelig av hensyn til personer som står
vedkommende nær.»
(42) Etter første ledd har pasienten rett til innsyn «i journalen sin». Ordlyden trekker dermed i
retning av at retten til innsyn gjelder journalen slik den faktisk er ført, uavhengig av om
journalføringen har skjedd i tråd med kravene i helsepersonelloven eller ikke. I første
omgang må innsynsretten gjelde pasientjournalen slik den faktisk foreligger.
(43) Men omfanget av innsynsretten kan ikke være begrenset av hva som til enhver tid faktisk
er ført i pasientjournalen. Innsynsretten er blant annet begrunnet i hensynet til pasientens
rettssikkerhet og i et ønske om å styrke tilliten til helsetjenestene, se Ot.prp. nr. 12
(1998–1999) punkt 2.16.3.2 på side 27. Disse hensynene ivaretas ikke i tilstrekkelig grad
hvis pasienten bare får innsyn i det som står i journalen, uten at det ses hen til kravene til
journalens innhold.
(44) Her viser jeg også til forarbeidene til helsepersonelloven, der det i spesialmerknadene til
§ 41 står at det vil fremgå av § 40 «hva en journal skal inneholde og omfatte», og at
pasientene er «gitt en korresponderende rett til innsyn», se Ot.prp. nr. 13 (1998–1999)
kapittel 26 på side 238. Dette betyr at innsynsretten omfatter alt som etter
helsepersonelloven § 40 skal være inkludert i journalen. Unntakene fra innsynsretten
kommer jeg tilbake til.
(45) Jeg har tidligere konkludert med at det må være mulig å identifisere hvem som har ført
opplysninger i journalen. Pasienten har en korresponderende rett til innsyn i dette. Det
følger av dette at pasienten dermed har rett til å få opplyst navnet på den som har ført
journalen, dersom dette ikke fremgår klart av journalen, for eksempel fordi det kun er
signert med initialer.
(46) En måte å gi innsyn i hvem som har ført journalen, vil være å rette opplysningene i
journalen etter reglene i helsepersonelloven § 42. Bestemmelsen slår fast at helsepersonell
– etter krav fra den opplysningen gjelder, eller av eget tiltak – skal «rette uriktige eller
ufullstendige opplysninger».
(47) Etter at journalen er rettet etter helsepersonelloven § 42, vil pasienten ha rett til innsyn i
den rettede journalen i tråd med regelen i pasient- og brukerrettighetsloven § 5-1. Et avslag
på krav om retting kan påklages til statsforvalteren, jf. helsepersonelloven § 42 andre ledd.
HR-2026-372-A, (sak nr. 25-104718SIV-HRET)

8
Rettingsreglene sikrer dermed at pasientens innsynsrett korresponderer med kravene til hva
journalen skal inneholde.
(48) Etter mitt syn kan det imidlertid ikke være nødvendig å gå veien om rettingsregelen for å få
innsyn i hvem som har ført et journalnotat.
(49) Pasientens rett til å få innsyn i hvem som har ført opplysningene i journalen, må kunne
oppfylles ved å informere pasienten om dette direkte, uten at pasientjournalen rettes eller
endres. Dette vil være en enklere prosess, som oppfyller pasientens rett til innsyn, samtidig
som eventuelle praktiske hensyn knyttet til bruk av initialer ved føringen av journalen kan
ivaretas. Jeg legger til – foranlediget av kommunens anførsler for Høyesterett – at det vil
være uholdbar formalisme å avslå et slikt innsynskrav med den begrunnelse at det ikke er
formulert som et krav om retting av journalen.
(50) Dette innebærer at X kommune i utgangspunktet plikter å gi A og B innsyn i hvem som har
skrevet pasientjournalnotatet 26. september 2018.
Unntak fra innsynsretten
(51) Retten til innsyn i pasientjournalen kan etter pasient- og brukerrettighetsloven § 5-1 andre
ledd nektes dersom dette er «påtrengende nødvendig for å hindre fare for liv eller alvorlig
helseskade for pasienten eller brukeren selv, eller innsyn er klart utilrådelig av hensyn til
personer som står vedkommende nær». Kommunen har ikke gjort gjeldende at innsyn kan
nektes etter denne bestemmelsen. Jeg går derfor ikke nærmere inn i disse vilkårene. Som
nevnt har kommunen for Høyesterett frafalt tidligere anførsler om at unntak fra innsyn kan
hjemles i arbeidsmiljøloven § 4-3 fjerde ledd og i en analogi fra forvaltningsloven
§ 19 andre ledd bokstav b. Jeg går derfor heller ikke nærmere inn på dette.
(52) Kommunen har imidlertid gjort gjeldende at personopplysningsloven § 16 første ledd
bokstav f gir hjemmel for unntak fra innsynsretten. Personopplysningsloven gjør EUs
personvernforordning til norsk lov gjennom inkorporasjonsbestemmelsen i § 1. I tillegg har
loven en rekke bestemmelser som supplerer reglene i forordningen.
(53) Personopplysningsloven § 16 gir unntak fra innsynsretten som blant annet følger av
personvernforordningen artikkel 15, som pasient- og brukerrettighetsloven § 5-1 første
ledd viser til. Artikkel 15 gir «den registrerte» rett til innsyn i personopplysninger «om
vedkommende». Informasjon om hvem som har skrevet et journalnotat, omfattes i
utgangspunktet ikke av dette. Etter artikkel 15 nr. 1 bokstav g har den registrerte imidlertid
uansett rett til – dersom personopplysningene ikke er samlet inn fra den registrerte – å få
«all tilgjengelig informasjon» om hvor personopplysningene stammer fra. Det er
nærliggende å forstå dette slik at det omfatter rett til informasjon om hvem som har skrevet
den aktuelle teksten. I så fall følger det av forordningens artikkel 23 nr. 1 at EØS-landene
– på visse vilkår – har en rett til å begrense rekkevidden av innsynsretten etter blant annet
artikkel 15. Det er imidlertid ingen plikt til å gjøre dette.
(54) Det kan uansett ikke være avgjørende om navnet på forfatteren av et pasientjournalnotat
omfattes av artikkel 15 nr. 1 bokstav g. Jeg viser i denne sammenheng til EU-domstolens
dom 22. juni 2023 i sak C-579/21 Pankki S. Saken gjaldt krav fra en bankkunde, som også
var ansatt i banken, om å få innsyn i hvem av bankens ansatte – på instruks fra bankens
HR-2026-372-A, (sak nr. 25-104718SIV-HRET)

9
ledelse – som hadde gjort søk i hans kundeopplysninger. Som det fremgår av dommens
avsnitt 73, var dette personer som ikke falt inn under kategorien «mottakere» i
artikkel 15 nr. 1 bokstav c, altså en kategori som forordningen gir rett til opplysninger om.
Slik jeg forstår det, ville likevel disse personenes navn bli kjent som en følge av innsyn i de
opplysningene som artikkel 15 ga rett til. Da gir dommen anvisning på en nærmere
avveining av personverninteressene til den som krever innsyn, og til den hvis navn vil bli
kjent for den innsynsberettigede. Jeg legger til at jeg ikke kan se at Pankki S-dommen er til
hinder for at det i en slik interesseavveining legges vesentlig vekt på en pasients interesse i
å få vite hvem som har skrevet et journalnotat for blant annet å kunne vurdere om
helsehjelpen har vært forsvarlig. Etter mitt syn vil en slik interesseavveining uansett være
en del av den vurdering som må gjøres etter personopplysningsloven § 16, som jeg nå
kommer til.
(55) Det er i forarbeidene til personopplysningsloven lagt til grunn at unntakene fra innsyn i
personopplysningsloven § 16 «i særlige tilfeller» kan gi grunnlag for å nekte innsyn,
jf. Prop. 56 LS (2017–2018) punkt 38.2 på side 225. Disse unntakene kommer i tillegg til
unntakene i pasient- og brukerettighetsloven § 5-1 andre ledd.
(56) Personopplysningsloven § 16 første ledd bokstav f lyder slik:
«Retten til informasjon og innsyn etter personvernforordningen artikkel 13, 14 og
15 omfatter ikke opplysninger som
…
f. det vil være i strid med åpenbare og grunnleggende private eller offentlige
interesser å informere om.»
(57) Spørsmålet er altså om det vil være i «i strid med åpenbare og grunnleggende private eller
offentlige interesser» å opplyse om hvem som skrev journalnotatet. Det fremgår av
ordlyden at vilkårene for å gjøre unntak fra retten til innsyn, er strenge, jf. også
spesialmerknadene til den tilsvarende bestemmelsen i den tidligere
personopplysningsloven § 22, se Ot.prp. nr. 92 (1998–1999) kapittel 16 på side 122.
(58) At terskelen for å nekte innsyn er høy etter § 16, er i samsvar med pasient- og
brukerrettighetsloven § 5-1 andre ledd. I forarbeidene til denne bestemmelsen la
departementet til grunn at pasientens rett til innsyn i egen journal «bare bør begrenses i
liten grad», se Ot.prp. nr. 12 (1998–1999) punkt 7.6.1 på side 93. Det fremgår samme sted
at der innsyn vil kunne medføre en reell fare for konsekvenser av et visst omfang for
pasientens nærstående, kan det være aktuelt å nekte innsyn. Rene bekvemmelighetshensyn
kan imidlertid ikke hindre innsynsretten.
(59) Regelen om rett til innsyn i hvem som har ført opplysningene i pasientjournalen, er
begrunnet i grunnleggende rettssikkerhetsgarantier for pasienten, inkludert retten til
informasjon og medvirkning. Det skal da mye til for at det vil være i strid med «åpenbare
og grunnleggende» private eller offentlige interesser å oppfylle lovens krav om innsynsrett
på dette punkt.
(60) Kommunen har vist til at sykepleieren i saken her har fått mange plager, også med
sykemeldinger, som følge av saken. Jeg finner det klart at dette ikke er tilstrekkelig til at
innsyn kan nektes. A og B opplyste i begjæringen om innsyn at formålet var å vurdere
forsvarligheten av saksbehandlingen knyttet til habilitet og faglig kompetanse. Dette er i
HR-2026-372-A, (sak nr. 25-104718SIV-HRET)

10
tråd med et grunnleggende hensyn bak innsynsretten. Det er ikke fremlagt noen
holdepunkter for at opplysningene vil bli misbrukt.
(61) Jeg konkluderer etter dette med at innsyn ikke kan nektes med hjemmel i
personopplysningsloven § 16 første ledd bokstav f.
Oppsummering og konklusjon
(62) A og B har krav på å få innsyn i hvem som har skrevet journalnotatet fra 26. september
2018. Vedtaket truffet av Fylkesmannen i Trøndelag 16. desember 2020 er dermed gyldig.
(63) X kommune rettet seg ikke etter vedtaket og brakte heller ikke vedtaket inn for
domstolene, jf. tvisteloven § 1-4 a første ledd. A og B hadde da ikke noen annen mulighet
enn selv å reise sak for domstolene. Det er i en situasjon som dette naturlig å gi dom for at
kommunen plikter å oppfylle vedtaket, jf. Rt-2001-995 på side 1004.
Sakskostnader
(64) A og B har vunnet saken og har krav på full erstatning for sine nødvendige sakskostnader
for alle instanser, jf. tvisteloven § 20-2 første ledd, jf. § 20-9 andre ledd,
jf. § 20-5 første ledd. Det foreligger ikke tungtveiende grunner for å gjøre unntak fra
sakskostnadsansvaret for noen instans, jf. tvisteloven § 20-2 tredje ledd. Jeg viser her igjen
til at X kommune over lang tid ikke forholdt seg til vedtak fra overordnet
forvaltningsorgan, slik at A og B måtte reise sak for domstolene.
(65) For tingretten krevde A og B sakskostnader med 273 000 kroner inkludert merverdiavgift,
med tillegg av reisekostnader. Tingretten fastsatte nødvendige sakskostnader til
180 000 kroner inkludert merverdiavgift. A og B har ikke for Høyesterett angrepet
tingrettens sakskostnadsavgjørelse, og jeg legger den til grunn.
(66) For lagmannsretten fremla A og B sakskostnadsoppgave på 185 500 kroner inkludert
merverdiavgift. Jeg legger oppgaven til grunn.
(67) For Høyesterett har A og B fremlagt sakskostnadsoppgave på 464 250 kroner, ikke
inkludert merverdiavgift. I tillegg kommer kostnader til reise og opphold på 10 873 kroner.
Det fremgår av oppgaven at det er påløpt 160,5 timer, ikke inkludert timer til utarbeidelse
av utdrag. Jeg mener dette går utover det nødvendige, jf. tvisteloven § 20-5 første ledd.
Totale sakskostnader for Høyesterett fastsettes til 370 000 kroner med tillegg av
92 500 kroner i merverdiavgift. Utover dette kommer kostnader til reise og opphold med
10 873 kroner og rettsgebyr for Høyesterett med 31 536 kroner.
HR-2026-372-A, (sak nr. 25-104718SIV-HRET)

11
(68) Jeg stemmer for denne
D O M :
1. X kommune plikter å oppfylle vedtak truffet av Fylkesmannen i Trøndelag
16. desember 2020.
2. I sakskostnader for tingretten betaler X kommune 180 000 – etthundreogåttitusen –
kroner til A og B i fellesskap innen to uker fra avsigelsen av denne dommen.
3. I sakskostnader for lagmannsretten betaler X kommune
185 500 – etthundreogåttifemtusenfemhundre – kroner til A og B i fellesskap innen
to uker fra avsigelsen av denne dommen.
4. I sakskostnader for Høyesterett betaler X kommune
504 909 – femhundreogfiretusennihundreogni – kroner til A og B i fellesskap innen
to uker fra avsigelsen av denne dommen.
(69) Dommer Hellerslia: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(70) Dommer Bergsjø: Likeså.
(71) Dommer Østensen Berglund: Likeså.
(72) Dommer Bull: Likeså.
(73) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
1. X kommune plikter å oppfylle vedtak truffet av Fylkesmannen i Trøndelag
16. desember 2020.
2. I sakskostnader for tingretten betaler X kommune 180 000 – etthundreogåttitusen –
kroner til A og B i fellesskap innen to uker fra avsigelsen av denne dommen.
3. I sakskostnader for lagmannsretten betaler X kommune
185 500 – etthundreogåttifemtusenfemhundre – kroner til A og B i fellesskap innen
to uker fra avsigelsen av denne dommen.
4. I sakskostnader for Høyesterett betaler X kommune
504 909 – femhundreogfiretusennihundreogni – kroner til A og B i fellesskap innen
to uker fra avsigelsen av denne dommen.
HR-2026-372-A, (sak nr. 25-104718SIV-HRET)