Sammendrag: Stabel, Coward, Rieber-Mohn, Kaasen, ScheiB ble, etter å ha vært domfelt i tingretten, frifunnet i lagmannsretten for forsettlig legemsbeskadigelse. Grunnlaget for tiltalen var at han den 16. august 2004 kjørte på A med en båt slik at hun ble truffet av motorens propell og fikk store skader på baksiden av lårene. Hun ble operert flere ganger som følge av skadene, var innlagt på sykehus i halvannen måned og ble påført flere varige og skjemmende arr som følge av skaden.

Tingretten idømte erstatning med 7 200 kroner og oppreisning med 150 000 kroner. I lagmannsretten ble B - under dissens - frifunnet også for erstatnings- og oppreisningskravet.Høyesterett, som bare behandlet oppreisningskravet, var enig med lagmannsretten i at det gjaldt et skjerpet beviskrav. Det var ikke dekning i rettspraksis for en generell regel om et skjerpet beviskrav for erstatning og oppreisning alene på det grunnlag at tiltalte er frifunnet for forholdet, heller ikke der frifinnelsen er skjedd i samme sak. Beviskravet skjerpes der det sivilrettslige kravet må baseres på et særlig belastende faktum, jf. Rt. 1999 side 1363 (Karmøysaken). Spørsmålet - også hvor sterkt beviskravet eventuelt skal skjerpes - måtte avgjøres ut fra en konkret vurdering av det aktuelle forholdet. Den konkrete saken gjaldt oppreisningserstatning, som krever grov uaktsomhet.

Slik faktum i saken i tilfelle lå an, ville det være snakk om grovt uaktsom skadeforvoldelse ved bruk av en hurtiggående båt og i ruspåvirket tilstand, mot en person som befant seg svømmende i vannet. Et slikt forhold ville for de aller fleste bli oppfattet som såpass belastende at det var grunnlag for et noe skjerpet beviskrav. Det burde derfor kreves klar sannsynlighetsovervekt for at vilkårene for å idømme oppreisning var oppfylt.

Høyesterett var etter en konkret vurdering av bevisene enig med lagmannsretten i at vilkårene var oppfylt. Oppreisningsbeløpet ble satt til 75 000 kroner.

NORGES HØYESTERETT
Den 20. oktober 2005 avsa Høyesterett dom i
HR-2005-01654-A, (sak nr. 2005/271), sivil sak, anke,
A (advokat Inger Marie Sunde)
mot
B (advokat Odd Rune Torstrup)
S T E M M E G I V N I N G :
(1) Dommer Stabel: Saken gjelder krav om oppreisning fra en fornærmet i sak om
legemsbeskadigelse der tiltalte ble frifunnet for straffekravet, særlig spørsmålet om
hvilket beviskrav som gjelder i en slik sak.
(2) B ble ved tiltalebeslutning 2. februar 2004 satt under tiltale for en rekke forhold, blant
annet overtredelse av straffeloven § 229 annet straffalternativ jf. § 232. Grunnlaget var
beskrevet slik:
”Om kvelden fredag 16. august 2002 utenfor Tananger i Sola kjørte han på A med en
båt slik at hun ble truffet av motorens propell og fikk stor bløtdelsskade på baksiden av
høyre lår og kuttskade på baksiden av venstre lår. A ble operert flere ganger som følge
av skadene og var innlagt på sykehus i halvannen måned. Hun ble påført flere varige og
skjemmende arr som følge av skaden.”
(3) En subsidiær tiltalepost på det samme grunnlaget om overtredelse av straffeloven § 238
for ved uaktsomhet å ha forvoldt betydelig legemsskade, ble trukket tilbake forut for
hovedforhandlingen i tingretten.
(4) A hadde gjennom sin bistandsadvokat fremmet krav om erstatning for lidt tap med kr 7
200 og krav om oppreisning med kr 150 000.
(5) Under hovedforhandlingen i tingretten begjærte aktor en subsumsjonsendring slik at
forholdet i stedet ble henført under straffeloven § 231. Ved Stavanger tingretts dom
25. juni 2004 ble B domfelt i samsvar med dette til en samlet straff av fengsel i tre år. Han

2
ble dømt til å betale erstatning og oppreisning til A i samsvar med hennes påstand.
Dommen hadde slik domsslutning:
”1. B, født 00.00.69, dømmes for én overtredelse av strl. § 229, 2. straffalternativ,
jfr. § 232, jfr. strl. § 231, for én overtredelse av strl. § 257, jfr. § 258, for én
overtredelse av strl. § 317, 1. ledd, for én overtredelse av våpenloven § 33, 1.
ledd, 2. punktum, jfr. 3. ledd, jfr. § 27 b, 2. ledd, for én overtredelse av strl. §
352 a og for to overtredelser av legemiddelloven § 31, 2. ledd, jfr. § 24, 1. ledd,
alt sammenholdt med strl. §§ 62, 1. ledd og 63, 2. ledd, til en straff av fengsel i 3
– tre – år.
Til fradrag i straffen går 4 – fire – dager for utholdt varetektsfengsel.
2. B, født 00.00.69, dømmes til innen 14 – fjorten – dager fra forkynnelsen å betale
erstatning til A for lidt tap med kr 7.200 – kronersyvtusentohundre–.
3. B, født 00.00.69, dømmes til innen 14 – fjorten – dager fra forkynnelsen å betale
oppreisningserstatning til A med kr 150.000 – kroneretthundreogfemtitusen–.
4. B, født 00.00.69, dømmes til innen 14 – fjorten – dager fra forkynnelsen å betale
saksomkostninger til det offentlige med kr 5.000 – kronerfemtusen–.”
(6) Jeg bemerker at når dommen – etter subsumsjonsendringen – gjelder forsettlig grov
legemsbeskadigelse, er det ikke riktig å henføre det samme forholdet også under
straffeloven § 229 annet straffalternativ.
(7) B anket til lagmannsretten over skyldspørsmålet for så vidt gjaldt den grove
legemsbeskadigelsen, herunder det borgerlige rettskravet, og over straffutmålingen.
Under behandlingen for lagmannsretten ble det stilt spørsmål til lagretten bare om
overtredelse av straffeloven § 229 annet straffalternativ og § 232, da påtalemyndigheten
ikke lenger fant bevismessig dekning for grov legemsbeskadigelse, jf. § 231. Lagretten
svarte nei på spørsmålet om forsettlig legemsbeskadigelse, og B ble frifunnet for denne
tiltaleposten. For de forholdene som var rettskraftig avgjort, ble han dømt til fengsel i 120
dager. Bistandsadvokaten opprettholdt på vegne av A kravene om erstatning og
oppreisning som fastsatt av tingretten. B påsto seg frifunnet.
(8) Lagmannsretten – de tre fagdommerne – behandlet kravene og kom, under dissens, til at
B måtte frifinnes. Den samlede lagmannsrett la til grunn at det måtte foreligge en sterk
grad av sannsynlighet for at vilkårene var oppfylt. Flertallet fant det ikke bevist at
vilkårene var til stede, mens mindretallet kom til motsatt resultat. Gulating lagmannsretts
dom er avsagt 6. januar 2005 og har slik domsslutning:
”1. B født 00.00.1969 frifinnes for det forhold som er beskrevet i
tiltalebeslutningen av 1. desember 2004.
2. B født 00.00.1969 dømmes – for de forhold hvor skyldspørsmålet ble
rettskraftig avgjort ved tingrettens dom – til en straff av fengsel i 120 –
etthundreogtyve – dager. Han har krav på 4 – fire – dagers fradrag for
utholdt varetekt.
3. B født 00.00.1969 frifinnes for As krav om erstatning og oppreisning.”
(9) Dommen ble avsagt under slik dissens som jeg har gjort rede for.

3
(10) A har anket lagmannsrettens avgjørelse av de borgerlige rettskravene til Høyesterett, jf.
straffeprosessloven § 435. Anken gjelder rettsanvendelsen, idet hun gjør gjeldende at
lagmannsretten har lagt et for strengt beviskrav til grunn. Hun har også anket over
bevisbedømmelsen. Hun har senere frafalt erstatningskravet, slik at saken for Høyesterett
bare gjelder oppreisningskravet.
(11) Det er fremlagt bevisopptak med forklaringer fra A og B og fra vitnet C, og skriftlige
erklæringer fra overlege Jan Terje Røttingen, overlege Gro Reksten og psykologspesialist
Ingunn Hove. Alle forklarte seg også for de tidligere retter. Med unntak av at saken nå
bare gjelder oppreisningsspørsmålet, står den – for det spørsmålet anken gjelder – i
samme stilling for Høyesterett som for lagmannsretten.
(12) A har i korte trekk gjort gjeldende:
(13) Lagmannsretten har lagt et for strengt beviskrav til grunn. Utgangspunktet i
erstatningsretten er at det er tilstrekkelig med sannsynlighetsovervekt. Det er intet
grunnlag i rettspraksis for at beviskravet skal være strengere i saker der tiltalte er frifunnet
for straff. En slik ordning ville kunne ha uheldige konsekvenser ved at skadelidte ville
være forsiktig med å anmelde straffbare forhold av frykt for å tape sitt erstatningskrav.
Det ville også være uholdbart å skille mellom saker der straffesaken er fremmet separat,
og der straffekravet og de borgerlige rettskrav behandles i samme sak.
(14) Gjennom høyesterettspraksis er det riktignok utviklet et noe strengere beviskrav i saker
der faktum er belastende, herunder at forholdet er straffbart. Regelen må likevel
begrenses til de svært alvorlige forhold, beroende på de enkelte straffebuds karakter.
Hensynet til den frifunnedes moralske omdømme må dessuten avveies mot skadelidtes,
som vil kunne bli rammet hvis hun ikke blir trodd. Det var ikke riktig av lagmannsretten å
stille krav om sterk grad av sannsynlighetsovervekt i denne saken. Selv om skadelidte har
bevisbyrden for at det foreligger en skadevoldende handling, må det tas hensyn til om en
av partene har bidratt til å skape uklarhet om faktum. B nektet opprinnelig ethvert
kjennskap til hendelsen, senere har han forklart seg inkonsekvent og med versjoner av
hendelsesforløpet som ikke kan være mulige.
(15) Det foreligger tilstrekkelig bevis for at B forvoldte skaden på grovt uaktsomt vis. I
ruspåvirket tilstand styrte han i høy fart og uten å slå av eller fristille motoren, en båt rett
mot en person som ubeskyttet svømte i vannet. Han skapte med dette en risikosituasjon
med stort skadepotensial. Han hadde rikelig tid og anledning til å handle annerledes. Hans
forklaring om at hun hoppet ut rett på propellen, er helt usannsynlig og i strid med hva
som er fysisk mulig. Det er ikke grunnlag for å hevde at A selv har medvirket til skaden.
(16) Handlingen har medført store smerter, en langvarig og smertefull behandling med fem
operasjoner, og skjemmende arr på bena, som innebærer at hun for all tid må avstå fra å
bruke shorts og korte skjørt. Oppreisningserstatningen må minst være på det nivå
tingretten utmålte.
(17) A har nedlagt slik påstand:
”Prinsipalt:

4
1. Stavanger tingretts dom datert 25.06.04 stadfestes for så vidt gjelder idømt
oppreisningserstatning til A, med tillegg av lovbestemt forsinkelsesrente fra
14.07.04 til betaling skjer.
Subsidiært:
2. B dømmes til å betale A oppreisningserstatning fastsatt etter rettens skjønn.
Atter subsidiært:
1. Gulating lagmannsretts dom datert 06.01.05, punkt 3, oppheves og hjemvises
til fortsatt behandling ved Gulating lagmannsrett.
For alle:
A/det offentlige tilkjennes saksomkostninger for Norges Høyesterett.”
(18) B har i korte trekk gjort gjeldende:
(19) Det er ikke grunnlag for å fravike utgangspunktet om at det kreves klar
sannsynlighetsovervekt for domfellelse for et sterkt belastende faktum. Dette gjelder
spesielt ved krav om oppreisning, som forutsetter grov uaktsomhet. Å kjøre på og skade
en person i sjøen i ruspåvirket tilstand vil i alle miljøer oppleves som sterkt klanderverdig.
Skadeserstatningsloven § 3-5 har også et pønalt formål og har sterkt slektskap med straff.
Å senke beviskravet for oppreisningskrav vil bidra til å svekke frifinnelsen i straffesaken,
og kan føre til flere avgjørelser med delt konklusjon, noe som i seg selv er uheldig.
(20) Det er ikke grunnlag for å fravike utgangspunktet om at A har bevisbyrden. Hun anmeldte
forholdet først et halvt år etter hendelsen og er dermed vel så mye å bebreide for at bevis
ikke er sikret. Hovedproblemet i saken er at de to var alene i båten da ulykken skjedde,
slik at det blir et spørsmål om påstand mot påstand. Når det ikke er mulig å vite hvilken
forklaring som er korrekt, er det riktig, som lagmannsretten gjorde, å frifinne.
(21) B kan ikke i dag sikkert si hvordan ulykken skjedde. Den kan imidlertid ikke ha skjedd
slik A forklarer det. Enten må hun, som han har forklart for tingretten og lagmannsretten,
ha hoppet rett ut og på propellen, eller hun må ha svømt inni den under et forsøk fra hans
side på å hjelpe henne opp. Hun har uansett medvirket vesentlig til skaden ved å hoppe
over bord og dermed skape en meget farlig situasjon. Også hun var ruspåvirket.
(22) Dersom oppreisning skulle bli idømt, bør beløpet ut fra rettspraksis i sammenlignbare
saker ikke overstige 50 000 kroner.
(23) B har nedlagt slik påstand:
”1. B frifinnes.
2. B/det offentlige tilkjennes sakens omkostninger.”
(24) Jeg er kommet til at anken fører frem, men at oppreisningsbeløpet må bli lavere enn det
tingretten kom frem til.
(25) Etter skadeserstatningsloven § 3-5 bokstav a kan den som forsettlig eller grovt uaktsomt
har voldt skade på person, dømmes til å betale oppreisning for skade av ikke-økonomisk
art. Jeg behandler først spørsmålet om hvilken grad av sannsynlighet som kreves for å
idømme oppreisningsansvar i en sak der gjerningsmannen er frifunnet for straff.
Lagmannsretten – som behandlet både krav om erstatning og om oppreisning uten å skille

5
mellom kravene – la til grunn at det må foreligge en sterk grad av sannsynlighet for at
ansvarsvilkårene er oppfylt. Det går ikke frem av lagmannsrettens dom om det skjerpede
beviskravet var forårsaket av at B var frifunnet for straffekravet, eller om det mer direkte
var knyttet til det belastende faktum som i tilfelle ville ligge til grunn for en domfellelse.
(26) Innledningsvis finner jeg grunn til å presisere at det ikke er dekning i rettspraksis for en
generell regel om et skjerpet beviskrav for erstatning og oppreisning alene på det
grunnlag at tiltalte er frifunnet for forholdet, heller ikke i tilfelle der frifinnelsen er skjedd
i samme sak som den etterfølgende pådømmelsen av de borgerlige rettskrav. I Rt. 2003
side 1671, som gjaldt uskyldspresumsjonen etter EMK artikkel 6 nr. 2, heter det i
premiss 34:
”For at noen skal kunne bli dømt til straff, kreves at det ikke finnes rimelig tvil om at de
objektive og subjektive vilkår for straff er oppfylt. I sivile saker stilles det ikke like
strenge beviskrav. Da partenes interesser i sivile saker er kontrære, skal retten i sivile
saker som utgangspunkt legge til grunn det faktum den finner mest sannsynlig. Fra
dette utgangspunkt må det blant annet gjøres unntak for tilfeller hvor det er tale om å
legge til grunn et faktum som er sterkt belastende for en part, jf. Skoghøy: Tvistemål,
2. utgave (2001), side 684 ff., jf. side 673 ff. På denne bakgrunn har det i tilfeller hvor
tiltalte i en straffesak av noe alvorligere karakter er blitt frifunnet for straff, i
rettspraksis blitt stilt som vilkår for å ilegge erstatning for samme handling at det
foreligger klar sannsynlighetsovervekt for at handlingen er begått, se for eksempel
Rt. 1999 side 1363 (Karmøysaken) med videre henvisninger.”
(27) Førstvoterende viser her til Rt. 1999 side 1363 (Karmøysaken), som gjaldt samme
problemstilling, og der det fremgår at begrunnelsen for det skjerpede beviskravet er av
generell karakter, jf. følgende uttalelse på side 1379:
”Det at beviskravene er forskjellige i ulike relasjoner, er ikke noe særegent for denne
type saker. Når det for pådømmelse av oppreisningskrav i tilfeller hvor tiltalte er
frifunnet for straff, blir stilt krav om klar sannsynlighetsovervekt for at tiltalte har
begått handlingen, er det ut fra et generelt synspunkt om at det må stilles krav om
kvalifisert sannsynlighetsovervekt for at retten skal kunne legge til grunn at det
foreligger et sterkt belastende faktum, se f. eks. …”
(28) Det er altså hvor det sivilrettslige kravet må baseres på et særlig belastende faktum, at
beviskravet skjerpes. Men rettspraksis kan ikke forstås slik at ethvert straffbart forhold
innebærer et slikt belastende eller klanderverdig faktum at det skjerpede beviskrav
kommer inn. De sakene jeg har vært inne på, gjaldt seksuelle overgrep, voldtekt og drap.
Spørsmålet må avgjøres ut fra en konkret vurdering av det aktuelle forholdet. Hvor sterkt
beviskravet skal skjerpes, kan også variere. I vår sak – som gjelder oppreisning – er
grunnlaget grovt uaktsom skadeforvoldelse på person, jf. skadeserstatningsloven § 3-5
bokstav a. Handlingen er i tilfelle begått ved bruk av en hurtiggående båt og i ruspåvirket
tilstand, mot en person som befant seg svømmende i vannet. Jeg finner at et slik forhold
for de aller fleste vil bli oppfattet som så belastende at det er grunnlag for et noe skjerpet
beviskrav. Jeg tilføyer at jeg ikke finner grunnlag for å relativisere normen i forhold til
ulike personer og miljøer. Jeg har således ikke lagt vekt på det forhold at B tilhører et
belastet miljø, og at han flere ganger tidligere er straffet for legemsbeskadigelser.
(29) Min konklusjon er derfor at det bør kreves klar sannsynlighetsovervekt for at vilkårene
for å idømme oppreisning er oppfylt i en sak som denne.

6
(30) Den konkrete vurderingen av om vilkårene er oppfylt i vår sak er vanskelig. Saken er i
sterk grad preget av mangel på begivenhetsnære bevis. Det var ingen andre enn de to
partene til stede da hendelsen inntraff, og det skjedde ingen umiddelbar sikring av bevis.
De to partenes forklaringer avviker fra hverandre på vesentlige punkter. Både tingretten
og lagmannsretten har imidlertid, etter en umiddelbar bevisføring og ut fra en vurdering
av partenes troverdighet, langt på vei lagt samme saksforhold til grunn. Jeg er derfor
kommet til at en ny behandling i lagmannsretten ikke vil gi et bedre grunnlag for
avgjørelse enn det som nå foreligger for Høyesterett.
(31) Så langt begge parter er enige om det, var saksforholdet som følger:
(32) B, som er født i 1969, og A, som er født i 1981, var sommeren 2001 venner, og ble
oppfattet som kjærester. B hadde i mange år tilhørt et rusmiljø i Stavanger, og brukte
alkohol og amfetamin daglig. A var en tid mer tilfeldig i miljøet, men brukte i denne
perioden amfetamin, ecstasy, hasj og rohypnol regelmessig, om enn ikke så hyppig.
Fredag den 16. august 2002 var de to, sammen med kameraten C, på biltur til Sandnes, da
de ble enige om å ta en tur på sjøen. Båten de brukte hadde C, uten at A visste dette,
stjålet samme dag. Det dreiet seg om en åpen aluminiumsbåt av typen Buster med en
motor på ca. 40 hestekrefter. A hadde i hvert fall tatt rohypnol dagen før, og hun hadde
drukket noe alkohol. B, som hadde tatt amfetamin og drukket en hel del, førte båten. Det
oppsto en krangel mellom B og A, og C ble etter eget ønske satt på land.
(33) A ville også på land, men ble nektet dette av B, og krangelen fortsatte mens de to var
alene i båten på vei ut mot åpent hav. På et tidspunkt hoppet A, fullt påkledd, i vannet for
å svømme til land. Hun kom borti propellen og fikk store skader i lårene. B fikk henne på
et tidspunkt om bord igjen og fikk kjørt til kai, der ambulanse kom til. A fikk umiddelbart
sterke smertestillende midler og ble bragt til sykehus, der hun ble liggende i seks uker.
Etterforskning ble først satt i gang etter at A anmeldte forholdet 13. mars 2003. Den
stjålne båten er aldri funnet eller identifisert.
(34) Uenigheten mellom partene gjelder hva som skjedde etter at A hoppet i sjøen. B har
forklart at A plutselig hoppet ut av båten, at hun uforvarende må ha kommet borti
propellen, og at han deretter fikk henne opp i båten og til land. A har forklart at hun først
hoppet ut og svømte et stykke fra båten, for så å ta av seg klærne, legge dem i båten, som
i mellomtiden var manøvrert bort til henne, og deretter svømme bort igjen.
(35) Lagmannsretten har, etter en umiddelbar bevisføring, langt på vei lagt As forklaring til
grunn og beskriver den innledende fase slik:
”Flertallet legger til grunn at B og A – etter at de ble alene i båten – kom i krangel og at
de begge ble sterkt opphisset. Det legges til grunn at de begge var beruset, likevel slik at
A bare var lettere påvirket. B nektet å etterkomme As ønske om å bli satt i land. A var
sint på og redd for B og valgte å hoppe over bord i fart. B førte deretter båten inn til A
som kledde av seg bukse, genser og sko. Klærne ble tatt om bord i båten. A ønsket ikke
å bli tatt om bord i båten og la på svøm bort fra båten. Hun svømte bryst og delvis med
hodet under vann. Da hun var kommet et stykke bort fra båten hørte hun at B startet
motoren. Det er ikke tvil om at båten ble ført i retning av det sted i sjøen der A befant
seg.”
(36) Jeg finner, som lagmannsretten, at dette hendelsesforløpet er det klart mest sannsynlige.
Bs forklaring er ikke forenlig med det faktum at A, etter hva jeg må legge til grunn, var
uten bukse og genser da hun ble bragt til land, og at disse klærne lå i båten. Det svekker

7
også hans troverdighet at han opprinnelig nektet for hele hendelsen, og at han siden har
skiftet forklaring flere ganger. Jeg legger altså, som lagmannsretten, til grunn at skaden
ble forårsaket ved at B førte båten mot A mens hun svømte på vei bort fra den.
Spørsmålet er så om betingelsene for oppreisning er til stede. Etter å ha konkludert med at
det ikke er tvil om at A kom alvorlig til skade blant annet i lårene, og at skaden ble
forårsaket av propellen på påhengsmotoren, sier lagmannsretten om dette:
”Hva som nærmere skjedde fremstår for flertallet som uklart. Flertallet finner ikke å
kunne legge As egen forklaring til grunn. På den annen side finner flertallet heller ikke
å kunne legge til grunn den redegjørelse for hendelsesløpet som B har gitt. De øvrige
bevis i saken gir ikke tilstrekkelig støtte verken til A eller B sine standpunkt vedrørende
hendelsesforløpet. Flertallet finner således at det foreligger absolutt tvil vedrørende den
avgjørende del av det faktiske hendelsesforløp.”
(37) Selv om domsgrunnene er knappe, forstår jeg lagmannsrettens flertall slik at den ikke
finner det tilstrekkelig bevist at B opptrådte grovt uaktsomt når han styrte båten mot A på
denne måten. Mindretallet på sin side uttaler at det finner dette bevist med en sterk grad
av sannsynlighet.
(38) Jeg er for min del enig i mindretallets bevisvurdering her, som også samsvarer med hva
en enstemmig tingrett er kommet frem til. B førte en stjålet, ukjent båt med en
påhengsmotor på 40 hestekrefter mens han var påvirket av alkohol og narkotiske stoffer.
Han var klar over at A hadde hoppet i sjøen og lagt på svøm for å komme bort fra båten
og til land. I denne situasjonen valgte han å starte opp motoren og styre rett mot det stedet
i sjøen der hun befant seg. En slik adferd har et så stort farepotensial at den klart må anses
som grovt uaktsom. At også A var noe ruspåvirket, og at det kanskje var uforsiktig av
henne å hoppe i sjøen, kan jeg ikke se har betydning for denne vurderingen. Noe
medvirkningsansvar for henne kan jeg således ikke se noe grunnlag for.
(39) Jeg er dermed kommet til at vilkårene for å tilkjenne oppreisning er til stede. Jeg nevner
for ordens skyld at mitt syn på dette spørsmålet ikke rokker ved frifinnelsen av B. Tiltalen
gjaldt forsettlig legemsbeskadigelse etter straffeloven § 229 annet straffalternativ. Den
subsidiære tiltaleposten vedrørende uaktsomhet, som senere ble frafalt, gjaldt forvoldelse
av betydelig legemsskade.
(40) Når det gjelder oppreisningsbeløpets størrelse, har jeg funnet liten veiledning i
rettspraksis. A ble påført store og svært smertefulle skader i lårene. Opplevelsen var i seg
selv dramatisk og svært skremmende. Hun hadde et langvarig og belastende
sykehusopphold, til dels med store smerter, og måtte blant annet gjennomgå fem
operasjoner. Hun har i dag ingen medisinsk invaliditet, men lider under skjemmende arr
på lårene, som hemmer hennes livsutfoldelse. Beløpet bør likevel etter mitt syn ligge noe
under det nivå som er veiledende i voldtektssaker, og som vanligvis ikke overstiger
100 000 kroner. I en sak som denne antar jeg at 75 000 kroner kan være passende.
(41) Anken har langt på vei ført frem. A har hatt fri sakførsel for Høyesterett, og B bør erstatte
det offentliges saksomkostninger etter tvistemålsloven § 174 annet ledd jf. § 180 annet
ledd. Arbeidsoppgaven fra prosessfullmektigen er på kr 125 010,75 inklusive mva,
hvorav kr 25 767,50 er omkostninger. Oppgaven legges til grunn.
(42) Jeg stemmer for denne

8
D O M :
1. Som oppreisning for ikke-økonomisk skade betaler B 75 000 – syttifemtusen –
kroner til A innen 2 – to – uker fra forkynnelsen av denne dom med tillegg av den
alminnelige forsinkelsesrente etter forsinkelsesrenteloven § 3 første ledd første
punktum fra utløpet av oppfyllelsesfristen til betaling skjer.
2. I saksomkostninger for Høyesterett betaler B 125 010,75 –
etthundreogtjuefemtusenogti – kroner og syttifem øre – til det offentlige innen 2 –
to – uker fra forkynnelsen av denne dom med tillegg av den alminnelige
forsinkelsesrente etter forsinkelsesrenteloven § 3 første ledd første punktum fra
utløpet av oppfyllelsesfristen til betaling skjer.
(43) Dommer Coward: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(44) Dommer Rieber-Mohn: Likeså.
(45) Kst. dommer Kaasen: Likeså.
(46) Justitiarius Schei: Likeså.

9
(47) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
1. Som oppreisning for ikke-økonomisk skade betaler B 75 000 – syttifemtusen –
kroner til A innen 2 – to – uker fra forkynnelsen av denne dom med tillegg av den
alminnelige forsinkelsesrente etter forsinkelsesrenteloven § 3 første ledd første
punktum fra utløpet av oppfyllelsesfristen til betaling skjer.
2. I saksomkostninger for Høyesterett betaler B 125 010,75 –
etthundreogtjuefemtusenogti – kroner og syttifem øre – til det offentlige innen 2 –
to – uker fra forkynnelsen av denne dom med tillegg av den alminnelige
forsinkelsesrente etter forsinkelsesrenteloven § 3 første ledd første punktum fra
utløpet av oppfyllelsesfristen til betaling skjer.