Dato: 2025-12-19

Sammendrag: To svindlere, som handlet etter instruks fra bakmenn, utga seg for å være fra Økokrim og opplyste at de skulle hjelpe en eldre kvinne med å hindre at hennes bankkonto ble tappet. I flere dager oppholdt de seg sammen med kvinnen i hennes leilighet og ga henne beskjed om at hun ikke måtte ringe noen eller forlate boligen.

Deretter tok de kvinnen med seg til Dubai, under påskudd av å skulle oppspore de angivelige gjerningspersonene og få tilbake pengene. Til sammen ble kvinnens konto tappet for om lag 5,6 millioner kroner.I løpet av de vel to ukene i Dubai var kvinnen aldri fysisk forhindret fra å unnslippe. Hun stolte imidlertid på de falske politifolkene og fulgte deres anvisninger. Først etter at banken slo alarm som følge av flere store transaksjoner, ble forholdet oppdaget og de tiltalte pågrepet.

I tingretten ble de tiltalte dømt for bedrageri, men frifunnet for frihetsberøvelse, fordi kvinnen ikke var fysisk forhindret fra å unnslippe. Straffen ble satt til fengsel i 2 år og 9 måneder for den ene og 3 år og 5 måneder for den andre. I lagmannsretten kom et flertall av dommerne til at det forelå en straffbar frihetsberøvelse. De mente at frihetsberøvelse kan foreligge også uten fysiske hindringer. Straffen ble ikke endret.

Høyesterett konstaterer først at politiets tiltalebeslutning er gyldig. Selv om tiltalen bygger på at handlingene inngikk i aktivitetene til et kriminelt nettverk, noe som gir grunnlag for å doble strafferammen, var det ikke nødvendig at påtaleavgjørelsen ble truffet av en statsadvokat.

Når det gjelder straffespørsmålet, er Høyesteretts flertall kommet til samme resultat som lagmannsretten. Selv om frihetsberøvelse ofte involverer fysiske hindringer, er dette ikke et absolutt krav. Psykisk press, trusler eller forledelse kan legge så sterke bånd på fornærmede at forholdet må karakteriseres som frihetsberøvende. Det avgjørende er om fornærmede reelt er fratatt muligheten til å bevege seg omkring etter egen fri vilje.

Et mindretall mener at forholdet ikke rammes som frihetsberøvelse og stemmer for frifinnelse på dette punktet.

Oppreisningen til fornærmede reduseres fra 150 000 til 100 000 kroner.

D O M
avsagt 19. desember 2025 av Høyesterett i avdeling med
dommer Per Erik Bergsjø
dommer Knut Erik Sæther
dommer Are Stenvik
dommer Eyvin Sivertsen
dommer Therese Steen
HR-2025-2546-A, (sak nr. 25-134320STR-HRET)
Anke over Borgarting lagmannsretts dom 30. juni 2025
I.
A (advokat Halvard Helle)
B (advokat Rikke Tangen de Vibe – til prøve)
mot
Påtalemyndigheten (førstestatsadvokat Esben Kyhring)
II.
A (advokat Halvard Helle)
B (advokat Rikke Tangen de Vibe – til prøve)
mot
C (advokat Christian Lundin)

2
S T E M M E G I V N I N G
(1) Dommer Stenvik:
Sakens spørsmål og bakgrunn
(2) Saken gjelder straff for frihetsberøvelse. Spørsmålet er særlig om de tiltalte kan domfelles
for frihetsberøvelse etter straffeloven § 254 når de ikke fysisk har hindret fornærmede fra å
unnslippe.
(3) A og B ble 1. november 2024 tiltalt for overtredelse av straffeloven § 372,
jf. § 371 bokstav a, jf. § 15 (grovt bedrageri – post I), straffeloven § 254,
jf. § 15 (frihetsberøvelse – post II) og straffeloven § 165, jf. § 15 (misbruk av offentlig
uniform, kjennetegn eller tittel mv – post III). Tiltalen bygger for samtlige poster på at
overtredelsene skjedde som ledd i aktivitetene til en organisert kriminell gruppe,
jf. straffeloven § 79 bokstav c.
(4) Grunnlaget for post I lyder slik:
«I tidsrom mellom onsdag 10. april 2024 til mandag 29. april 2024 i --- 0 i Asker, i
Dubai og/eller andre steder, i et systematisk samarbeid med en eller flere andre,
forledet de C, f. 00.00.1943, til å utføre flere handlinger som samlet sett førte til et tap
på kr 5 611 029. De skapte en villfarelse hos henne ved å utgi seg for å være
polititjenestemenn fra Økokrim, fortelle henne at hun var svindlet og at det var
overført penger fra hennes konto til en konto i Dubai, og at hun måtte reise med dem
til Dubai for å få tilbake pengene. Hun ble pålagt å ikke snakke med noen om dette.
De tok henne med til Dubai og sa at svindlerne var på sporet av dem og at de måtte
passe på så svindlerne ikke fikk tak i henne. Under oppholdet i Dubai brukte de Cs
bankkort til å kjøpe en rekke varer, bla. hos gullsmeder.
Bedrageriet er grovt fordi det har medført betydelig økonomisk skade, pågått over
lengre tid, det er begått av flere i fellesskap og har et systematisk eller organisert preg,
samt innebærer et misbruk av fornærmedes sårbarhet.»
(5) Tiltalens post II bygger på dette grunnlaget:
«Til tid og på sted som beskrevet under post I forholdt de seg som der beskrevet. C ble
fratatt friheten ved at de skapte en frykt for påståtte gjerningsmenn, tok kontroll over
hennes telefon, pc og bankkort, kontrollerte hennes samtaler og hadde kontroll på
hotellnøkkelen i Dubai, slik at hennes bevegelsesfrihet ble begrenset.»
(6) I tillegg til straffekravet ble det lagt ned påstand om erstatning og oppreisning.
(7) Ved Oslo tingretts dom 14. januar 2025 ble de tiltalte dømt etter tiltalens post I og III, men
frifunnet for post II om frihetsberøvelse og for kravet om oppreisning. Tingretten kom etter
en helhetsvurdering til at straffeloven § 254 ikke var overtrådt. A og B ble dømt til fengsel
i henholdsvis 2 år og 9 måneder og 3 år og 5 måneder. De ble også dømt til å betale
erstatning for økonomisk tap til fornærmede og hennes bank.
(8) Påtalemyndigheten anket over frifinnelsen for tiltalens post II. Anken gjaldt
bevisbedømmelsen under skyldspørsmålet og lovanvendelsen. Fornærmede krevde ny
HR-2025-2546-A, (sak nr. 25-134320STR-HRET)

3
behandling av spørsmålet om oppreisning i forbindelse med ankesaken. Domfellelsen
under tiltalens post I og III og kravet om erstatning for økonomisk tap er endelig avgjort
ved tingrettens dom.
(9) Borgarting lagmannsrett avgjorde ankesaken ved dom 30. juni 2025. Både A og B ble
domfelt under tiltalens post II for overtredelse av straffeloven § 254, jf. § 15 og
§ 79 bokstav c. Domsslutningen lyder:
«A, født 00.00.1997:
1. A, født 00.00.1997, dømmes for overtredelse av straffeloven § 372,
jf. § 371 bokstav a, jf. straffeloven § 15, straffeloven § 254, jf. straffeloven
§ 15 og straffeloven § 165, jf. straffeloven § 15 til fengsel i 2 – to – år og
9 – ni – måneder, jf. straffeloven § 79 bokstav c som gjelder for alle
forholdene. Varetektsfradraget utgjør 322 – trehundreogtjueto – dager,
jf. straffeloven § 83.
2. A, født 00.00.1997, dømmes in solidum med B, til å betale
5 611 029 – femmillionersekshundreogellevetusenogtjueni – kroner i
erstatning til Dnb Bank ASA. Beløpet forfalt til betaling 2 – to uker etter
forkynnelsen av tingrettens dom av 14. januar 2025.
3. A, født 00.00.1997, dømmes in solidum med B, til å betale
41 475 – førtientusenfirehundreogsøttifem – kroner i erstatning til C. Beløpet
forfalt til betaling 2 – to – uker etter forkynnelse av tingrettens dom av
14. januar 2025.
4. A, født 00.00.1997, dømmes in solidum med B, til å betale
150 000 – etthundreogfemtitusen – kroner i oppreisningserstatning til C
innen 2 – to – uker fra forkynnelsen av dommen.
B, født 00.00.1995:
1. B, født 00.00.1995, dømmes for overtredelse av straffeloven § 372,
jf. § 371 bokstav a, jf. straffeloven § 15, straffeloven § 254, jf. straffeloven
§ 15 og straffeloven § 165, jf. straffeloven § 15 til fengsel i 3 – tre – år og
5 – fem – måneder, jf. straffeloven § 79 bokstav c som gjelder for alle
forholdene.
Varetektsfradraget utgjør 61 – sekstien – dager, jf. straffeloven § 83.
2. B, født 00.00.1995, dømmes in solidum med A, til å betale
5 611 029 – femmillionersekshundreogellevetusenogtjueni – kroner i
erstatning til Dnb Bank ASA. Beløpet forfalt til betaling 2 – to – uker etter
forkynnelse av tingrettens dom av 14. januar 2025.
3. B, født 00.00.1995, dømmes in solidum med A, til å betale
41 475 – førtientusenfirehundreogsøttifem – kroner i erstatning til C. Beløpet
forfalt til betaling
2 – to – uker etter forkynnelse av tingrettens dom av 14. januar 2025.
4. B, født 00.00.1995, dømmes in solidum med A, til å betale
150 000 – etthundreogfemtitusen – kroner i oppreisningserstatning til C
innen 2 – to – uker fra forkynnelsen av dommen.»
(10) I motsetning til tingretten mente lagmannsrettens flertall at de tiltalte forsettlig hadde
overtrådt straffeloven § 254. Etter flertallets syn var det ikke avgjørende at fornærmede
ikke fysisk ble hindret fra å unnslippe. Én av meddommerne dissenterte. Lagmannsretten
mente at domfellelsen for frihetsberøvelse ikke burde gi seg utslag i den samlede straffen.
(11) A har anket til Høyesterett over lovanvendelsen under skyldspørsmålet for tiltalens post II
og over oppreisningen. B har anket over lovanvendelsen under skyldspørsmålet,
HR-2025-2546-A, (sak nr. 25-134320STR-HRET)

4
saksbehandlingen, straffutmålingen og oppreisningen. Høyesteretts ankeutvalg traff
17. september 2025 slik beslutning:
«Ankene over straffedommen tillates fremmet for lovanvendelsen.
Anken over straffedommen fra B over saksbehandlingen og straffutmålingen nektes
fremmet.
Det gis samtykke til ny behandling av erstatningskravet i straffesaken for
Høyesterett.»
(12) Under det saksforberedende møtet i Høyesterett tok aktor opp spørsmålet om tiltalen er tatt
ut av kompetent påtalemyndighet når straffeloven § 79 bokstav c er anvendt for samtlige
poster. Han opplyste også at det kunne være aktuelt å henføre forholdet under en annen
straffebestemmelse dersom straffeloven § 254 ikke får anvendelse, for eksempel under
§ 251 om tvang. Det ble utvekslet prosesskriv om disse spørsmålene forut for
ankeforhandlingen. Bistandsadvokaten har gitt skriftlige merknader til oppreisningskravet.
(13) Forsvarerne har lagt ned påstand om opphevelse av tingrettens og lagmannsrettens
dommer, og om at saken avvises fra domstolene, subsidiært at de tiltalte frifinnes for
forholdet under tiltalens post II og oppreisningskravet. Påtalemyndigheten og
bistandsadvokaten har påstått ankene forkastet.
Mitt syn på saken
Er tiltale tatt ut av kompetent påtalemyndighet?
(14) Tiltalen er tatt ut av en politiadvokat med utvidet påtalekompetanse etter
straffeprosessloven § 67 tredje ledd. De viktigste lovreglene om politiets påtalekompetanse
fremgår av § 67 andre ledd.
(15) Etter § 67 andre ledd bokstav a avgjør politiet spørsmålet om tiltale i saker om lovbrudd
som ikke kan medføre straff av fengsel i mer enn 1 år. Tiltalens post III gjelder
overtredelse av straffeloven § 165, som har en øvre strafferamme på 6 måneders fengsel.
Når denne dobles etter straffeloven § 79 bokstav c, øker strafferammen til fengsel inntil
1 år. Det betyr at politiet har påtalekompetanse etter straffeprosessloven § 67 andre ledd
bokstav a for denne tiltaleposten.
(16) Straffeprosessloven § 67 andre ledd bokstav b gir politiet kompetanse til å utferdige tiltale i
saker om overtredelse av nærmere angitte straffebestemmelser. Blant disse er straffeloven
§ 371 og § 372, som tiltalens post I gjelder. Spørsmålet er om politiet likevel ikke har
påtalekompetanse når også straffeloven § 79 bokstav c er omfattet av tiltalen.
(17) I straffeloven § 79 bokstav c tredje ledd heter det at forhøyelse av lengstestraffen etter
denne bokstav «får anvendelse i forhold til lovbestemmelser som tillegger strafferammen
rettslig virkning». Bestemmelsen i straffeprosessloven § 67 andre ledd bokstav b tillegger
ikke strafferammen rettslig virkning. Etter ordlyden i straffeloven § 79 bokstav c tredje
ledd er bestemmelsen således uten betydning for politiets påtalekompetanse etter
straffeprosessloven § 67 andre ledd bokstav b. Politiet hadde dermed etter lovens ordlyd
kompetanse til å utferdige tiltalens post I.
HR-2025-2546-A, (sak nr. 25-134320STR-HRET)

5
(18) Forsvarerne har anført at kompetanseregelen må tolkes innskrenkende slik at den ikke
kommer til anvendelse dersom anvendelsen av straffeloven § 79 bokstav c øker
strafferammen ut over 6 års fengsel. Det vises til at saker som gjelder lovbrudd som kan
medføre fengsel i mer enn 6 år, skal aktoreres av en statsadvokat under hoved- og
ankeforhandling, jf. straffeprosessloven § 76 tredje ledd første punktum. Det ville virke
systemfremmed, hevdes det, om politiet skulle kunne ta ut tiltale i saker som skal aktoreres
av statsadvokaten.
(19) Jeg er ikke enig i dette. Det er ikke gitt at kompetansen til å utferdige tiltale og prosedere
saken må reguleres på samme måte. Jeg peker i den forbindelse på at statsadvokaten har
vid adgang til å overlate til politiet å føre en slik sak, jf. § 76 tredje ledd andre punktum.
Under enhver omstendighet gir forsvarernes systemargument ikke tilstrekkelig grunn til å
fravike den klare ordlyden i straffeprosessloven § 67 andre ledd bokstav b sammenholdt
med straffeloven § 79 bokstav c.
(20) Forsvarerne har også anført at rettssikkerhetshensyn taler for at statsadvokaten avgjør
tiltalespørsmålet i en så alvorlig sak som det er snakk om her. Strafferammen etter tiltalens
post I er fengsel inntil 12 år når straffeloven § 79 bokstav c anvendes.
(21) Loven bygger på en forutsetning om at kvaliteten på etterforskning og påtalearbeid øker
når kompetansen legges til et høyere nivå innenfor påtalemyndigheten. På den andre siden
har det gjennom flere år vært arbeidet systematisk for å sikre kvaliteten i politiets
påtaleavgjørelser. Dette arbeidet har lagt til rette for å utvide politiets påtalekompetanse,
noe som også har skjedd. Det at man står overfor alvorlige straffbare forhold, taler dermed
ikke lenger med samme tyngde for at påtaleavgjørelsen bør høre under statsadvokatene. En
må i denne sammenheng også ta i betraktning at statsadvokatene har faglig lederansvar for
politijuristene, jf. straffeprosessloven § 57 siste ledd, og behandler klager over politiets
påtaleavgjørelser, jf. § 59 a. Dette bidrar også til å opprettholde kvaliteten i politiets
påtaleavgjørelser. Mot denne bakgrunn kan rettssikkerhetsargumentet etter mitt syn ikke
anses som så tungtveiende at det gir grunnlag for å fravike den klare ordlyden.
(22) Min konklusjon blir etter dette at politiet hadde påtalekompetanse også for tiltalens post I.
(23) Tiltalens post II gjelder overtredelse av straffeloven § 254 om frihetsberøvelse, som har en
strafferamme på fengsel inntil 3 år, og inntil 6 år når straffebudet kombineres med
§ 79 bokstav c. Paragraf 254 omfattes ikke av oppregningen i straffeprosessloven § 67
andre ledd bokstav b, og strafferammen ligger over grensen på 1 år i bokstav a. Det er på
den andre siden ikke snakk om et så alvorlig forhold at påtalekompetansen er lagt til
riksadvokaten, jf. § 65. Det betyr at påtalespørsmålet i utgangspunktet hører under
statsadvokaten, jf. § 66. Avgjørelser som hører under statsadvokaten, kan imidlertid
delegeres til politiet etter bestemmelse av riksadvokaten, jf. § 65 andre ledd. Slik
delegasjon er fastsatt i saker om overtredelse av straffeloven § 254. Dette følger av
riksadvokatens rundskriv RA-2022-2 punkt 2.3.
(24) Forsvarerne har anført at delegasjonen ikke kan anses å omfatte saker hvor
straffeloven § 254 kombineres med § 79 bokstav c.
(25) Dette beror på en tolkning av rundskrivets delegasjonsbestemmelse. Ordlyden – «saker om
overtredelse av … § 254» – omfatter tiltalens post II. Selv om tiltalen også gjelder
HR-2025-2546-A, (sak nr. 25-134320STR-HRET)

6
§ 79 bokstav c, er det fortsatt en sak om overtredelse av § 254. Det følger av både ordlyden
og straffelovens systematikk at § 79 bokstav c ikke er et selvstendig straffebud, men en
regel som forhøyer strafferammen ved overtredelse av bestemmelsene i lovens del to. Det
at avgjørelsen av om § 79 bokstav c kommer til anvendelse er en del av skyldspørsmålet,
endrer ikke dette.
(26) Hvis det hadde vært meningen at delegasjonen ikke skulle omfatte saker hvor § 79
bokstav c kommer til anvendelse, ville det vært nærliggende å ta inn et uttrykkelig
forbehold for disse tilfellene. Jeg nevner i denne sammenheng at slike saker er unntatt i
rundskrivets punkt 3.3, som gjelder delegasjon til politiet i den enkelte sak. Dette viser at
forholdet til § 79 bokstav c har vært vurdert, og at riksadvokaten ikke har ansett det
påkrevd med et tilsvarende unntak i bestemmelsene om generell delegasjon.
(27) Jeg konstaterer etter dette at tiltalen i sin helhet ligger innenfor politiets påtalekompetanse.
Saksforholdet
(28) Fornærmede C ble onsdag 10. april 2024 oppringt av en person som opplyste at han
arbeidet i Økokrim og het Stian Fjeld Olsen. Han antydet at noen hadde søkt lån i Bank
Norwegian i hennes navn og ga uttrykk for at hennes datamaskin eller mobiltelefon måtte
ha blitt hacket. Hun fikk beskjed om ikke å snakke med noen, og om at hun ikke måtte gå
ut. C fikk videre beskjed om at en annen person ved navn D ville oppsøke henne og
undersøke forholdet.
(29) Noe senere kom tiltalte A på døren til fornærmede og utga seg for å være D. Fornærmede
slapp ham først ikke inn, fordi han ikke hadde identitetskort. Da A senere kom tilbake med
et forfalsket polititjenestebevis med bilde av seg selv og navnet D, slapp hun ham inn.
(30) A hadde på forhånd hatt kontakt med bakmenn, og han fikk instruksjoner fra disse mens
han var i leiligheten. Han fikk tilgang til fornærmedes datamaskin, mobiltelefon, bankkort
og PIN-kode, og han sørget for at bankkort og koder ble overlevert til bakmennene.
(31) Dagen etter kom tiltalte B til leiligheten. Også han utga seg for å være fra politiet, men
viste ikke frem identitetskort.
(32) Om det videre hendelsesforløpet heter det i tingrettens dom, som lagmannsretten har
gjengitt og sluttet seg til:
«De tiltalte ble værende i fornærmedes leilighet over flere dager. B ble også lagt til i
den nevnte gruppechaten på Telegram. På et tidspunkt fikk fornærmede beskjed om at
det var opprettet en konto i Dubai og at det var overført penger til denne kontoen fra
fornærmedes sparekonto. De tiltalte opplyste om at de hadde fått sperret kontoen i
Dubai, men at den eneste måten å få returnert pengene på var at hun kom til Dubai og
identifiserte seg. Hun ble deretter spurt om hun var villig til å reise til Dubai for å
ordne dette, noe hun sa ja til. De to tiltalte skulle følge henne til Dubai.
Den 15. april 2024, fem dager etter at de tiltalte kom til fornærmedes leilighet, ble de
tiltalte og fornærmede hentet av en bil som kjørte dem til Gøteborg Landvetter
Airport. Sjåføren av bilen, E, hadde sagt ja på en forespørsel fra en kamerat om å kjøre
HR-2025-2546-A, (sak nr. 25-134320STR-HRET)

7
noen til flyplassen mot en betaling på kr 5 000. Han kjente ikke de tiltalte fra før. De
tiltalte og fornærmede fløy deretter til Dubai.
Under oppholdet i Dubai, som varte frem til slutten av april 2024, bodde de tiltalte og
fornærmede sammen på to ulike hoteller. De oppholdt seg mye sammen på hotellet,
samt at de gikk ut og spiste middag på restauranter. De var også på butikker og apotek
for å handle inn klær og medisiner til fornærmede, de var på to utflukter og besøkte et
spa én av dagene. Under mesteparten av oppholdet holdt imidlertid fornærmede seg på
hotellet siden hun hadde fått beskjed om ikke å gå alene ut i Dubai.»
(33) Under oppholdet i Dubai ble fornærmedes bankkort benyttet en rekke ganger i forskjellige
forretninger. Hun hadde ikke tilgang til bankkortene selv, men var i kontakt med banken
flere ganger på grunn av betalingsproblemer. Hun ble da instruert av de tiltalte om hva hun
skulle si til banken. De fortalte henne at de måtte ha tilgang til bankkortene for å kunne
spore opp de angivelige svindlerne.
(34) Lagmannsretten har lagt til grunn fornærmedes forklaring om hvordan hun ble behandlet
av og opplevde perioden sammen med de tiltalte. Følgende oppsummering av hennes
forklaring er gjengitt fra tingrettens dom:
«Fornærmede var overbevist om at de to tiltalte var politimenn. Hun følte seg
forpliktet til å samarbeide med politiet og gjorde dermed det de sa at hun skulle gjøre.
Da hun fikk beskjed om ikke å gå ut eller snakke med noen, forholdt hun seg til dette
og følte da at hun ikke hadde andre alternativer enn å gjøre det de ba om. I Dubai fikk
hun beskjed om ikke å gå ut alene da det kunne være farlig siden svindlerne var på
sporet. Det ble ikke sagt hva svindlerne kunne gjøre. På spørsmål om hva som var
farlig, svarte fornærmede at hun ikke tenkte så mye på det og konsekvensene dersom
hun hadde gått ut. Hun forklarte videre at hun ikke hadde noe å gjøre ute alene uansett
og ikke hadde noen grunn til å gå ut da hun verken hadde bankkort eller penger og
aldri hadde vært i Dubai før. Hun hadde ikke nøkkel til hotellrommet, noe som innebar
at hun ikke hadde kunnet komme seg inn på hotellrommet dersom hun hadde gått ut,
men ifølge fornærmede spurte hun heller ikke om nøkler til hotellet. Fornærmede
hadde ikke tilgang til mobiltelefon, men fikk lov til å ringe til frisøren for å avbestille
en time, hun fikk ringe et familiemedlem for å si at hun ikke kunne delta i en
konfirmasjon og hun hadde også en kort samtale med sin bror. Hun hadde også sitt
eget pass i besittelse hele tiden. Fornærmede forklarte videre at de tiltalte behandlet
henne pent og de tok henne med på restauranter for å spise middag på kveldene. De
var også ute og handlet klær som hun trengte, samt medisiner. For øvrig var de på to
utflukter sammen og hadde et spa-opphold. Da politiet i Dubai pågrep de tiltalte, ble
hun spurt om hun var kidnappet. Ifølge fornærmede nektet hun for dette da hun ikke
følte seg kidnappet siden hun trodde hun samarbeidet med politiet. Først da hun ble
vist passene til de to tiltalte forsto hun at hun var lurt.»
(35) De urettmessige belastningene av fornærmedes bankkonto som de tiltalte foretok eller
medvirket til, beløp seg til noe over 5,6 millioner kroner.
(36) Den 27. april 2024 slo banken alarm etter flere store betalinger. Kort etter ble de tiltalte
pågrepet og utlevert til Norge.
HR-2025-2546-A, (sak nr. 25-134320STR-HRET)

8
Tolkningen av straffeloven § 254
(37) Grunnloven § 96 og straffeloven § 14 slår fast at ingen kan straffes uten hjemmel i lov.
Dette innebærer også at det stilles krav til utformingen av straffebud, slik at innholdet er
tilgjengelig og forståelig for borgerne. Rekkevidden av denne siden ved lovskravet
– klarhetskravet – er sammenfallende med vernet etter Den europeiske
menneskerettskonvensjon artikkel 7, slik det kommer til uttrykk i praksis fra Den
europeiske menneskerettsdomstol, jf. HR-2020-2019-A mobiltelefon avsnitt 15, med
videre henvisning til Rt-2014-238 hønsehauk avsnitt 18.
(38) Ifølge HR-2020-2019-A mobiltelefon avsnitt 16 innebærer klarhetskravet «at domstolene
ved tolkningen og anvendelsen av straffebestemmelser må påse at straffansvar ikke ilegges
utover de situasjoner som selve ordlyden i straffebudet dekker». Også straffebestemmelser
må tolkes, men tolkningsresultatet må, som påpekt i avsnitt 17, ha «tilstrekkelig forankring
i selve loven, slik at hensynet til forutberegnelighet ivaretas».
(39) Straffeloven § 254 er plassert i kapittel 24 om vern av den personlige frihet og fred.
Bestemmelsen lyder slik:
«Frihetsberøvelse
Den som ved innesperring, bortføring eller på annen måte rettsstridig fratar noen
friheten, straffes med bot eller fengsel inntil 3 år.»
(40) Gjerningsbeskrivelsen omfatter den som ved å benytte visse virkemidler fremkaller en
bestemt virkning.
(41) Med hensyn til virkemidler innebærer lovens ordlyd ingen reell begrensning, så lenge
tiltalte har handlet rettsstridig. Det fremgår klart at de to alternativene «innesperring» og
«bortføring» bare er eksempler på det som rammes. Uttrykket «på annen måte» omfatter
enhver handling og unnlatelse, også psykisk press, trusler og forledelse.
(42) En slik forståelse er i tråd med bestemmelsens forløper, straffeloven 1902 § 223 første
ledd, som det var meningen å videreføre uten andre realitetsendringer enn reduksjonen i
strafferammen, jf. Ot.prp. nr. 22 (2008–2009) punkt 5.3 på side 138 og punkt 16.5 på
side 420–421. Det tidligere straffebudet hadde denne ordlyden:
«Den som ulovlig berøver en anden Friheden eller medvirker til saadan
Frihedsberøvelse, straffes med Fængsel indtil 5 Aar.»
(43) Så langt det var meningen å videreføre den bestående rettstilstanden, er rettskildefaktorer
som belyser tolkningen av den eldre lovbestemmelsen fortsatt relevante.
(44) Virkningen er angitt med uttrykket «fratar noen friheten».
(45) Ordet frihet har flere betydninger. Den som er aktuell her, er friheten til å bevege seg i
samsvar med egne ønsker og behov – bevegelsesfriheten.
(46) Når noen fratas friheten, nektes de å bevege seg fritt. Bestemmelsen angir to måter dette
kan skje på, nemlig innesperring og bortføring. Men ordlyden stiller ikke krav om at
HR-2025-2546-A, (sak nr. 25-134320STR-HRET)

9
friheten må begrenses med fysiske midler. Også den som trues, presses eller forledes til å
oppholde seg på et bestemt sted, fratas bevegelsesfriheten.
(47) Bestemmelsens overskrift – «frihetsberøvelse» – kan indikere en noe snevrere forståelse.
Ordet brukes oftest om innesperring og lignende tiltak. Overskriftene i straffeloven er
imidlertid ikke ment som en del av gjerningsbeskrivelsen, men skal gi enkle, kortfattede
karakteristikker av de lovbruddene bestemmelsene gjelder, jf. Ot.prp. nr. 8 (2007–2008)
punkt 2.3.5 på side 20. Det er ingen holdepunkter for at overskriften til § 254 er ment å
begrense bestemmelsens rekkevidde. Jeg minner om at det var meningen å videreføre det
materielle innholdet i gjerningsbeskrivelsen fra straffeloven 1902 § 223 første ledd, som
ikke hadde noen overskrift. Overskriften gir derfor ikke grunn til å fravike den naturlige
forståelsen av straffebudet i dette tilfellet.
(48) Forarbeidene gir begrenset veiledning for tolkningen. Det nevnes eksempler på fysiske
hindringer, som det å holde fornærmede fast, sperre ham inne eller fjerne gjenstander som
er nødvendige for å bevege seg, jf. Ot.prp. nr. 22 (2008–2009) punkt 5.3 på side 137. Men
disse eksemplene betegnes som «klare tilfeller» og tar øyensynlig ikke sikte på å begrense
straffebudets rekkevidde til fysiske bevegelseshindre. Samme sted i proposisjonen fremgår
det at hele hendelsesforløpet må ses i sammenheng ved bedømmelsen av om forholdet
rammes, og at det må foretas en helhetsvurdering.
(49) Det foreligger to høyesterettsavgjørelser som belyser problemstillingen. Begge er avsagt
før den skjerpingen av klarhetskravet som er kommet til uttrykk i Høyesteretts praksis
gjennom de seneste 15 årene, men de gir etter mitt syn fortsatt veiledning.
(50) Kjennelsen i Rt-2002-1707 gjaldt et tilfelle hvor en mann var blitt tvunget inn i en bil, tatt
med til en leilighet og til slutt plassert i en hytte, i den hensikt å presse ham til å fremskaffe
et beløp som tiltalte mente å ha krav på. Forut for bortførelsen hadde tiltalte brukt vold,
stukket fornærmede med kniv og avfyrt et skudd i hans retning uten å treffe. Fornærmede
ble så redd at han ikke turte annet enn å følge med. Over en periode på et par døgn var
fornærmede flere ganger overlatt til seg selv og ikke fysisk forhindret fra å rømme.
Høyesterett kom til at det forelå en sammenhengende frihetsberøvelse som ble rammet av
straffeloven 1902 § 223 første ledd. Det var ikke avgjørende at fornærmede i deler av
perioden hadde hatt mulighet til å unnslippe. Om dette heter det på side 1710:
«I denne situasjon blir det etter min mening uten betydning at et kort opphold i bilen i
X og to lengre opphold i leiligheten og hytta fant sted uten at tiltalte var til stede, og at
fornærmede ikke fysisk var forhindret fra å forlate stedet. Fornærmede var instruert
om å oppholde seg de nevnte steder, og han opplevde det som livsfarlig å forlate disse.
Etter min mening er det grunn til å anse disse sistnevnte opphold, som sammenlagt var
av et par døgns varighet, også isolert sett som frihetsberøvelse straffbar etter
straffelovens § 223. Men iallfall blir det en vedvarende frihetsberøvelse når jeg ser
hele hendelsesforløpet i sammenheng …»
(51) Selv om førstvoterende la en helhetsvurdering av hendelsesforløpet til grunn, gir uttalelsen
støtte for at det kan foreligge frihetsberøvelse også uten fysiske hindringer.
(52) Den etterfølgende kjennelsen i Rt-2005-463 underbygger dette. En kvinne var gjennom fire
døgn holdt inne i en leilighet mot sin vilje. Fornærmede hadde forklart at tiltalte hadde
truet med å slå henne hvis hun nærmet seg utgangsdøren, og at døren var låst når han ikke
var hjemme. Tiltalte benektet begge deler. Under rådslagningen ba lagretten om en
HR-2025-2546-A, (sak nr. 25-134320STR-HRET)

10
klargjøring av om det forelå en frihetsberøvelse «dersom fornærmede er truet på livet hvis
hun forlater leiligheten – også når tiltalte ikke er tilstede hele tiden», jf. avsnitt 12. Rettens
formann besvarte dette benektende. Deretter svarte lagretten nei på spørsmålet om tiltalte
var skyldig i ulovlig å ha berøvet en annen friheten.
(53) Lagmannsrettens dom ble opphevet av Høyesterett for så vidt gjaldt frifinnelsen for
overtredelse av straffeloven 1902 § 223. I avsnitt 18 heter det:
«Svaret [fra rettens formann] ga et korrekt uttrykk for utgangspunktet etter
straffeloven § 223, nemlig at det må dreie seg om en fysisk hindring – som ved en
innesperring eller ved trusler om en umiddelbar maktanvendelse hvis man forsøker på
å unnslippe. Men selv om det ikke foreligger slike fysiske hindringer, kan det – etter
en samlet vurdering av de konkrete omstendighetene i saken – dreie seg om en ulovlig
frihetsberøvelse. Jeg viser til Rt-2002-1707, der det – for deler av det tidsrommet
tiltalen gjaldt – ikke forelå noen fysisk hindring, men fornærmede, etter å ha blitt
utsatt for vold og trusler, opplevde det som livsfarlig å forlate stedet.»
(54) Jeg anser det etter dette for å være på det rene at frihetsberøvelse kan foreligge selv om
bevegelsesfriheten ikke er hindret ved fysiske midler.
(55) Spørsmålet blir så hva som skal til for at noen er fratatt friheten i straffebudets forstand.
(56) Ordet «fratar» innebærer etter en naturlig forståelse at det ikke er nok at bevegelsesfriheten
er begrenset. Det må imidlertid leses i sammenheng med «friheten», som betegner et
fullstendig fravær av restriksjoner. Uttrykket som helhet omfatter det å hindre noen fra å
ferdes på steder hvor vedkommende ville oppholdt seg uten tiltaltes handling eller
unnlatelse. Fratakelsen behøver med andre ord ikke være total.
(57) Straffebudets nærmere rekkevidde reiser flere spørsmål.
(58) Et første spørsmål er hvor snevre rammer som må være satt for bevegelsesfriheten.
Ordlyden gir ikke holdepunkter for at fornærmede må være helt uten mulighet til å bevege
seg. Det som kreves, er at vedkommende nektes å bevege seg fritt. Hvor stort areal han
eller hun eventuelt tillates å bevege seg på, er altså ikke avgjørende. Etter ordlyden rammes
også den som for eksempel nekter en annen å oppholde seg i en bestemt by eller pålegger
noen å ta opphold i et annet land, selv om fornærmede tillates å bevege seg innenfor de
rammene som er satt.
(59) Et andre spørsmål er hvor lenge frihetsberøvelsen må vare for at straffebudet kommer til
anvendelse. Saken gir ikke grunn til å gå nærmere inn på dette, og jeg nøyer meg med å
nevne at rettspraksis viser at selv nokså kortvarig frihetsberøvelse kan omfattes,
jf. Rt-1995-803.
(60) Et tredje spørsmål er hvor absolutt hindringen må være. Har det betydning om fornærmede
kunne overvunnet den?
(61) Ordet «fratar» tyder på at hindringen må være temmelig sterk. En som anmodes om å
forlate et lokale, kan etter vanlig språkbruk ikke sies å være fratatt friheten. På den andre
siden kan det ikke kreves at hindringen er umulig å forsere. Om straffeloven 1902 § 223
heter det i Peder Kjerschow, Almindelig borgerlig straffelov med kommentar, 1930 på
HR-2025-2546-A, (sak nr. 25-134320STR-HRET)

11
side 566, at muligheten til å bevege seg ikke behøver å være «absolutt utelukket». Deretter
sies det:
«Frihetsberøvelse må antas å foreligge også hvor fornærmede har mulighet for å
bevege sig, når dette alene kan skje ved anvendelse av midler eller måte, som ikke
kunde med rimelighet kreves benyttet.»
(62) Det samme må etter mitt syn legges til grunn etter § 254 i gjeldende straffelov.
Vurderingen av om fornærmede med rimelighet kunne forventes å ha overvunnet
hindringene, må nødvendigvis bli konkret, i lys av blant annet hindringenes karakter og
fornærmedes subjektive forutsetninger.
(63) Oppsummert må det etter straffeloven § 254 foretas en helhetsvurdering der også
fornærmedes personlige forutsetninger spiller inn. Virkemiddelet vil ofte være fysiske
hindringer, men det er ikke et absolutt vilkår for straff. Etter omstendighetene kan psykisk
press, trusler eller forledelse legge så sterke bånd på fornærmede at forholdet må
karakteriseres som en frihetsberøvelse. Det er en forutsetning for domfellelse at
fornærmede reelt er fratatt evnen til å bevege seg omkring etter egen fri vilje.
(64) Denne tolkningen utfordrer ikke det strafferettslige klarhetskravet.
Lagmannsrettens rettsanvendelse
(65) Lagmannsretten skriver blant annet dette om tolkningen av straffeloven § 254:
«Avgjørelsen av om det foreligger en frihetsberøvelse beror på en konkret
helhetsvurdering, jf. Rt-2002-1707. Frihetsberøvelsen må normalt ha skjedd ved
fysiske hindringer, jf. den presiserende tolkningen av ordene ‘innesperring’ eller
‘bortføring’, jf. Magnus Matningsdal, Straffeloven 2005, Lovkommentar, § 254,
hovedrevidert 1. januar 2025. Det er imidlertid både i teori, forarbeider og rettspraksis
lagt til grunn at frihetsberøvelse etter en helhetsvurdering kan foreligge selv om det
ikke hele tiden har vært lagt fysiske hindringer for at fornærmede skal unnslippe. Det
vises blant annet til Rt-2002-1707, Rt-2005-463 og til Ot.prp. nr. 22 (2008–2009)
punkt 5.3 side 137.»
(66) Det følger av det jeg har sagt, at lagmannsretten her har tatt riktig utgangspunkt.
(67) Om fornærmedes opplevelse av situasjonen skriver lagmannsretten:
«Lagmannsretten kan for øvrig ikke se at det kreves at den fornærmede skal ha følt
frykt i forbindelse med frihetsberøvelsen for at den skal rammes av straffeloven § 254.
Ordlyden i bestemmelsen sier ingenting om frykt, og det er lagt til grunn i rettslig teori
at det kan være en ulovlig frihetsberøvelse selv om fornærmede ikke er oppmerksom
på frihetsberøvelsen eller har følt den som et onde.»
(68) Også dette er jeg enig i. Straffebudets gjerningsbeskrivelse setter krav til virkningen, ikke
til fornærmedes subjektive oppfatning. Det avgjørende er, som jeg har vært inne på, at
fornærmede er fratatt friheten til å bevege seg fritt, og at han eller hun ikke med rimelighet
kunne forventes å overvinne hindringen.
HR-2025-2546-A, (sak nr. 25-134320STR-HRET)

12
(69) Ved den konkrete rettsanvendelsen peker lagmannsrettens flertall først på at fornærmede
ikke var fysisk forhindret fra å forlate leiligheten eller hotellrommet i Dubai. Hun ble
heller ikke utsatt for trusler eller vold, og hun følte ikke frykt. Fornærmede oppfattet ikke
engang at hun var fratatt friheten. Av disse grunner lå forholdet etter flertallets syn ikke i
«kjerneområdet for straffeloven § 254», men «etter en konkret helhetsvurdering» måtte det
likevel anses som straffbar frihetsberøvelse. Dette begrunnes med at fornærmede ble
«fratatt muligheten til selv å bestemme hvor hun skulle oppholde seg», og at hennes frihet i
hele tiltaleperioden var «vesentlig innskrenket». Deretter peker lagmannsrettens flertall på
det som etter mitt syn står helt sentralt:
«Fornærmede visste på det aktuelle tidspunktet ikke at begrensningene i hennes frihet
skyldtes forledelse. Hun hadde derfor ikke insentiv eller foranledning for å forsøke å
komme seg ut av situasjonen hun var i med de to tiltalte. Tvert imot forholdt hun seg
til beskjedene hun fikk fra det hun trodde var to norske polititjenestemenn, om å ikke
forlate hjemmet sitt eller senere hotellrommene i Dubai. Hun viste i sin forklaring til
at det er en selvfølge for henne å følge politiets ordrer, og at hun følte at hun ikke
hadde andre alternativer enn å gjøre som ‘politimennene’ ba om.»
(70) Dette viser at fornærmedes bevissthetsforestillinger utgjorde et absolutt hinder for hennes
bevegelsesfrihet. Disse forestillingene var utvilsomt fremkalt gjennom de tiltaltes
handlinger. Jeg kan da ikke se det annerledes enn at straffebudets krav til virkning er
oppfylt; fornærmede ble fratatt friheten.
(71) Spørsmålet om hindringen kunne vært overvunnet ved rimelige anstrengelser, kommer
ikke på spissen. Fornærmede overveide aldri – og kunne ikke med rimelighet forventes – å
utfordre den autoriteten de tiltalte ga inntrykk av å ha.
(72) Min konklusjon blir etter dette at domfellelsen bygger på riktig rettsanvendelse.
Oppreisning
(73) Etter skadeserstatningsloven § 3-5 første ledd bokstav b kan oppreisning tilkjennes ved
krenkelser eller mislig adferd som nevnt i § 3-3. Oppregningen i § 3-3 omfatter
straffeloven § 254 om frihetsberøvelse.
(74) Når vilkårene først er oppfylt, skal oppreisning normalt tilkjennes, selv om det står «kan» i
loven, jf. for eksempel HR-2023-1172-A avsnitt 34.
(75) Det følger av § 3-5 første ledd at oppreisningen skal settes til «en slik engangssum som
retten finner rimelig til erstatning (oppreisning) for den voldte tort og smerte og for annen
krenking eller skade av ikke-økonomisk art». Etter fast rettspraksis skal beløpet gjenspeile
handlingens objektive grovhet, den skylden skadevolderen har utvist, samt skadens omfang
og virkninger for skadelidte, jf. for eksempel HR-2020-1345-A avsnitt 28.
(76) Når en krenkelse er begått av flere i fellesskap, kan oppreisningen etter § 3-5 andre ledd
fastsettes separat for den enkelte ansvarlige. I vurderingen skal det legges vekt på om
belastningen for fornærmede er blitt større av at flere har handlet i fellesskap. Separat
fastsettelse er særlig aktuelt ved grove integritetskrenkelser, jf. HR-2024-1016-A
avsnitt 52.
HR-2025-2546-A, (sak nr. 25-134320STR-HRET)

13
(77) Lagmannsretten har fastsatt et felles oppreisningsbeløp for de to tiltalte. Jeg er enig i at det
er riktig. Det at de opptrådte sammen, økte i dette tilfellet ikke belastningen i særlig grad.
(78) Den konkrete utmålingen må nødvendigvis bli skjønnsmessig.
(79) Lagmannsretten satte oppreisningsbeløpet til 150 000 kroner. Den la særlig vekt på
frihetsberøvelsens varighet, at den inngikk i aktivitetene til et kriminelt nettverk, og at
fornærmede i en periode ble utsatt for stor helserisiko fordi hun gikk tom for livsviktige
medisiner. Lagmannsretten pekte også på at formålet med frihetsberøvelsen var å utnytte
fornærmede økonomisk, samt at hun i ettertid er blitt mer utrygg og har hatt problemer
med å sove.
(80) Jeg er enig med lagmannsretten i at de tiltalte forsettlig har utsatt fornærmede for en grov
krenkelse. Sett i lys av at hun ikke opplevde frihetsberøvelsen som særlig belastende, og at
det ikke foreligger holdepunkter for at ettervirkningene vil bli varige, finner jeg likevel
beløpet noe høyt. Etter mitt syn bør det reduseres til 100 000 kroner.
Konklusjon
(81) Ankene over straffedommen skal etter dette forkastes. Oppreisningen til fornærmede settes
til 100 000 kroner.
(82) Jeg stemmer for slik
D O M :
1. Ankene over straffekravet forkastes.
2. I lagmannsrettens dom, domsslutningens punkt 4 for A og punkt 4 for B, gjøres den
endring at oppreisningen settes til 100 000 – etthundretusen – kroner.
(83) Dommer Steen:
Dissens
Innledning
(84) Når det gjelder spørsmålet om tiltale er tatt ut av kompetent påtalemyndighet, er jeg enig
med førstvoterende og kan slutte meg til begrunnelsen hans. Jeg er imidlertid kommet til at
vilkårene for å dømme de tiltalte for frihetsberøvelse etter straffeloven § 254 ikke er
oppfylt.
Tolkningen av straffeloven § 254
(85) Som førstvoterende har fremhevet, må rekkevidden av straffansvaret fastlegges innenfor
rammene av det strafferettslige klarhetskravet. Kravet innebærer at straffebestemmelser
kan tolkes og presiseres gjennom juridisk metode, men straffansvaret må ha tilstrekkelig
HR-2025-2546-A, (sak nr. 25-134320STR-HRET)

14
forankring i ordlyden. Vilkårene må tolkes strengt og i samsvar med lovgivers
forutsetninger.
(86) Jeg tar utgangspunkt i ordlyden i straffeloven § 254 om frihetsberøvelse. Det
grunnleggende vilkåret er at den tiltalte «rettsstridig fratar noen friheten». Loven krever
med andre ord at den fornærmede skal være satt i en tilstand av ufrihet.
(87) Lovteksten angir to eksempler på dette – innesperring og bortføring – men
frihetsberøvelsen kan også skje «på annen måte». Jeg deler førstvoterendes syn om at
eksemplene ikke utgjør den ytre ramme for hva som kreves for å være fratatt friheten, men
tillegger eksemplifiseringen større vekt. Jeg oppfatter den som et uttrykk for det alvor som
må foreligge for at fornærmede kan anses frihetsberøvet i straffelovens forstand. Dersom
vedkommende bare har fått innskrenket bevegelsesfriheten, tilsier ordlyden at det ikke
omfattes av straffebudet. Eksemplene indikerer dessuten at fysiske hindringer utgjør
kjernen i hva som kreves for at bevegelsesfriheten ikke lenger er i behold.
(88) En slik forståelse av ordlyden harmonerer med de føringer lovgiver har gitt i forarbeidene.
I proposisjonen er frihetsberøvelse illustrert med tilfeller der fornærmede fysisk er
forhindret fra å forlate stedet, som «å holde ham fast, sperre ham inne eller fjerne
gjenstander som er nødvendige for at han skal kunne flytte på seg, eksempelvis en stige fra
et tak», jf. Ot.prp. nr. 22 (2008–2009) punkt 5.3. Også Straffelovkommisjonen
eksemplifiserer anvendelsesområdet med ulike fysiske hindringer, som innesperring,
binding og bortføring, jf. de spesielle merknader til bestemmelsen i NOU 2002: 4 punkt
9.12.2.
(89) Etter min vurdering er praksis fra Høyesterett mer i samsvar med en slik forståelse av
ordlyden i straffeloven § 254 enn det førstvoterende har lagt til grunn. Det kan i den
sammenheng også nevnes at de sentrale dommene er avsagt før klarhetskravet ble
innskjerpet av Høyesterett i Rt-2009-780 og senere avgjørelser.
(90) De to sentrale avgjørelsene fra Høyesterett er Rt-2002-1707 og Rt-2005-463. Begge er
grundig gjennomgått av førstvoterende. Etter mitt syn underbygger de at det i
utgangspunktet må dreie seg om en fysisk hindring – «som ved en innesperring eller ved
trusler om en umiddelbar maktanvendelse hvis man forsøker på å unnslippe»,
jf. Rt-2005-463 avsnitt 18. Avgjørelsene utelukker ikke at også perioder uten slike
hindringer kan omfattes, typisk dersom alvorlige trusler eller forutgående vold har skapt
psykiske sperrer som reelt sett hindrer fornærmede i å forlate stedet. I begge kjennelsene
hadde de fornærmede berettiget grunn til å tro at de risikerte livet dersom de forlot stedene
de oppholdt seg på.
(91) Jeg viser også til lovutvalget som har vurdert om lovgivningen gir tilstrekkelig rettsvern til
barn og unge som er utsatt for negativ sosial kontroll, æresrelatert vold, tvangsekteskap,
kjønnslemlestelse, psykisk vold og ufrivillig utenlandsopphold, jf. NOU 2024: 13 Lov og
frihet. Utvalget legger til grunn at en straffbar frihetsberøvelse i utgangspunktet forutsetter
fysiske hindringer, men at hele hendelsesforløpet må ses i sammenheng. Ved skadelige
eller ufrivillige opphold i utlandet skiller utvalget mellom total fratakelse av
bevegelsesfriheten og begrensninger i denne, jf. NOU 2024: 13 punkt 14.3.2.2:
«Fratakelse av reisedokumenter kan imidlertid være en av flere begrensninger som til
sammen innebærer at personen må anses frihetsberøvet. For eksempel kan kontroll av
HR-2025-2546-A, (sak nr. 25-134320STR-HRET)

15
en persons bevegelser, trusler om vold dersom hen forlater et sted og fratakelse av
reisedokumenter og mobiltelefon, til sammen innebære så omfattende begrensninger i
bevegelsesfriheten at personen anses frihetsberøvet.»
(92) En slik forståelse er også lagt til grunn i juridisk litteratur, se Katrine Holter,
lovkommentar, note 2.10 til straffeloven § 254, Karnov, ajourført 15. november 2022 og
Magnus Matningsdal, lovkommentar, note 2.1 til straffeloven § 254, Juridika, ajourført
1. juli 2025. Holter har oppsummert slik i note 2.10:
«Fysiske hindre må prege hendelsesforløpet, men psykiske sperrer som fremkalles ved
trusler og vold, kan periodevis være tilstrekkelig under en sammenhengende
frihetsberøvelse. Dersom fysiske hindre ikke dominerer situasjonen på noe tidspunkt,
er andre straffebud, som tvang (§ 251) og trusler (§ 263), mer aktuelle.»
(93) Jeg er enig i dette.
(94) Jeg oppsummerer slik at straff etter straffeloven § 254 forutsetter at fornærmede er fratatt
bevegelsesfriheten. Bestemmelsen retter seg primært mot fysiske hindringer av denne
friheten. Unntaksvis kan også psykiske maktmidler omfattes, forutsatt at fornærmede reelt
sett er fratatt bevegelsesfriheten, typisk ved alvorlige trusler rettet mot den fysiske
integriteten. Begrensninger i bevegelsesfriheten er ikke tilstrekkelig. Det kreves på den
annen side ikke at frihetsberøvelsen er absolutt. Det foreligger frihetsberøvelse så lenge
fornærmede ikke kan unnslippe uten å ta i bruk andre midler enn de som med rimelighet
kan kreves benyttet.
Rammes handlingene i post II av § 254?
(95) Både tingretten og lagmannsretten har lagt til grunn at fornærmede ikke på noe tidspunkt
var fysisk forhindret fra å forlate de tiltalte. De utsatte henne heller ikke for trusler eller
vold. Det var tvert imot en vennskapelig tone mellom dem, og de dro blant annet på
diverse aktiviteter sammen. Dette peker etter mitt syn i retning av at det ikke har funnet
sted en frihetsberøvelse i straffelovens forstand.
(96) Det avgjørende for min vurdering er likevel at den eneste årsaken til at fornærmede
oppholdt seg sammen med de tiltalte, var hennes ønske om å unngå et økonomisk tap.
Fornærmede er, som ledd i et grovt bedrageri, blitt forledet til å tro at hvis hun samarbeidet
med «politiet», ville hun kunne få pengene sine tilbake. Det innebærer ikke at hun er fratatt
friheten til å bevege seg. Saksforholdet minner mer om et tilfelle av sosial kontroll enn om
en frihetsberøvelse. Etter mitt syn faller det klart utenfor bestemmelsens
anvendelsesområde.
(97) Min konklusjon er etter dette at de tiltaltes handlinger ikke rammes av straffeloven § 254.
Lagmannsrettens rettsanvendelse er etter mitt syn feil når den legger til grunn at paragrafen
omfatter begrensninger i den personlige frihet, uten bruk av fysiske midler eller psykiske
maktmidler som alvorlige trusler rettet mot den fysiske integriteten.
HR-2025-2546-A, (sak nr. 25-134320STR-HRET)

16
Spørsmålet om forholdet kan omsubsumeres til grov tvang
(98) Spørsmålet er etter dette om forholdet kan omsubsumeres til grov tvang etter straffeloven
§ 252, jf. § 251, jf. § 79 bokstav c. Jeg tar ikke stilling til om det er tale om samme
straffbare forhold etter straffeprosessloven § 38, da det uansett ikke er holdepunkter for at
det i denne saken er utøvd slik «tvang» som rammes av disse bestemmelsene. Følgelig er
det etter mitt syn heller ikke grunnlag for å tilkjenne oppreisning.
(99) Jeg stemmer etter dette for at de tiltalte frifinnes for tiltalen post II og for kravet om
oppreisning.
(100) Dommer Sivertsen: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
annenvoterende, dommer Steen.
(101) Dommer Sæther: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende, dommer Stenvik.
(102) Dommer Bergsjø: Likeså.
(103) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
1. Ankene over straffekravet forkastes.
2. I lagmannsrettens dom, domsslutningens punkt 4 for A og punkt 4 for B, gjøres den
endring at oppreisningen settes til 100 000 – etthundretusen – kroner.
HR-2025-2546-A, (sak nr. 25-134320STR-HRET)