Dato: 2023-06-29

Sammendrag: Høyesterett har avsagt dom i to saker (HR-2023-1243-A ogHR-2023-1242-A) om utilregnelighet på grunn av sterkt avvikende sinnstilstand. I kjølvannet av 22. juli-rettssaken ble det satt i gang en lovgivningsprosess som i 2020 munnet ut i en endring i utilregnelighetsregelen i straffeloven. Sakene som nå er behandlet, avklarer hvordan den nye bestemmelsen skal forstås.

I HR-2023-1243-A var en Fredrikstad-mann ble i 2020 tiltalt for 117 tilfeller av trusler mot dommere, statsadvokater, politiadvokater og andre. Han ble frifunnet i lagmannsretten på grunn av utilregnelighet. Høyesterett har kommet til at mannen ikke hadde en sterkt avvikende sinnstilstand, og at han derfor kan straffes. Lagmannsrettens dom oppheves.

Etter straffeloven § 20 kan den som er utilregnelig på grunn av «sterkt avvikende sinnstilstand», ikke straffes. I dommen slår Høyesterett fast at dette uttrykket først og fremst omfatter de aktive psykosene, men at også andre lidelser med tilsvarende sterke symptomer unntaksvis kan oppfylle vilkåret. Det må være tale om en massiv sykdom på sinnet, og personlighetsforstyrrelser faller utenfor. En sterkt avvikende sinnstilstand er likevel ikke nok til å slippe straff. Det er et tilleggsvilkår at lovbryteren er utilregnelig «på grunn av» tilstanden. Høyesterett uttaler at utilregnelighet bare skal konstateres ved grunnleggende realitetsbrister som gjør at lovbryteren mangler evne til å vurdere totalsituasjonen på handlingstidspunktet.

Fredrikstad-mannen hadde i mange år hatt en psykisk lidelse preget av syns- og hørselshallusinasjoner og paranoide trekk. Etter Høyesteretts syn hadde symptomene likevel ikke en så avgjørende innflytelse på virkelighetsforståelsen hans at han var utilregnelig.

D O M
avsagt 29. juni 2023 av Høyesterett i avdeling med
justitiarius Toril Marie Øie
dommer Aage Thor Falkanger
dommer Per Erik Bergsjø
dommer Arne Ringnes
konstituert dommer Magni Elsheim
HR-2023-1243-A, (sak nr. 23-036176STR-HRET)
Anke over Borgarting lagmannsretts dom 18. januar 2023
Påtalemyndigheten (førstestatsadvokat Thomas Frøberg)
mot
A (advokat Kaja de Vibe Malling – til prøve)

2
S T E M M E G I V N I N G
(1) Dommer Bergsjø:
Sakens spørsmål og bakgrunn
(2) Saken gjelder strafferettslig skyldevne, jf. straffeloven § 20. Den reiser spørsmål om hvilke
tilstander som omfattes av grunnvilkåret i andre ledd bokstav a om «sterkt avvikende
sinnstilstand», og om hvilken grad av svikt i virkelighetsforståelse og funksjonsevne som
kreves for at en person skal anses utilregnelig på grunn av tilstanden.
(3) A ble 11. desember 2020 satt under tiltale for motarbeidelse av aktører i rettsvesenet og for
grove og ordinære trusler i perioden november 2012 til mars 2017. Tiltalen omfattet
opprinnelig 118 poster, men én av postene ble frafalt i tingretten. Handlingene ble begått
mens A satt i fengsel i Litauen. Han har innrømmet å ha begått handlingene som tiltalen
gjelder, men har under henvisning til manglende skyldevne ikke erkjent straffeskyld,
jf. straffeloven § 20.
(4) Oslo tingrett avsa 21. februar 2022 dom med slik domsslutning:
«1. A, født 00.00.1975, frifinnes.
2. A, født 00.00.1975, frifinnes for det sivile kravet.»
(5) Tingretten kom til at A hadde begått handlingene han er tiltalt for, men at han var
utilregnelig på handlingstidspunktet og dermed manglet skyldevne. Frifinnelsen i
slutningens punkt 2 gjelder et krav om oppreisning fra en av de fornærmede.
(6) Påtalemyndigheten anket til Borgarting lagmannsrett. Anken gjaldt bevisbedømmelsen og
lovanvendelsen under skyldspørsmålet for alle tiltaleposter som ikke var frafalt.
I beslutning 27. mai 2022 ble anken over bevisbedømmelsen henvist til ankeforhandling,
mens lovanvendelsesanken ble stilt i bero.
(7) Én av meddommerne fikk ved avslutningen av ankeforhandlingen forfall som ville strekke
seg over lengre tid. Lagmannsretten besluttet at saken skulle fortsette med fire
meddommere, jf. domstolloven § 15.
(8) Ved Borgarting lagmannsretts dom 18. januar 2023 ble A igjen frifunnet for straffekravet,
men dømt til å betale 15 000 kroner i oppreisning til den fornærmede som hadde fremmet
krav. Lagmannsretten vurderte spørsmålet om skyldevne både etter loven på
handlingstidspunktet og avgjørelsestidspunktet, jf. straffeloven § 3. Den kom enstemmig til
at A ikke var psykotisk etter straffeloven § 20 slik den lød før en lovendring 1. oktober
2020. Et mindretall på to meddommere stemte imidlertid for frifinnelse fordi han etter
deres syn manglet skyldevne etter den någjeldende § 20. Siden det følger av
straffeprosessloven § 35 første ledd at avgjørelse av skyldspørsmålet til ugunst for siktede i
lagmannsretten krever fem stemmer, ble A frifunnet for straff.
(9) Påtalemyndigheten har anket til Høyesterett. Anken gjelder lovanvendelsen og
saksbehandlingen – mangelfulle domsgrunner.
HR-2023-1243-A, (sak nr. 23-036176STR-HRET)

3
(10) Innenfor rammen av anken står saken i samme stilling som for lagmannsretten.
(11) Saken er behandlet i sammenheng med sak HR-2023-1242-A, som voteres senere i dag.
Mitt syn på saken
Saksforholdet og Høyesteretts kompetanse
(12) Spørsmålet er om A må frifinnes for de handlingene tiltalen gjelder fordi han mangler
skyldevne, jf. straffeloven § 20. Lagmannsretten har sammenfattet handlingene slik i punkt
3 i dommen:
«Truslene tiltalen gjelder består i hovedsak av et meget stort antall håndskrevne brev
som er sendt over en periode fra november 2012 til mars 2017. A satt i denne perioden
i fengsel i Litauen, først i Lukiskes fengsel frem til han i februar 2017 ble overført til
en åpen soningsanstalt. A opplyste at han fikk tilsendt penger fra Norge, som han
kunne bruke til å kjøpe skrivesaker i fengslet. … Videre består trusselbrevene av en
rekke tekstmeldinger som er sendt i perioden oktober 2014 til februar 2015. A har
opplyst at han ikke hadde tilgang til telefon under oppholdet på Lukiskes fengsel, men
at en eller flere medinnsatte fra tid til annen hadde det, og at de sendte disse
meldingene for ham. Endelig består én trussel av en telefoninnringing med
bombetrussel mot Oslo S. Dette skjedde i februar 2017 på den åpne soningsanstalten,
hvor tilgangen til mobiltelefoner ifølge A var noe enklere.
Trusselbrevene varierer i utforming og detaljgrad, men de hadde som regel en
overskrift, et truende budskap og en signatur, der A ofte omtalte seg som ‘Kongen’. Et
nokså gjennomgående trekk er at brevene også inneholdt tegninger av gravstøtter og
dødsannonser med navn på de truede. I mange av trusselbrevene etterlyste A en
avklaring på noe fra norske myndigheter, enten det gjaldt oversettelse av dokumenter i
straffesaken mot ham, korrigering av utleveringsbegjæring, bistand til å få oppnevnt
ny forsvarer i Litauen, eller lignende. En del av trusselbrevene er sendt til mer
vilkårlige adressater uten nærmere foranledning, blant annet bombetruslene som nevnt
i tiltalens post IV. Dette skal ifølge A ha hatt som formål å ‘sysselsette politiet’. Atter
andre trusselbrev og truende tekstmeldinger er sendt til vilkårlige adressater og signert
under en annen persons navn, der hensikten skal ha vært å sverte de personene han
utga seg for å være.
Trusselbrevene er dels sendt til aktører i rettsvesenet, herunder ansatte i politiet,
påtalemyndigheten og domstolene. Dels er trusselbrevene sendt til andre personer og
selskaper, hvorav noen var kjent for A fra før, mens andre var helt ukjente. …»
(13) Karakteren av tiltalepostene kan illustreres av post I b om motarbeidelse av aktører i
rettsvesenet:
«I 2013 og 2014 i Litauen sendte han flere brev til Eidsivating lagmannsrett ved B,
med blant annet følgende innhold:
‘Vedrørende din avdøde søster C. Jeg har nå bedt 2 litauere sette fyr på huset til
familien C. De sugde kukken til D. Nå kommer sykdommene. Snart bor de i telt’.
‘Vedrørende begravelsen avdøde lagdommer E. Etter avtale med statsadvokat F
varsler jeg alle om begravelsen og jeg varsler alle om at E var kjent pedofil’.
HR-2023-1243-A, (sak nr. 23-036176STR-HRET)

4
‘Etter avtale med statsadvokat F varsler jeg alle skoler og barnehager i Hamar om at
lagmann G er kjent pedofil’. B, E og G hadde som lagdommere behandlet hans anke i
straffesak i 2011.»
(14) Mange av truslene gjaldt drap, som for eksempel post VIII k:
«I september 2016 i Litauen sendt han brev til Moss kommune, med blant annet
følgende innhold: ‘Vedr. drap på ordfører i Moss kommune og nærmeste slektninger.
Jeg skal betale noen litauere/russere for å skyte og drepe ordfører i Moss kommune.
Har ordfører barn, skal jeg betale litauere/ russere for å hugge hodet av barna med øks,
(og kaste hodet i Glomma)’.»
(15) I dommen har lagmannsretten gjengitt As forklaring på truslene. Han skal ha følt at han var
«i krig med verden» og særlig med Follo-politiet, som stengte hans bruktforretning og
beslagla smuglersprit på 1990-tallet. A har hevdet at dette var utløsende for hans senere
problemer i livet. Videre har han gitt uttrykk for at han hadde det svært vanskelig under
fengselsoppholdet i Litauen, og at norske myndigheter kunne ha gjort mer for å få ham
utlevert til Norge tidligere. Han mener at brevene må ses i lys av dette.
(16) Høyesterett må bygge på lagmannsrettens bevisvurdering. Anvendelsen av
utilregnelighetsnormen i straffeloven § 20 er imidlertid rettsanvendelse som Høyesterett
kan prøve fullt ut på bakgrunn av det faktum lagmannsretten har beskrevet,
jf. Prop. 154 L (2016−2017) side 83.
Lovvalget
(17) Tiltalen omfatter handlinger begått både før og etter ikrafttredelsen av straffeloven 2005.
Etter lovens § 3 første ledd anvendes som hovedregel straffelovgivningen på
handlingstidspunktet. Likevel anvendes lovgivningen på tidspunktet for avgjørelsen når
dette fører til et gunstigere resultat for den siktede, og lovendringen skyldes et endret syn
på hvilke handlinger som bør straffes, eller på bruken av strafferettslige reaksjoner. Siden
straffeloven 2005 § 20 videreførte § 44 i 1902-loven innholdsmessig,
jf. Ot.prp. nr. 90 (2003−2004) side 423, kommer ikke valget mellom de to lovene på
spissen.
(18) Som jeg straks kommer tilbake til, ble imidlertid straffeloven 2005 § 20 endret med
virkning fra 1. oktober 2020, altså etter handlingene i tiltalen. Lagmannsretten har lagt til
grunn at dersom A var tilregnelig etter lovgivningen på handlingstidspunktet, men
utilregnelig bedømt etter lovgivningen på avgjørelsestidspunktet, vil det være lovgivningen
på tidspunktet for avgjørelsen som skal anvendes. En enstemmig lagmannsrett konkluderte
videre med at A hadde skyldevne etter reglene på handlingstiden. Disse utgangspunktene
er hverken anket over eller bestridt, og jeg legger dem til grunn for min drøftelse.
Spørsmålet blir dermed om A har skyldevne etter straffeloven § 20 slik den lyder i dag.
HR-2023-1243-A, (sak nr. 23-036176STR-HRET)

5
Straffeloven § 20 om utilregnelighet på grunn av sterkt avvikende sinnstilstand
Begrunnelsen for bestemmelser om skyldevne
(19) Det er lang tradisjon for å bedømme psykisk syke lovbrytere annerledes enn friske.
Utformingen av reglene om utilregnelighet har tatt utgangspunkt i begrunnelsen for og
formålet med straff i sin alminnelighet. I NOU 2014: 10 Skyldevne, sakkyndighet og
samfunnsvern punkt 1.2.2.2 på side 22 uttaler det såkalte Tilregnelighetsutvalget:
«Straffansvar forutsetter at gjerningsmannen har hatt et handlingsvalg og kan klandres
for det valget han tok. Noen lovbrytere er i en så forvirret og avvikende sinnstilstand i
gjerningsøyeblikket at de ikke bør trekkes til ansvar for handlingen. Det ville være
dypt urimelig å straffe disse. Alle siviliserte samfunn unntar fra straffansvar den som
ikke kan klandres, som ikke ‘kan for’ den kriminelle handling han har begått.
Det har heller ingen nytte å trekke slike personer til ansvar. Straffesystemets
atferdsregulerende virkning – dets evne til å påvirke borgerne til lovlydighet gjennom
avskrekking og normdannelse – svekkes ikke av at slike forvirrede og avvikende
personer unntas fra ansvaret.»
(20) Disse synspunktene er fulgt opp i Prop. 154 L (2016−2017) punkt 4.5 på side 24.
Departementet fremhever blant annet at det er en forutsetning for skyldevne at det
foreligger «et minstemål av modenhet, sjelelig sunnhet og bevissthet». Når
gjerningspersonen mangler slike egenskaper, er det ikke grunnlag for å klandre
vedkommende. Også departementet peker på at hverken allmenn- eller
individualpreventive hensyn tilsier straff for den gruppen lovbrytere det her er tale om.
Generelt om forståelsen av utilregnelighetsbestemmelsen i straffeloven § 20 andre ledd
bokstav a, jf. tredje ledd
(21) Etter den nevnte lovendringen i 2020 har straffeloven § 20 første til tredje ledd denne
ordlyden:
«Den som på handlingstidspunktet er under 15 år, er ikke strafferettslig ansvarlig.
Det samme gjelder den som på handlingstidspunktet er utilregnelig på grunn av
a. sterkt avvikende sinnstilstand
b. sterk bevissthetsforstyrrelse eller
c. høygradig psykisk utviklingshemming.
Ved utilregnelighetsvurderingen etter annet ledd skal det legges vekt på graden av
svikt i virkelighetsforståelse og funksjonsevne.»
(22) Det er altså fire forhold som kan gjøre at en lovbryter ikke er strafferettslig ansvarlig. Vår
sak gjelder alternativet i andre ledd bokstav a om «sterkt avvikende sinnstilstand». Av
ordlyden fremgår at dette er et grunnvilkår – en lovbryter som ikke har en slik tilstand, har
skyldevne. Men en sterkt avvikende sinnstilstand er ikke nok til å bli ansett å mangle
skyldevne. I tillegg kreves at lovbryteren var «utilregnelig på grunn av» tilstanden. Ved
denne vurderingen skal det etter tredje ledd legges vekt på graden av svikt i
virkelighetsforståelse og funksjonsevne.
HR-2023-1243-A, (sak nr. 23-036176STR-HRET)

6
(23) Lovhistorikken belyser hvordan utilregnelighetsbestemmelsen må forstås. Straffeloven
1902 § 44 første ledd bestemte at den som på handlingstiden var «psykotisk eller
bevisstløs», ikke kunne straffes. Det samme gjaldt etter andre ledd den som var psykisk
utviklingshemmet i høy grad.
(24) Bestemmelsen om utilregnelighet på grunn av psykose ble videreført i straffeloven
2005 § 20 uten innholdsmessige endringer, se de spesielle merknadene i
Ot.prp. nr. 90 (2003−2004) side 423. De relevante delene av første ledd hadde denne
ordlyden:
«For å kunne straffes må lovbryteren være tilregnelig på handlingstidspunktet.
Lovbryteren er ikke tilregnelig dersom han på handlingstidspunktet er
…
b. psykotisk,»
(25) Det medisinske psykosebegrepet er beskrevet i NOU 2014: 10 punkt 8.4.3. På side
97 uttaler utvalget at begrepet benyttes til å angi tilstander hvor det foreligger sviktende,
feilaktig eller bristende oppfatning eller tolkning av virkeligheten. I punkt 8.4.3.3 på
side 99 heter det at nedsatt eller manglende virkelighetstestende evne – realitetssans – er
det mest typiske ved psykose. Symptomene er «forstyrrelser i realitetssansing, betydelig
svekkede mentale funksjoner eller betydelig kognitiv svikt».
(26) Tolkningen av uttrykket «psykose» i straffeloven § 20 var imidlertid ikke sammenfallende
med den medisinske forståelsen. I HR-2019-653-A – som gjaldt spørsmålet om
soningsutsettelse begrunnet i psykisk lidelse − gjør førstvoterende rede for det
strafferettslige psykosebegrepet i avsnitt 39 følgende. Hun slår i avsnitt 41 fast at ikke
enhver psykosediagnose var omfattet av psykosebegrepet i § 20, og at diagnosen ikke var
avgjørende. Deretter uttaler hun i avsnitt 42:
«For at en person skal være psykotisk i straffelovens forstand, må de psykotiske
symptomene være så fremtredende og alvorlige at lovbryteren ut fra konkrete
medisinske kriterier er uten evne til å vurdere sitt forhold til omverdenen, …
Tilstanden betegnes gjerne som ‘aktiv psykose’, ... Symptomene må være av en viss
styrke og av en viss varighet, jf. blant annet Rt-2008-549 avsnittene 33 og 36.»
(27) I avsnitt 43 fremgår at tilstanden måtte være «symptomtung» for å omfattes av § 20, slik at
mulige vrangforestillinger ikke nødvendigvis innebar utilregnelighet. Svært kortvarig
psykotisk fungering falt heller ikke inn under straffelovens begrep «psykotisk». Det vises
samme sted til at det i rettspsykiatrisk litteratur ble krevet at realitetsbristen hadde vart i
minst ett til to døgn for at tilstanden skulle oppfattes som psykose i straffelovens forstand.
Kortvarige psykotiske «blaff» ble ikke ansett omfattet.
(28) Den som ble ansett psykotisk etter straffeloven § 20, ble uten videre erklært utilregnelig.
Det var ikke oppstilt ytterligere vilkår for straffrihet.
(29) Tilregnelighetsutvalget ble oppnevnt i 2013 i kjølvannet av 22. juli-rettssaken, se
NOU 2014: 10. Utvalget foreslo at § 20 første ledd skulle få denne ordlyden:
«Den som på handlingstidspunktet var under 15 år, eller av retten anses for å ha vært
a) psykotisk eller i en tilstand som med hensyn til sviktende
funksjonsevne, forstyrret tenkning og for øvrig manglende evne til å
HR-2023-1243-A, (sak nr. 23-036176STR-HRET)

7
forstå sitt forhold til omverdenen, må likestilles med å være
psykotisk,
b) i en sterk bevissthetsforstyrrelse, eller
c) psykisk utviklingshemmet eller svekket i høy grad,
er ikke strafferettslig ansvarlig.»
(30) Forslaget gikk altså ut på at psykosebegrepet skulle videreføres, men det innebar to
endringer. For det første ble kompetansefordelingen mellom medisinsk sakkyndige og
retten presisert gjennom formuleringen «av retten». Utvalget ville for det andre åpne for at
også andre tilstander enn psykoser skulle kunne medføre straffrihet på grunn av manglende
skyldevne.
(31) Justis- og beredskapsdepartementet ønsket en annen utforming av bestemmelsen.
I Prop. 154 L (2016−2017) foreslo departementet at bestemmelsens første til tredje ledd
skulle få denne utformingen:
«Den som på handlingstidspunktet er under 15 år, er ikke strafferettslig ansvarlig.
Det samme gjelder den som på handlingstidspunktet er utilregnelig på grunn av
a) alvorlig sinnslidelse,
b) sterk bevissthetsforstyrrelse eller
c) høygradig psykisk utviklingshemming.
Ved utilregnelighetsvurderingen etter annet ledd skal det legges vekt på graden av
svikt i virkelighetsforståelse og funksjonsevne.»
(32) Departementet ønsket altså å gå bort fra uttrykket «psykose» og foreslo i stedet «alvorlig
sinnslidelse». Samtidig ble det foreslått et tilleggsvilkår om at lovbryteren må være
«utilregnelig på grunn av» sinnslidelsen for å bli ansett å mangle skyldevne.
(33) I de spesielle merknadene på side 229 begrunnes omformuleringen blant annet med at en
«ikke-medisinsk term» er bedre egnet til å skille skarpt mellom den medisinsk-faglige og
den rettslige bedømmelsen. Det synes å ha vært et viktig formål å få domstolenes ansvar
tydeligere frem. Departementet uttaler samme sted at kjernen i begrunnelsen for
strafferettslig utilregnelighet er en «massiv sykdom på sinnet». Samtidig presiseres det at
også andre tilstander enn aktive psykoser vil omfattes av uttrykket «alvorlig sinnslidelse».
(34) Justiskomiteen ga sin innstilling til Stortinget i Innst. 296 L (2018−2019). Flertallet i
komiteen var kritisk til prosessen og ønsket primært å sende saken tilbake til regjeringen,
se side 9. Komitebehandlingen munnet imidlertid ut i at uttrykket «alvorlig sinnslidelse» i
andre ledd bokstav a ble erstattet med «sterkt avvikende sinnstilstand». Det fremgår på side
10 i innstillingen at dette ikke var ment å innebære noen realitetsforskjell. Uttalelsene om
forståelsen av uttrykket «alvorlig sinnslidelse» i proposisjonen gir dermed veiledning ved
tolkningen av den någjeldende bestemmelsen. En enstemmig komité uttrykker på side 9 et
mål om at personer «i størst mulig utstrekning bør stilles til ansvar for sine handlinger», og
at «færre skal frifinnes».
HR-2023-1243-A, (sak nr. 23-036176STR-HRET)

8
Nærmere om grunnvilkåret «sterkt avvikende sinnstilstand»
(35) Uttrykket «sterkt avvikende sinnstilstand» er altså en ikke-medisinsk term. Forarbeidene
forutsetter at domstolene må utvise et skjønn i vurderingen av om vilkåret er oppfylt. Men
det er presisert at det må kreves en massiv sykdom på sinnet. Jeg forstår dette slik at det
krav om alvor og varighet som lå i det rettslige psykosebegrepet, er videreført i gjeldende
lov. Det vil fortsatt først og fremst være de aktive psykosene – slik de ble forstått etter den
tidligere rettstilstanden – som faller inn under begrepet «sterkt avvikende sinnstilstand».
Imidlertid er det på det rene at også andre tilstander kan medføre utilregnelighet etter
§ 20 andre ledd bokstav a, se Prop. 154 L (2016−2017) side 229.
(36) Departementet uttaler på side 229 i proposisjonen at begrepet «alvorlig sinnslidelse» er
ment å kunne omfatte både «alvorlige psykiske, somatiske og organiske sykdommer som
gir seg utslag på sinnet». Det har med andre ord ikke betydning hvilken diagnose
lovbryteren har eller hvordan tilstanden oppsto. Men jeg forstår forarbeidene slik at
lidelsen må ha en symptomtyngde som kan likestilles med psykosenes. Jeg har allerede
nevnt departementets uttalelse om at det kreves en massiv sykdom på sinnet. I samme
retning trekker drøftelsen på side 65 i proposisjonen. Departementet omtaler her tilstander
som gir «like inngripende og omfattende forstyrrelser» som psykoselidelsene, og hvor
«sykdommen har avgjørende innflytelse på virkelighetsforståelsen, tankeevnen og
funksjonsevnen».
(37) På side 77 betegner departementet utvidelsen til visse andre lidelser som marginal. Og på
side 229 omtaler departementet disse tilfellene som «grensetilfeller». Dette indikerer at det
er tale om en utvidelse som ikke er ment å få stor praktisk betydning. Departementet
«utelukker» på side 229 ikke at enkelte er så syke på grunn av sammensatte diagnoser at
grunnvilkåret er oppfylt. I denne formuleringen ligger det en åpning, men samtidig et
signal om at slike diagnoser sjelden vil oppfylle grunnvilkåret om sterkt avvikende
sinnstilstand.
(38) Personlighetsforstyrrelser faller utenfor begrepet «sterkt avvikende sinnstilstand», se
Prop. 154 L (2016−2017) punkt 4.9.3 side 76−77. Departementet begrunner dette blant
annet med at «man til alle tider har holdt psykopater, personer med
personlighetsforstyrrelser som innebærer overfladisk følelsesliv, herunder manglende
empati og ansvarsfølelse, strafferettslig ansvarlige for sine handlinger».
(39) Jeg oppsummerer min forståelse av grunnvilkåret «sterkt avvikende sinnstilstand» slik:
Begrepet omfatter først og fremst de aktive psykosene, men også andre lidelser med
tilsvarende symptomtyngde kan unntaksvis oppfylle vilkåret. Sykdommen må ha en
avgjørende innflytelse på virkelighetsforståelsen for å være omfattet – det må være tale om
en massiv sykdom på sinnet. Personlighetsforstyrrelser faller utenfor.
Utilregnelighetsvurderingen
(40) Som nevnt medfører ikke en sterkt avvikende sinnstilstand uten videre at lovbryteren
mangler skyldevne. Det er i tillegg et vilkår at vedkommende er «utilregnelig på grunn av»
denne sinnstilstanden. Ved vurderingen skal det legges vekt på «graden av svikt i
virkelighetsforståelse og funksjonsevne», jf. tredje ledd.
HR-2023-1243-A, (sak nr. 23-036176STR-HRET)

9
(41) Jeg viser først til departementets overordnede drøftelser i Prop. 154 L (2016−2017)
punkt 4.7.3 på side 54−55. Departementet nevner tilfellene hvor realitetsbristen er så
«altovergripende, personen har så sterke symptomer og er så dårlig at vedkommende ikke
kan klandres for sine handlinger». Deretter heter det:
«Det er ikke en hvilken som helst psykose som bør frita for straff, men den som virker
invalidiserende på lovbryteren og gjør at han mangler evne til å analysere
totalsituasjonen på handlingstidspunktet. Den grunnleggende realitetsbristen bør være
avgjørende, og i slike tilfeller vil det ofte også foreligge manglende funksjonsevne.»
(42) Departementet presiserer i fortsettelsen at det avgjørende vil være om tilstanden på
handlingstidspunktet er så alvorlig at den har en innvirkning på forståelsen av omverdenen.
Det kreves derimot ikke bevis for at sinnstilstanden har virket inn på den aktuelle
handlingen. Med andre ord er det ikke et vilkår for utilregnelighet at det er
årsakssammenheng mellom tilstanden og handlingen.
(43) I de spesielle merknadene til § 20 i proposisjonen side 229 slår departementet fast at
symptomtyngden på handlingstidspunktet er avgjørende for om lovbryteren anses å være
utilregnelig. Det må vurderes konkret i hvilken grad tilstanden, eller kombinasjonen av
tilstander, hadde innvirkning på funksjonsevnen og virkelighetsforståelsen.
(44) Om begrepet «svikt i virkelighetsforståelse» uttaler departementet at det tilsvarer
formuleringen foreslått av utvalget i NOU 2014: 10 – «manglende evne til å forstå sitt
forhold til omverdenen». Det vises til at dette er et sentralt kjennetegn ved psykosene. Jeg
forstår dette slik at det må foreligge en svikt som kan likestilles med den som psykosene
gir.
(45) Ved utilregnelighetsvurderingen skal det også legges vekt på svikt i funksjonsevnen. På
side 229−230 i proposisjonen uttaler departementet at begrepet er ment å omfatte både
dagligdags, sosial og kognitiv funksjon. Dagligdags funksjon beskrives som evne til å kle
på seg, pusse tennene, være i jobb mv. Sosial funksjon kan eksempelvis være evne til å
delta i sosiale aktiviteter og sosiale relasjoner med andre. Departementet uttaler at kognitiv
funksjon omfatter «evne til læring, oppmerksomhet, tenkning, hukommelse,
problemløsning, avgjørelser, resonnering, språk og kommunikasjon».
(46) Det er ikke klart hvilken betydning funksjonsevnen skal ha for vurderingen av om en
person med sterkt avvikende sinnstilstand, likevel skal anses tilregnelig. Forarbeidene gir
ikke noe helt entydig bilde. Imidlertid synes det å være på det rene at en vrangforestilling
ikke uten videre er nok. Mye taler for at det først og fremst er den kognitive og mentale
funksjonen som er av betydning for utilregnelighetsvurderingen etter § 20 andre ledd
bokstav a. Den dagligdagse og sosiale funksjonen står nok mer sentralt ved vurderingen av
om gjerningspersoner med psykisk utviklingshemming skal holdes ansvarlig for sine
handlinger, jf. bokstav c. Her viser jeg til drøftelsen i Prop. 154 L (2016−2017) punkt
4.11.4 side 88−89 og Gröning/Melle, Strafferettslig utilregnelighet: regelavklaring og
rolleavklaring, Jussens Venner vol. 57 side 428. Slik denne saken ligger an, ser jeg ikke
grunn til å drøfte dette nærmere.
(47) Forarbeidene klargjør derimot hvilke momenter som ikke er relevante i
utilregnelighetsvurderingen. På side 230 i proposisjonen presiserer departementet at det
ikke skal ha noen betydning om fengselsstraff eller særreaksjon anses mest hensiktsmessig.
Det skal heller ikke legges vekt på hensynet til allmennprevensjon, den alminnelige
HR-2023-1243-A, (sak nr. 23-036176STR-HRET)

10
rettsfølelse, i hvilken grad gjerningspersonen var påvirket av straffetrusselen eller at det
ikke utelukkende er et gode å bli erklært utilregnelig.
(48) Det overordnede veiledende utgangspunktet i utilregnelighetsvurderingen er «hvorvidt det
er rimelig og rettferdig å straffe tiltalte, sett hen til personens helsemessige tilstand på
handlingstidspunktet», se side 230 i proposisjonen.
(49) Etter dette forstår jeg det slik at utilregnelighet bare skal konstateres ved grunnleggende
realitetsbrister som gjør at gjerningspersonen mangler evnen til å analysere totalsituasjonen
på handlingstidspunktet. Vrangforestillinger medfører ikke uten videre utilregnelighet. Det
må – også i lys av tiltaltes funksjonsevne – vurderes konkret om det er rimelig og rettferdig
å anvende straff.
Var A utilregnelig på handlingstidpunktet?
(50) På bakgrunn av disse rettslige utgangspunktene tar jeg stilling til om A var utilregnelig da
han utførte handlingene som tiltalen gjelder. I tråd med lagmannsrettens enstemmige
konklusjon er utgangspunktet at han ikke var grunnleggende psykotisk. Spørsmålet blir da
om han var i en annen tilstand som oppfyller grunnvilkåret «sterkt avvikende
sinnstilstand».
(51) Selv om A ikke var grunnleggende psykotisk på handlingstidspunktet, har lagmannsretten
ikke utelukket at han under «sterkt stress» kan ha hatt én eller flere akutte og forbigående
psykoser under fengselsoppholdet i Litauen. Flertallet har imidlertid lagt til grunn at dette
ikke var situasjonen da han fremsatte truslene.
(52) Lagmannsretten har funnet det bevist at A i mange år har hatt en psykisk lidelse. Lidelsen
har vært preget av syns- og hørselshallusinasjoner og paranoide trekk. Symptomene har
likevel ikke vært så fremtredende og alvorlige at A har vært uten evne til å vurdere sitt
forhold til omverdenen.
(53) Symptomtyngden kan etter dette ikke sammenlignes med den som opptrer ved en aktiv
psykose. Som nevnt skal det mye til før grunnvilkåret om sterkt avvikende sinnstilstand er
oppfylt når lovbryteren ikke var psykotisk i rettslig forstand. Jeg kan ikke se at As
symptomer har hatt en så avgjørende innflytelse på virkelighetsforståelsen hans at lidelsen
når opp til lovens terskel. På handlingstidspunktet hadde han ikke en så massiv sykdom på
sinnet at sinnstilstanden kan betegnes som sterkt avvikende.
(54) Jeg legger til at lagmannsrettens flertall har bygget på at A har hatt en «meget alvorlig
personlighetsforstyrrelse». Som jeg har vært inne på, omfattes personlighetsforstyrrelsene
ikke av grunnvilkåret i straffeloven § 20 andre ledd bokstav a om sterkt avvikende
sinnstilstand.
(55) Når grunnvilkåret om sterkt avvikende sinnstilstand ikke er oppfylt, er det ikke aktuelt å
vurdere om A på grunn av sin tilstand var utilregnelig.
HR-2023-1243-A, (sak nr. 23-036176STR-HRET)

11
Konklusjon
(56) Jeg er etter dette kommet til at A var tilregnelig på tidspunktet for handlingene i tiltalen.
Lagmannsrettens frifinnende dom bygger på feil rettsanvendelse og må oppheves. Jeg
overlater til lagmannsretten å vurdere om det bør gjennomføres ny ankeforhandling, sml.
straffeprosessloven § 347.
(57) Jeg stemmer etter dette for denne
D O M :
Lagmannsrettens dom oppheves.
(58) Konstituert dommar Elsheim: Eg er i hovudsak og i resultatet samd med
førstvoterande.
(59) Dommer Ringnes: Likeså.
(60) Dommer Falkanger: Likeså.
(61) Justitiarius Øie: Likeså.
(62) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
Lagmannsrettens dom oppheves.
HR-2023-1243-A, (sak nr. 23-036176STR-HRET)