Sammendrag: Matningsdal, Støle, Utgård, Tjomsland og GjølstadA var dømt for å ha fremmet andres prostitusjon over en periode på ca. to år. Forbrytelsen hadde skjedd som ledd i virksomheten til en organisert kriminell gruppe, og for siste halvdel av perioden kom straffeloven § 60 a, som ble tilføyd 4. juli 2003, til anvendelse. I denne perioden hadde totalt ca. 60 prostituerte fra Ungarn til forskjellig tid blitt sendt til Oslo hvor de utførte virksomheten fra forskjellige leiligheter. Omsetningen i perioden utgjorde ca. 15 millioner kroner, og A hadde mottatt ca. 3,8 millioner av dette beløpet. Kvinnene reiste frivillig til Norge, og de var ikke fratatt sine reisepapirer. Lagmannsretten hadde imidlertid lagt til grunn at det var hard justis innad i organisasjonen. Det ble ikke tolerert at kvinnene hadde noe sosialt liv under oppholdet i Norge, og de fikk ikke lov til å starte for seg selv i konkurranse med As organisasjon.Tingretten satte straffen til fengsel i fire år og seks måneder. Den la til grunn at hans forklaring ikke gikk lenger enn det som fremkom av andre bevis i saken, og gav ikke "tilståelsesrabatt". Lagmannsretten fant derimot at forklaringen hadde hatt en viss betydning for etterforskningen og den senere behandlingen av saken, og reduserte straffen til fengsel i fire år. Begge parter anket til Høyesterett. Høyesterett uttalte at lovgiveren med tilføyelsen av straffeloven § 60 a hadde ønsket å oppnå en markert økning i straffenivået for enkelte personer ut over det som kunne følge av gradvise endringer som foretas i rettspraksis. A befant seg i kjerneområdet for de personene bestemmelsen tok sikte på. Høyesterett kom videre inn på hva som kan regnes som "uforbeholden tilståelse" i straffeloven § 59 andre ledd. Det følger av forarbeidene og av Rt. 2005 side 559 at vilkåret må forstås på samme måten som i straffeprosessloven § 248. I denne saken hadde A gitt en tilståelse som dekket det som formelt sett omfattes av skyldspørsmålet, men hans forklaring ville bare ha gitt grunnlag for å domfelle ham for en virksomhet som tilsvarte ca. 1/5 av hva som var funnet bevist. Dette reiste spørsmålet om § 59 andre ledd kommer direkte til anvendelse ved et slikt sprik mht. straffespørsmålet. Høyesterett uttalte at "forklaringen ikke omfattes direkte av straffeloven § 59 andre ledd med mindre den har et slikt innhold med hensyn til det påtalte forholdet at den ville ha gitt grunnlag for tilståelsesdom. Dette kan også være tilfellet dersom det foreligger et avvik av betydning med hensyn til omstendigheter som hører under straffespørsmålet." I denne saken var avviket så stort at denne reservasjonen kom til anvendelse. Forklaringen ble likevel tillagt en viss betydning ved straffutmålingen. Mht. straffenivå ble saken sammenlignet med Høyesteretts kjennelse av 7. februar 2006 i HR-2006-00222-A som gjelder grov menneskehandel etter straffeloven § 224, og hvor straffen ble satt til fengsel i fem år. Flertallet kom til at straffen passende kunne settes til fengsel i fire år og seks måneder, mens mindretallet, to dommere, stemte for at straffen skulle settes til fengsel i fire år.

Denne dom må bare
gjengis offentlig i
anonymisert form, jf.
domstolloven § 130.
NORGES HØYESTERETT
Den 30. mai 2006 avsa Høyesterett dom i
HR-2006-00905-A, (sak nr. 2006/77), straffesak, anke,
I.
Den offentlige påtalemyndighet (statsadvokat Jan F. Glent)
mot
A (advokat Erling O. Lyngtveit)
II.
A (advokat Erling O. Lyngtveit)
mot
Den offentlige påtalemyndighet (statsadvokat Jan F. Glent)
S T E M M E G I V N I N G :
(1) Dommer Matningsdal: Saken gjelder straffutmålingen for å ha fremmet andres
prostitusjon som ledd i virksomheten til en organisert kriminell gruppe, jf. straffeloven
§ 202 første ledd sammenholdt med lovens § 60 a.
(2) I straffesak mot seks tiltalte, herunder A, avsa Oslo tingrett den 9. juni 2005 dom som for
As vedkommende har denne domsslutning:
”3. A, f 00.00.66, dømmes for overtredelse av straffeloven § 202 første ledd
bokstav b og § 202 første ledd bokstav a jf. § 60 a, til en straff av fengsel i 4 –
fire – år og 6 – seks måneder. Til fradrag i straffen går 421 –
firehundreogtyveen – dager for utholdt varetekt.
4. A dømmes til å tåle inndragning til fordel for statskassen, jf. straffeloven § 34,
jf. § 37 d stor nok 1.500.000,- – kronerenmillionfemhundretusen – , herunder
Euro 34.830,68 – trettifiretusenåttehundreogtrettieuroogsekstiåttecent – , nok
29.000,- – kronertjuenitusen og usd 4 – firedollar – som er sikret gjennom
utlegg hos tyske myndigheter, samt nok 78.440,- –
kronersøttiåttetusenfirehundreogførti – , Euro 325,- –

2
trehundreogtjuefemeuro – og Huf 11.200,- – ungarskeforinter
ellevetusentohundre – som ble beslaglagt i Løvenskioldsgate 12 i Oslo.”
(3) Det bemerkes at domfellelsen for forbrytelse mot straffeloven § 202 første ledd bokstav b
omfatter perioden juni 2002 til 4. juli 2003. Bestemmelsen rammet den som ”fremmer
eller utnytter andres prostitusjon”. Domfellelsen for forbrytelse mot § 202 første ledd
bokstav a jf. § 60 a gjelder perioden 4. juli 2003 til mai 2004. Den sistnevnte
bestemmelsen om forhøyet straff for straffbare handlinger som er begått som ledd i
virksomheten til en organisert kriminell gruppe ble tilføyd 4. juli 2003, og trådte i kraft
samme dag. Samtidig ble § 202 endret.
(4) A anket tingrettens straffutmåling til Borgarting lagmannsrett. Inndragningsavgjørelsen
ble ikke påanket. Borgarting lagmannsrett avsa den 16. desember 2005 dom med denne
domsslutning:
”I Oslo tingretts dom av 9. juni 2005, gjøres den endring at A f. 21. juni 1966 dømmes til
en straff av fengsel i 4 – fire – år. Til fradrag i straffen går 611 – sekshundreogelleve –
dager for utholdt varetektsfengsel.”
(5) Dommen er avsagt under dissens, idet en av meddommerne stemte for å forkaste anken.
(6) Både påtalemyndigheten og domfelte har påanket lagmannsrettens straffutmåling til
Høyesterett. Høyesteretts kjæremålsutvalg har tillatt ankene fremmet.
Henvisningsbeslutningen fastsetter at ”lagmannsrettens bevisbedømmelse skal legges til
grunn for straffutmålingen”. For Høyesterett har påtalemyndigheten fastholdt sin tidligere
påstand om at straffen settes til fengsel i seks år.
(7) Jeg er kommet til at påtalemyndighetens anke må tas til følge, og at straffen bør settes til
fengsel i fire år og seks måneder.
(8) Domfelte, A, er 39 år gammel. Han er italiensk statsborger, men er bosatt i Tyskland. Det
er opplyst at han er straffedømt i Tyskland, men det foreligger ikke nærmere opplysninger
om hvilke overtredelser det er tale om.
(9) Tingretten, som lagmannsretten har sluttet seg til, la til grunn at den straffbare
virksomheten ble drevet fra fire forskjellige leiligheter i Oslo fra 1. juni 2002 til 25. mai
2004 da A ble pågrepet. Virksomheten ble stort sett drevet fra en leilighet om gangen,
men i desember 2002, januar 2003 samt de tre siste månedene fram til 25. mai 2004 ble
den drevet fra to leiligheter samtidig. Tingretten la følgende faktum til grunn:
”Retten legger videre til grunn at det var tale om minst et 60 talls kvinner som til
sammen har drevet prostitusjon fra disse leilighetene. … De fleste av kvinnene kom fra
Ungarn og forlot Norge igjen etter en kortere periode. …
Det er på det rene at man tilrettela for drift av prostitusjonsvirksomhet i stort omfang
og transport av kvinnene til Norge ved å bistå med tolking av hva de ungarske kvinnene
sa, ta imot deres ønsker om tid for å arbeide som prostituerte i Norge, avtale
arbeidsperiode med den enkelte, sette opp turnuslister, etablere leiligheter kvinnene
kunne arbeide ut fra, annonsere og sørge for nødvendig utstyr til leilighetene. … Ut fra
de tiltaltes forklaringer og fremlagte utskrifter fra internett, er det på det rene at
kvinnene ble annonsert med bilder på nettstedene … og … . Forklaringen til B [kvinnen
som hadde ansvaret for den daglige driften i Oslo, og som også ble dømt ved tingrettens
dom] og A viser at kvinnene måtte gi fra seg 50 % av inntekten i starten, senere 60 %.
…

3
Ut fra det foreliggende bevismaterialet må det legges til grunn at kvinnene reiste til
Norge for å prostituere seg i Oslo frivillig uten at noen av de tiltalte i saken tvang dem
til dette.”
(10) Om virksomhetens omfang la tingretten følgende til grunn:
”På bakgrunn av opplysningene fra de tiltalte og vitnene om inntjeningen i
virksomheten, sammenholdt med de foreliggende beslag, legger retten til grunn som
bevist at virksomheten genererte betydelige inntekter. … Det er tale om en total brutto
omsetning i størrelsesorden 15 millioner kroner. Total netto omsetning var ca.
6–7 millioner kroner etter fradrag for de prostituertes andel, husleie, utgifter til
’madam’ [den som hadde ansvaret for den daglige virksomheten i de ulike leilighetene
hvor det ble drevet prostitusjon], m.v. Det skal tilføyes at beregningen har en viss
sikkerhetsmargin i og med at man har gått ut fra laveste aktuelle antall kvinner på
hvert bordell. … Videre har man i beregningen benyttet noe avkortede tidsperioder.”
(11) Tingretten fant det som nevnt bevist at bordellvirksomheten skjedde som ledd i
virksomheten til en organisert kriminell gruppe, jf. straffeloven § 60 a. I den sammenheng
la den følgende til grunn:
”Det er i denne sammenheng lagt avgjørende vekt på at virksomheten åpenbart var
godt organisert med en klar arbeidsfordeling for de involverte, foregikk over lang tid og
impliserte flere personer i en organisasjon som hadde internasjonale forgreninger med
det hovedformål å fremme andres prostitusjon, noe som kan straffes med fengsel i mer
enn 3 år. Bl.a. var A en sentral bakmann i Tyskland og man hadde kontaktpersoner i
Ungarn som hjalp med å skaffe kvinner derfra, bl.a. … . Store pengebeløp ble i følge de
tiltaltes forklaringer og politiets beslag jevnlig sendt i retur til personer i Tyskland. Uten
at det er nødvendig for å konstatere at man har med en organisert kriminell gruppe å
gjøre, vil retten legge til at det må anses godtgjort at organisasjonen hadde tilknytning
til bordellvirksomhet i Italia. … .”
(12) Om As rolle uttaler tingretten:
”For As vedkommende finner retten bevist at han har forholdt seg som beskrevet i
tiltalen. I følge hans egen forklaring var det han som i samarbeid med C [en person av
gresk opprinnelse som ikke er tiltalt i saken] og B reiste til Oslo, undersøkte
mulighetene for å etablere en prostitusjonsvirksomhet og startet opp denne i Oslo. Han
var med ved å styre virksomheten i Oslo fra Tyskland, i perioder sammen med C. Han
gjorde dette bl.a. gjennom et stort antall telefonsamtaler med B, hvor han holdt seg
informert om virksomheten og instruerte henne om hva hun skulle gjøre for å drive
mest mulig effektivt. Han mottok sammen med D [hans kone som også er domfelt i
saken] daglige sms meldinger fra B med oppgave over hvor mye hver enkelt kvinne
hadde tjent på sin prostitusjon og holdt nøye rede på at han fikk sin andel av beløpene
de prostituerte tjente. Han var med på å initiere virksomheten ved alle de 4 stedene
tiltalen omfatter og ba B om å se etter et lokale for mulig bordellvirksomhet nærmere
svenskegrensen med tanke på det svenske markedet … Han hadde kontakter til
personer som kunne skaffe kvinner som var villige til å prostituere seg og bidro til å
skaffe ’madamer’ til bordellene. Det var A som tok beslutningen om ved to anledninger
å sende personer til Oslo for at disse skulle hindre kvinnene kalt E (EE), samt F og G, i å
drive selvstendig. Han instruerte B om hvordan hun skulle skaffe de nødvendige deler
til slagvåpen. Ut fra kommunikasjonskontrollen finner retten godtgjort at dette ble
gjort for å hindre at kvinner som hadde arbeidet for dem tidligere, etablerte egen
konkurrerende virksomhet. Samtalene etterlater heller ingen tvil om at han var innstilt
på at det var aktuelt å benytte maktmidler. For å hindre overgrep mot E måtte politiet
derfor varsle henne og hjelpe henne ut fra SAS hotellet bakveien. Overgrep mot F og Ga
ble forhindret ved at politiet pågrep B, H og en person til hos B.”

4
(13) Det foreligger ingen direkte sammenlignbar avgjørelse av Høyesterett om forbrytelse av
den art som vi her står overfor. Størst interesse har Høyesteretts kjennelse av 7. februar
2006 i HR-2006-00222-A. I denne saken ble straffen satt til fengsel i fem år for en
estlender som var funnet skyldig i seks tilfeller av grov menneskehandel etter straffeloven
§ 224 første jf. fjerde ledd, herunder ett tilfelle etter tredje ledd, idet en av kvinnene var
16 ½ år. Også i denne saken var straffeloven § 60 a anvendt.
(14) Selv om strafferammen i straffeloven § 202 første ledd og 224 første ledd er den samme,
er en forbrytelse mot § 224 åpenbart gjennomgående langt mer straffverdig enn en
forbrytelse mot § 202. Den nevnte dommen gjaldt dessuten grov menneskehandel. Men
også ved forbrytelse mot § 202 første ledd må det av allmennpreventive grunner reageres
strengt. Dette gjelder særlig når forbrytelsen er begått som ledd i virksomheten til en
organisert kriminell gruppe.
(15) Vår sak har et langt større omfang enn den nevnte saken både for så vidt gjelder antall
kvinner, tidsforløp og omsetning. Antallet kvinner er omtrent ti ganger høyere,
bruttoomsetningen er 15 millioner kroner mens den i den forrige saken utgjorde
1,8 millioner, og den straffbare virksomheten foregikk over en god del lenger tid fra fire
forskjellige leiligheter.
(16) Selv om kvinnene reiste frivillig til Norge for å prostituere seg, og heller ikke var fratatt
reisedokumentene, inneholder også vår sak betydelige elementer av tvang – til en viss
grad grensende til frihetsberøvelse. Lagmannsretten la til grunn at det var ”hard justis
innad i organisasjonen. Det fremgikk av Bs forklaringer til politiet at A forlangte at de
prostituerte ikke skulle ha et sosialt liv, og det ble ikke tolerert at de startet for seg selv i
konkurranse med As organisasjon.” I den sammenheng skjedde de trusselepisodene som
fremgår av sitatet i avsnitt 12 foran. Om disse tilfellene uttaler lagmannsretten at ”[i]
begge tilfelle ble det sendt folk fra Tyskland for å ta dem. I sistnevnte tilfelle fikk B i
oppdrag å skaffe slagvåpen som skulle benyttes mot konkurrentene. Episoden viser hvor
langt A var villig til å gå for å beskytte sin virksomhet.” Om Bs situasjon uttaler
lagmannsretten deretter:
”Et annet eksempel på den justisen som ble utøvd, er at B selv ikke fikk slutte som
’daglig leder’ i Oslo da hun ville reise tilbake til Tyskland. … Hun kom så langt at hun
kjøpte billett, men A gjorde det klart for henne at hun ikke fikk slutte. Hun visste for
mye og hadde for mange kontakter.”
(17) Virksomheten hadde en sterkt profesjonell karakter, og var lagt opp slik at det skulle være
vanskelig å avsløre A. Dette gav seg bl.a. utslag i at han lot andre underskrive
leiekontraktene for de leilighetene som ble brukt.
(18) Ved straffutmålingen har det stor betydning at A er funnet skyldig i overtredelse av
straffeloven § 60 a ved at forbrytelsen er begått som ledd i virksomheten til en organisert
kriminell gruppe. Selv om § 60 a ikke kommer til anvendelse for perioden fram til 4. juli
2003, har dette forholdet også betydning i skjerpende retning for dette tidsrommet,
jf. eksempelvis avgjørelsen i Rt. 2003 side 484. Men for perioden etter 4. juli 2003, hvor
ca. halvparten av den forbryterske virksomheten har foregått, har dette forholdet i kraft av
lovendringen langt større betydning. Forarbeidene, Ot.prp. nr. 62 (2002–2003) side 50,
viser at lovgiveren for enkelte personer som omfattes av § 60 a ønsket en markert økning
i straffenivået ut over det som kunne følge av gradvise endringer som foretas i
rettspraksis. Om anvendelsen av bestemmelsen uttales det på side 93 andre spalte:

5
”Bestemmelsen åpner adgang til å skjerpe straffen ved organisert kriminalitet, men
pålegger ingen plikt. Retten må i det enkelte tilfelle fastsette en straff som er rimelig og
rettferdig. Hvorvidt straffen skal skjerpes, vil særlig bero på hvilken rolle den siktede
har hatt i den organiserte kriminelle gruppen. Et hovedformål er å straffe bakmennene
i organisert kriminalitet og andre sentrale aktører strengt. Overfor disse gruppene
mener departementet at det for flere forbrytelsestyper kan være behov for å skjerpe
straffen vesentlig i forhold til gjeldende praksis. … Omfanget av den organiserte
kriminaliteten vil være et annet sentralt moment.”
(19) Sitatet viser at A er i kjerneområdet for de tilfeller bestemmelsen tok sikte på. Eller som
lagmannsretten uttaler:
”A har hatt en helt sentral rolle i den kriminelle organisasjonen som sto bak
prostitusjonen. Han var initiativtaker, pådriver og hovedperson når det gjelder
planlegging, organisering og styring av hallikvirksomheten.”
(20) Virksomheten var dessuten internasjonal.
(21) Ved bevisførselen for at virksomheten omfattes av straffeloven § 60 a, var det for begge
instanser bevisførsel om at A også skal ha vært involvert i ulovlig bordellvirksomhet i
Italia. Begge instansene fant dette bevist. For Høyesterett har forsvareren reist prinsipielle
innvendinger mot denne bevisførselen ved at det ble tillatt dokumentert en politirapport
fra italiensk politi. Jeg finner ikke grunn til å gå nærmere inn på dette forholdet, da det
etter min mening er uten betydning for om forholdet rammes av § 60 a og for
straffutmålingen.
(22) Et spørsmål i saken har vært om bestemmelsen i straffeloven § 59 andre ledd om
”tilståelsesrabatt” kommer til anvendelse. Lagmannsrettens flertall reduserte
fengselsstraffen med seks måneder under henvisning til ”prinsippet i straffeloven § 59
andre ledd”. Jeg forstår utsagnet slik at lagmannsretten kom til at det ikke var grunnlag
for direkte anvendelse av § 59 andre ledd, idet det ikke forelå noen uforbeholden
tilståelse.
(23) Dette standpunktet er jeg enig i. I Ot.prp. nr. 81 (1999–2000) side 44 første spalte uttales
det at ”[u]ttrykket ’uforbeholden tilståelse’ skal forstås på samme måte som i
straffeprosessloven § 248 om dom i forhørsrett”. Dette er fulgt opp i Rt. 2005 side 559 i
avsnitt 18.
(24) Jeg forstår tingrettens og lagmannsrettens dommer slik at A har erkjent handlinger som
oppfylte minstekravene for å domfelle ham etter de aktuelle straffebudene. Men etter min
mening er ikke dette uten videre tilstrekkelig til at det foreligger en ”uforbeholden
tilståelse”: Rt. 1992 side 1466 gjelder den tidligere bestemmelsen i straffeprosessloven
§ 6 som gav herreds- og byretten kompetanse til ved ”uforbeholden tilståelse” å behandle
straffesaker med strafferamme fengsel inntil ti år. Høyesterett kom her til at når tiltalen og
domfellelsen gjaldt et kvantum på 15 kg hasj, kunne ikke en erkjennelse av å ha hatt
befatning med åtte kg regnes som uforbeholden tilståelse. Under henvisning til denne
avgjørelsen uttaler Andenæs i Norsk Straffeprosess bind I (2000) side 414 blant annet at
”[h]ar dommeren inntrykk av at siktede bevisst forsøker å redusere omfanget av sin
straffeskyld, vil det ikke være riktig å avsi dom i forhørsrett. I et slikt tilfelle kan man
neppe si at tilståelsen er uforbeholden.” Denne forståelsen av hva som kan regnes som
”uforbeholden tilståelse” er jeg enig i.

6
(25) Etter min mening må henvisningen i forarbeidene til straffeprosessloven § 248 forstås slik
at forklaringen ikke omfattes direkte av straffeloven § 59 andre ledd med mindre den har
et slikt innhold med hensyn til det påtalte forholdet at den ville ha gitt grunnlag for
tilståelsesdom. Dette kan også være tilfellet dersom det foreligger et avvik av betydning
mellom forklaringen og siktelsen/tiltalebeslutningen med hensyn til omstendigheter som
hører under straffespørsmålet.
(26) I vår sak kommer denne reservasjonen til anvendelse: Ved behandlingen av
inndragningskravet la tingretten til grunn at A hadde mottatt et brutto utbytte på ca. 3,8
millioner kroner, og at han hadde hatt en fortjeneste på ca. tre millioner kroner. Hans
forklaring var at han hadde tjent mellom 50 og 80 tusen euro på virksomheten i Norge –
altså ca. 1/5 av det tingretten fant bevist at han hadde tjent. Det er åpenbart at dersom
denne forklaringen hadde blitt lagt til grunn, ville domfellelsen ha omfattet en atskillig
mindre omfattende virksomhet enn det som er lagt til grunn. Straffen ville dermed ha blitt
betydelig lavere. Hans forklaring hadde dermed klart ikke gitt grunnlag for å avsi
tilståelsesdom.
(27) Selv om en forklaring ikke omfattes direkte av § 59 andre ledd, vil den likevel kunne
tillegges en viss vekt ved straffutmålingen. Tingretten, som hadde en langt mer
omfattende bevisførsel enn lagmannsretten, uttaler at ”hans erkjennelse ikke går lenger
enn hva som fremkommer av andre bevis i saken”. Dersom dette legges til grunn, kan jeg
ikke se at det ville være grunnlag for redusert straff som følge av hans forklaring.
Lagmannsrettens flertall la imidlertid til grunn at ”det var av en viss betydning for
politiets etterforskning og den senere behandling av saken, at A bekreftet at han hadde
deltatt i bordellvirksomheten og forklarte seg om dette”. Selv om betydningen ikke er
nærmere konkretisert, har jeg ikke grunnlag for å fravike dette, jf. at lagmannsrettens
bevisbedømmelse ifølge kjæremålsutvalgets beslutning skal legges til grunn for
straffutmålingen. Jeg tillegger dermed hans innrømmelser en viss betydning.
(28) Jeg er etter dette kommet til at straffen passende kan settes til fengsel i fire år og seks
måneder.
(29) Partene er enige om at varetektsfradraget er 776 dager.
(30) Jeg stemmer for denne
D O M:
1. I lagmannsrettens dom gjøres den endring at straffen settes til fengsel i 4 – fire –
år og 6 – seks – måneder.
2. I den utmålte straffen gjøres det et fradrag på 776 – sjuhundreogsyttiseks – dager
for varetektsfengsel.
(31) Dommer Støle: Jeg er kommet til at ankene bør forkastes.

7
(32) Jeg er enig med førstvoterende i at vår sak ligger i kjerneområdet for anvendelsen av
straffeloven § 60 a, at virksomheten hadde en profesjonell karakter og et betydelig
omfang, og at det derfor er grunn til å reagere strengt.
(33) Som førstvoterende ser jeg det videre slik at forbrytelser mot straffeloven § 224
gjennomgående vil være langt mer straffverdige enn forbrytelser mot § 202, og at dette
særlig må gjelde ved grov menneskehandel etter § 224 fjerde ledd. Men etter mitt syn må
den ulike straffverdigheten reflekteres i et ulikt straffenivå, og dette må også gjelde når de
straffbare handlinger er utøvet som ledd i virksomheten til en organisert kriminell gruppe,
jf. straffeloven § 60 a. Innledningsvis bemerker jeg at den straffbare handling etter § 202
bokstav a består i at lovovertrederen ”fremmer andres prostitusjon”, mens grunndeliktet
etter § 224 om menneskehandel beskriver den straffbare handling som det at man ”ved
vold, trusler, misbruk av sårbar situasjon eller annen utilbørlig atferd utnytter en person til
prostitusjon eller andre seksuelle formål”. Strafferammen er for begge de her nevnte
kategorier lovovertredelser fengsel inntil 5 år, og i kombinasjon med anvendelse av
straffeloven § 60 a fengsel i inntil 10 år. Forbrytelser mot straffeloven § 224 første ledd
jf. fjerde ledd om grov menneskehandel straffes med inntil 10 års fengsel, og
strafferammen er 15 år dersom straffeloven § 60 a kommer til anvendelse. Ved
avgjørelsen av om overtredelsen skal anses som grov menneskehandel skal det ”særlig
legges vekt på om den som ble utsatt for handlingen, var under 18 år eller om det ble
brukt grov vold eller tvang eller om handlingen ga betydelig utbytte”.
(34) Ved Høyesteretts kjennelse 7. februar 2006 i HR-2006-00222-A ble som nevnt av
førstvoterende en person som hadde vært sentral i oppbyggingen og driften av
virksomheten dømt til en straff av fengsel i fem år for flere tilfeller av grov
menneskehandel. Om de konkrete omstendigheter i den saken viser jeg til det som er
gjengitt fra lagmannsrettens premisser i Høyesteretts kjennelse, avsnitt 43. Både den
domfelte og påtalemyndigheten hadde her anket over straffutmålingen, men ankene ble
forkastet. Som nevnt var også dette en sak der straffeloven § 60 a om organisert
kriminalitet ble anvendt.
(35) Førstvoterende har gjengitt nokså omfattende fra lagmannsrettens premisser i vår sak. Jeg
finner det riktig å supplere med et avsnitt der forholdet til straffeloven § 224 om
menneskehandel kommenteres:
”Påtalemyndigheten har anført at forholdet i saken ligger nær opp til menneskehandel,
jf. straffeloven § 224. Det er imidlertid på det rene at det ikke er benyttet vold eller
trusler mot de prostituerte. Det fremgår ikke av tingrettens dom at kvinnene var i en
spesielt sårbar situasjon som A og de andre har utnyttet, selv om flere var fra Øst-
Europa. Det er heller ikke for lagmannsretten ført beviser i denne retning. De fleste
kvinnene i den foreliggende saken synes å ha vært profesjonelle prostituerte som drev
sin virksomhet i flere land, også land hvor A sin organisasjon ikke drev bordeller. De
har reist uten følge i de fleste tilfellene og det er ikke ført bevis for at de noen gang er
fratatt sine reisedokumenter. De er imidlertid utnyttet økonomisk siden de måtte avgi
60 % av det de tjente, men det er ikke tilstrekkelig til å karakterisere forholdet som
liggende nær opp til menneskehandel.”
(36) Jeg kan ikke se at Høyesterett har grunnlag for å fravike det lagmannsretten her legger til
grunn på bakgrunn av en umiddelbar bevisførsel.

8
(37) Jeg er ellers enig med førstvoterende i at domfeltes forklaring ikke omfattes direkte av
straffeloven § 59 andre ledd, men at hans innrømmelser bør tillegges en viss betydning
ved straffutmålingen.
(38) En straff av fengsel i 4 år som fastsatt av lagmannsretten er etter mitt syn passende
hensett til Høyesteretts avgjørelse i saken om grov menneskehandel fra februar i år.
(39) Dommar Utgård: Eg er i det hovudsaklege og i resultatet einig med
annanvoterande, dommar Støle.
(40) Dommer Tjomsland: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende, dommer Matningsdal.
(41) Dommer Gjølstad: Likeså.
(42) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
1. I lagmannsrettens dom gjøres den endring at straffen settes til fengsel i 4 – fire –
år og 6 – seks – måneder.
2. I den utmålte straffen gjøres det et fradrag på 776 – sjuhundreogsyttiseks – dager
for varetektsfengsel.