Dato: 2022-12-22

Sammendrag: I forbindelse med byggingen av nytt regjeringskvartal har staten ekspropriert vei- og parkgrunn fra Oslo kommune. Nærmeste nabo til de avståtte arealene er gamle Deichmanske hovedbibliotek, og som også har vært eid av kommunen inntil det ble solgt. Kommunen mener at byggevirksomheten og de permanente sikringstiltakene som skal på plass rundt regjeringskvartalet, skaper ulemper for bruken av den tidligere bibliotekbygningen, og at dette har redusert salgsverdien. Kommunen krever at staten skal erstatte verdireduksjonen, og at domstolene skal ta stilling til kravet som ledd i et pågående ekspropriasjonsskjønn, noe staten motsetter seg. Foreløpig skal domstolene bare ta stilling til om kravet kan fremmes som ledd i skjønnsprosessen. Alternativet er at kravet må fremmes som et alminnelig søksmål. Valget av prosessform har betydning for sakskostnadsansvaret. I et ekspropriasjonsskjønn må eksproprianten, i dette tilfellet staten, betale motpartens ‒ ekspropriatens ‒ sakskostnader uansett utfall. Tingretten og lagmannsretten har tillatt at kravet fremmes i skjønnet.

Det avgjørende for om kravet kan fremmes, er om det området som ekspropriaten fortsatt sitter med, utgjør «attverande eigedom» i forhold til det avståtte arealet. Høyesterett skulle bare ta stilling til den generelle tolkningen av uttrykket «attverande eigedom», ikke om Oslo kommune faktisk kan få fremmet sitt krav i skjønnet. De avståtte arealene og arealet som den tidligere bibliotekbygningen står på, har ulike gårds- og bruksnummer. Det sentrale spørsmålet for Høyesterett var i hvilken grad ett gårds- og bruksnummer kan være «attverande eigedom» for et annet gårds- og bruksnummer. Høyesterett la, i likhet med tingretten og lagmannsretten, til grunn at det kan være tilfellet dersom de ulike arealene må anses som en driftsenhet. Som utgangspunkt var det likevel unaturlig å anse en vei åpen for allmenn ferdsel som del av samme driftsenhet som en bygning langs veien. Høyesterett opphevet lagmannsrettens avgjørelse. Lagmannsretten må nå ta stilling til spørsmålet på nytt basert på Høyesteretts lovforståelse.

Avgjørelsen gir avklaring om hvordan uttrykket «attverande eigedom» skal forstås i saker om ekspropriasjonsskjønn.

K J E N N E L S E
avsagt 22. desember 2022 av Høyesterett i avdeling med
dommer Hilde Indreberg
dommer Henrik Bull
dommer Wenche Elizabeth Arntzen
dommer Espen Bergh
dommer Kine Steinsvik
HR-2022-2479-A, (sak nr. 22-056174SIV-HRET)
Anke over Borgarting lagmannsretts kjennelse 24. februar 2022
Staten v/Kommunal- og distriktsdepartementet (Regjeringsadvokaten
v/advokat Karen Mellingen)
mot
Oslo kommune (Kommuneadvokaten i Oslo
v/advokat Johannes Alois Eriksen
– til prøve)

2
S T E M M E G I V N I N G
(1) Dommer Bull:
Sakens spørsmål og bakgrunn
(2) Saken gjelder spørsmål om avvisning av et erstatningskrav som er fremmet i et
ekspropriasjonsskjønn. Det Høyesterett skal ta stilling til, er tolkningen av uttrykket
«attverande eigedom» i § 8 i lov om vederlag ved oreigning av fast eigedom ‒
vederlagsloven.
(3) I forbindelse med byggingen av nytt regjeringskvartal i Oslo er det vedtatt en statlig
reguleringsplan for området. Til gjennomføring av planen er det i medhold av plan- og
bygningsloven § 16-2 annet ledd vedtatt å ekspropriere park- og veiareal rundt
regjeringskvartalet. Av sikkerhetsgrunner ønsker staten å være eier av disse arealene, der
det skal etableres fysiske sikringstiltak ‒ perimetersikring ‒ blant annet i form av sluser
som bare kontrollerte kjøretøyer slipper gjennom. Ekspropriasjonsvedtaket retter seg mot
Oslo kommune som grunneier.
(4) Oslo kommune har ikke hatt innsigelser mot at ekspropriasjonsskjønnet fremmes, og
skjønnet er derfor avgrenset til å gjelde erstatningsfastsettelsen. Under saksforberedelsen er
det oppnådd enighet om alle krav med ett unntak: krav om erstatning for anført redusert
salgsverdi av gamle Deichmanske hovedbibliotek. Ifølge Oslo kommune er salgsverdien
redusert, dels som følge av de ulemper anleggsarbeidene medfører ‒ bygningen ligger tett
opp til regjeringskvartalet ‒ og dels som følge av at perimetersikringen vil påvirke normal
bruk av en nedkjørsel til varelevering og innendørs parkering i bygningens kjeller.
(5) Partene er uenige om dette erstatningskravet kan fremmes som et krav i skjønnet. Oslo
kommune krever det fremmet, mens staten mener at det skal avvises. Det avgjørende er om
kravet gjelder vederlag for ulempe på «attverande eigedom», jf. vederlagsloven § 8. I så
fall kan det fremmes i skjønnet. Spørsmålet har oppstått fordi det avståtte arealet utgjør
andre gårds- og bruksnummer enn det arealet som bygningen står på.
(6) Spørsmålet om kravet kan behandles i skjønnsprosessens former eller må fremmes
gjennom et ordinært sivilt søksmål, har i denne sammenheng først og fremst betydning for
sakskostnadsansvaret. Dersom kravet kan behandles som et krav i skjønn, skal saksøkeren
‒ her staten som ekspropriant ‒ erstatte saksøktes ‒ kommunen som ekspropriats ‒
nødvendige utgifter i anledning saken, jf. skjønnsprosessloven § 54. Hvis kommunen må
fremme kravet gjennom et vanlig søksmål, gjelder tvistelovens alminnelige
sakskostnadsregler.
(7) Med tilslutning fra partene besluttet Oslo tingrett at saken skulle deles slik at
avvisningsspørsmålet skulle avgjøres særskilt, jf. skjønnsprosessloven § 2 jf. tvisteloven
§ 16-1. Den 2. november 2021 avsa Oslo tingrett kjennelse med slik slutning:
«Statens begjæring om avvisning av kommunens krav om erstatning for ulemper på
gnr. 208 bnr. 305 i Oslo kommune (gamle Deichmanske bibliotek), tas ikke til følge.»
HR-2022-2479-A, (sak nr. 22-056174SIV-HRET)

3
(8) Staten ved daværende Kommunal- og moderniseringsdepartementet anket til Borgarting
lagmannsrett, som 24. februar 2022 avsa kjennelse med slik slutning:
«1. Anken forkastes.
2. I sakskostnader for tingretten betaler staten v/Kommunal- og
moderniseringsdepartementet 61 750 – sekstientusensyvhundreogfemti –
kroner til Oslo kommune innen 2 – to – uker fra denne kjennelsen er forkynt.
3. I sakskostnader for lagmannsretten betaler staten v/Kommunal- og
moderniseringsdepartementet 39 000 – trettinitusen – kroner til Oslo
kommune innen 2 – to – uker fra denne kjennelsen er forkynt.»
(9) Staten ved nåværende Kommunal- og distriktsdepartementet har anket til Høyesterett.
Anken gjelder den generelle rettslige forståelsen av uttrykket «attverande eigedom» i
vederlagsloven § 8. Høyesteretts ankeutvalg besluttet 31. mai 2022 at ankesaken skal
avgjøres av Høyesterett i avdeling, jf. domstolloven § 5 første ledd annet punktum, og at
behandlingen skal følge de reglene som gjelder ved anke over dom, jf. tvisteloven
§ 30-9 fjerde ledd.
Partenes syn på saken
(10) Den ankende part ‒ staten ved Kommunal- og distriktsdepartementet ‒ har i korte trekk
gjort gjeldende:
(11) Uttrykket «attverande eigedom» i vederlagsloven § 8 betyr som utgangspunkt den delen av
et gårds- og bruksnummer som ikke blir ekspropriert. Ett gårds- og bruksnummer som
juridisk enhet er den vanlige forståelsen i norsk rett av hva som er én fast eiendom.
Rettspraksis om vederlagsloven § 8 bygger også på at dette er hovedregelen.
(12) I forarbeider og juridisk teori er det likevel lagt til grunn at flere gårds- og bruksnummer
med samme eier unntaksvis kan utgjøre én eiendom ved anvendelsen av vederlagsloven
§ 8, dersom de utgjør én «driftsenhet». Lagmannsretten har imidlertid lagt listen for lavt
når den lar det være avgjørende om de aktuelle gårds- og bruksnumrene drives uavhengig
av hverandre eller som en enhet, og overlater dette til en konkret skjønnsmessig vurdering
av den driftsmessige sammenhengen mellom arealene.
(13) Det avgjørende for om flere gårds- og bruksnumre med samme eier må anses som én
driftsenhet, og dermed én eiendom, må være om hele området har samme bruksformål.
Den betydningen som en vei åpen for allmenn ferdsel har for tilgang til en bygning som
ligger inntil veien, er dermed ikke tilstrekkelig til at bygningen og veistrekningen foran
bygningen kan anses som én driftsenhet.
(14) Med statens syn på tolkningen av vederlagsloven § 8 er det klart at det gårds- og
bruksnummer som gamle Deichmanske hovedbibliotek ligger på, ikke er «attverande
eigedom» av de eksproprierte gårds- og bruksnumrene. Høyesterett kan da avgjøre
avvisningsspørsmålet fremfor å oppheve lagmannsrettens kjennelse. Staten ved
Kommunal- og distriktsdepartementet nedlegger derfor slik påstand:
HR-2022-2479-A, (sak nr. 22-056174SIV-HRET)

4
«Skjønnssaken avvises for så vidt angår krav om erstatning for ulemper på
gnr. 208 bnr. 305 i Oslo kommune (gamle Deichman hovedbibliotek).»
(15) Ankemotparten ‒ Oslo kommune ‒ har i hovedtrekk anført:
(16) Lagmannsrettens tolkning av vederlagsloven § 8 er riktig.
(17) Det er ingen nødvendig sammenheng mellom eiendomsbegrepet i vederlagsloven § 8 og
det som utgjør ett gårds- og bruksnummer. Det avgjørende må være om det er en
driftsmessig eller funksjonell sammenheng mellom de aktuelle arealene, selv om de er
registrert som ulike gårds- og bruksnummer, slik lagmannsrettens har lagt til grunn. Det er
denne driftsmessige sammenhengen, basert på en konkret vurdering, som må være
avgjørende, ikke om driften på de ulike arealene har samme formål.
(18) Når kommunen eier bygninger inntil en kommunalt eid vei som er nødvendig for adkomst
til bygningen, og dermed bruken av den, er det naturlig å se bygningen og veien utenfor
som deler av samme driftsenhet selv om de ligger på ulike gårds- og bruksnummer.
Bygningen ligger dermed på «attverande eigedom» om veien foran eksproprieres. At veien
også har andre formål enn å være adkomst til bygningen, er ikke avgjørende.
(19) Skulle Høyesterett være uenig i lagmannsrettens generelle lovforståelse, er det uansett ikke
grunnlag for å avgjøre avvisningsspørsmålet.
(20) Oslo kommune har nedlagt slik påstand:
«Prinsipalt: Anken forkastes.
Subsidiært: Punkt 1 i lagmannsrettens kjennelse oppheves.
For begge tilfeller: Oslo kommune tilkjennes sakskostnader for Høyesterett.»
Mitt syn på saken
Høyesteretts kompetanse
(21) Lagmannsrettens kjennelse innebærer, i likhet med tingrettens avgjørelse, at kommunens
krav ble tillatt fremmet for tingretten. Høyesteretts kompetanse er da begrenset til å gjelde
lagmannsrettens saksbehandling og generelle rettslige forståelse av en skreven rettsregel,
jf. skjønnsprosessloven § 2 jf. tvisteloven § 30-6 bokstav b og c. Anken gjelder som nevnt
det siste.
Litt om faktum
(22) Selv om Høyesterett bare skal behandle den generelle rettslige forståelsen av
vederlagsloven § 8, er det likevel hensiktsmessig å gi et kort riss av faktum i saken.
(23) Den bygningen som huset gamle Deichmanske hovedbibliotek, ligger tett på
regjeringskvartalet, med hovedinngang mot regjeringskvartalet i sør. En gressplen mellom
den tidligere bibliotekbygningen og den såkalte Y-blokken i regjeringskvartalet, som er
HR-2022-2479-A, (sak nr. 22-056174SIV-HRET)

5
revet, er nå en del av anleggsområdet for det nye regjeringskvartalet. En gang- og
sykkelvei mellom veiene øst og vest for bygningen går fortsatt langsmed og helt inntil
fasaden og hovedinngangen på sørsiden av den tidligere bibliotekbygningen. Veien ligger
imidlertid, sammen med den tidligere plenen, på et annet gårds- og bruksnummer enn selve
bygningen. Grensen mellom de to gårds- og bruksnumrene faller altså sammen med
fasaden mot sør.
(24) I øst munner gang- og sykkelveien ut i en vei ‒ Grubbegata. Fra Grubbegata, rett ved siden
av sykkelveien, er det en nedkjørsel til bygningens varelevering og innendørs parkering.
Tilgangen til denne nedkjørselen vil bli vanskeliggjort av et anlegg i Grubbegata som
inngår i perimetersikringen for regjeringskvartalet. Veien er del av et tredje gårds- og
bruksnummer. Alle tre gårds- og bruksnumre tilhørte i utgangspunktet Oslo kommune,
men staten har altså ekspropriert fra de to gårds- og bruksnumrene som omfatter veiene.
Generelt om vederlagsloven § 8
(25) Vederlagsloven § 8 lyder slik:
«Eigaren skal ha vederlag for skade og ulempe på attverande eigedom, så langt dette
ikkje vert dekt av vederlaget for den eigedomen som vert avstått. Det skal likevel ikkje
gjevast vederlag for ulemper av allmenn karakter for eigedomar i distriktet, dersom
ulempene ikkje overstig det ein eigar eller rettshavar må finna seg i utan skadebot eller
vederlag etter grannelova eller forurensingslova.»
(26) Vederlagsloven gir regler om utmåling av ekspropriasjonserstatning. Paragraf 8 innebærer
imidlertid også en prosessuell regel om at ulemper som ikke gjelder «attverande eigedom»,
men andre eiendommer, ikke kan fremmes for skjønnet med mindre eksproprianten
samtykker, jf. skjønnsprosessloven § 4 første ledd om at skjønn kan forlanges når dette er
hjemlet ved lov eller overenskomst. Jeg viser til Rt-1990-20 på side 23, der dette slås fast.
(27) De krav som en eier av gjenværende eiendom kan fremme som ledd i et skjønn, omfatter
for det første ulemper som er en følge av selve grunnavståelsen, såkalte særulemper eller
avståelsesulemper. For det andre kan eieren av gjenværende eiendom på visse vilkår også
kreve at skjønnet skal behandle erstatningskrav knyttet til ulemper som skyldes det tiltaket
som det eksproprieres til, såkalte allmenne ulemper eller tiltaksulemper. Dette vil typisk
gjelde ulemper som følge av anleggsarbeider, støyplager, adkomstulemper og lignende. At
også slike krav kan fremmes, fremgår indirekte av § 8 annet punktum, der det heter at det
likevel ikke gis vederlag for ulemper av allmenn karakter for eiendommer i distriktet,
dersom de ikke overstiger det en eier eller rettighetshaver må finne seg i uten erstatning
eller vederlag etter granneloven eller forurensningsloven. Jeg viser til uttalelsene i
Rt-1998-1742 på side 1748 og HR-2016-1114-U. Men forutsetningen er altså at de
allmenne ulempene er «på attverande eigedom» etter grunnavståelsen. Krav om erstatning
for slike allmenne ulemper på andre eiendommer i strøket må fremmes ved søksmål etter
tvistelovens ordinære regler.
(28) Vederlagsloven legger her opp til en forskjellsbehandling av eieren av en gjenværende
eiendom og eierne av andre eiendommer, slik det uttrykkelig er uttalt i forarbeidene til
vederlagsloven, Ot.prp. nr. 50 (1982‒1983) på side 62. Et forslag i NOU 1993: 35 Lov om
skjønnsprosess om at også naboer som ikke selv hadde måttet avstå grunn, skulle kunne
kreve erstatning for allmenne ulemper ved skjønn, er ikke fulgt opp.
HR-2022-2479-A, (sak nr. 22-056174SIV-HRET)

6
(29) Jeg nevner for ordens skyld at staten og Oslo kommune er uenige om i hvilken grad
kommunens krav i denne saken gjelder særulemper eller allmenne ulemper. Det har
imidlertid ikke betydning for det spørsmålet som Høyesterett skal ta stilling til.
Nærmere om «attverande eigedom»
(30) Norsk rett har ingen generell og allmenngyldig definisjon av hva som utgjør én og samme
faste eiendom. Det vanlige er imidlertid å ta utgangspunkt i det som er registrert som ett
gårds- og bruksnummer. Jeg viser til Falkanger og Falkanger, Tingsrett, 9. utgave 2022,
side 83.
(31) I tråd med dette heter det i NOU 1981: 5 Fast eiendom. Prisregulering og
ekspropriasjonserstatning, punkt 3.2 på side 22:
«Med eiendomsenhet menes den fysisk avgrensede enhet som i grunnboken eller
annet eiendomsregister er gitt eget gards- og bruksnummer, eventuelt annen
registerbetegnelse (som f.eks. gate- eller vegnummer for byeiendommer).»
(32) NOU 1981: 5 inngår i forarbeidene til blant annet vederlagsloven.
(33) I avgjørelsen i Rt-1990-20 synes Høyesterett å ta utgangspunkt i denne forståelsen i en sak
som nettopp gjaldt vederlagsloven § 8. Her heter det innledningsvis at saken gjelder
skjønnsrettens kompetanse, og at spørsmålet er om lagmannsretten som overskjønnsrett
kunne avgjøre krav om ulempeerstatning «for to bruksnumre som det ikke ble ekspropriert
grunn eller rettigheter fra».
(34) En slik forståelse vil vel jevnt over også stemme med de reelle forholdene, ettersom
grensen mellom ulike bruksnumre gjerne har sammenheng med bruken av arealene.
(35) Inndelingen i gårds- og bruksnummer avspeiler imidlertid ikke alltid sammenhengen i de
reelle bruksforholdene slik de etter hvert har utviklet seg. I NOU 1981: 5 delte utvalget seg
i to når det gjaldt utformingen av det som ble § 8 i loven. Den såkalte Laake-fraksjonen
omtalte dette spørsmålet på side 197. Her heter det:
«Med uttrykksmåten «gjenværende del av eiendommen» er tatt sikte på å understreke
at det bare gis erstatning for ulemper som rammer den eiendom som direkte og fysisk
rammes av ekspropriasjonsinngrepet. Om samme person eier flere eiendommer, kan
disse (f.eks. i forbindelse med avbrutte driftsveger) bli betraktet som én eiendom.
Men situasjonen kan være at eiendommene er innkjøpt og drives uavhengig av
hverandre. Det synes f.eks. lite rimelig at eieren skal kunne kreve erstatning for
støyulempe for sin villatomt, som i seg selv er fysisk uberørt av
ekspropriasjonstiltaket, fordi han eier en forretningstomt i 500 m avstand som blir
berørt av ekspropriasjonstiltaket.»
(36) Her åpnes det for at «flere eiendommer» ‒ typisk flere gårds- og bruksnummer ‒ kan måtte
betraktes som én eiendom, altså slik at det fortsatt kan være tale om en gjenværende del av
eiendommen selv om denne delen har et annet gårds- og bruksnummer enn den delen av
eiendommen som det er ekspropriert grunn fra.
HR-2022-2479-A, (sak nr. 22-056174SIV-HRET)

7
(37) Direkte gjelder vel uttalelsen bestemmelsens materielle side ‒ når kan et krav om
ulempeerstatning for gjenværende eiendom føre frem? Uttalelsen forutsetter imidlertid at
kravet kan fremmes i skjønnet.
(38) Den andre fraksjonen, Danielsen-fraksjonen, nøyde seg med å foreslå samme ordlyd som i
den tidligere ekspropriasjonserstatningsloven fra 1973 uten å kommentere dette eller andre
tolkningsspørsmål knyttet til bestemmelsen.
(39) I Ot.prp. nr. 50 (1982‒1983) side 61‒62 fulgte departementet Danielsen-fraksjonens
forslag om å beholde den tidligere ordlyden. Departementet gjenga imidlertid det som jeg
har sitert fra Laake-fraksjonen, og uttalte:
«Departementet mener også at det er tilstrekkelig klart ut fra gjeldende bestemmelse at
erstatning for ulemper bare kan kreves for de av ekspropriatens eiendommer som er
direkte fysisk berørt av inngrepet, jfr. uttrykket «gjenværende». Spørsmålet om
erstatning for ulemper på andre eiendommer må avgjøres ved søksmål etter
grannelovens regler, enten eiendommene tilhører ekspropriaten eller andre. …
Departementet har heller ikke funnet grunn til å ta opp de øvrige forslag til endring av
gjeldende lov § 7 som er foreslått av medlemmene Laake m.fl. De endringer som er
foreslått, er ikke ifølge motivene ment å gi uttrykk for annet enn presiseringer av det
som allerede følger av ordlyden i gjeldende lov sammenholdt med rettspraksis.
Rettspraksis har etter departementets syn i stor grad avklart de spørsmål som de
nevnte medlemmer her tar opp. Endring av lovteksten kan da virke kompliserende og
gi opphav til nye tvilsspørsmål. Departementet går derfor i likhet med
utvalgsmedlemmene Danielsen m.fl. inn for at bestemmelsen om erstatning for
ulemper gis samme utforming som i gjeldende lov.»
(40) Departementet understreker altså at erstatning for ulemper bare kan kreves for de av
ekspropriatens eiendommer som er direkte fysisk berørt av inngrepet, men tar ikke avstand
fra at den gjenværende delen av eiendommen kan ligge på et annet gårds- og bruksnummer
enn den delen som det eksproprieres fra. Det er naturlig å oppfatte departementet slik at det
mente Laake-fraksjonen i det store og hele ga uttrykk for det som uansett måtte anses som
gjeldende rett, også på dette punkt.
(41) Slik har også juridisk teori oppfattet det. Jeg viser til Stordrange og Lyngholt,
Ekspropriasjonserstatningslova ‒ (orvl.), lovkommentar, Juridika, à jour per 1. september
2018, kommentarer til § 8 punkt IV, og Pedersen mfl., Ekspropriasjon ‒ særlig etter
plan- og bygningsloven, 1990, side 278. Begge fremstillingene legger Laake-fraksjonens
syn til grunn og bruker ordet «driftsenhet» for å beskrive situasjonen der flere gårds- og
bruksnumre må betraktes som én eiendom ved anvendelsen av vederlagsloven § 8.
(42) Også jeg mener at dette må være uttrykk for gjeldende rett. Staten bestrider da heller ikke
dette utgangspunktet. Uenigheten mellom staten og Oslo kommune gjelder de nærmere
vilkårene for at et gårds- og bruksnummer kan anses som gjenværende eiendom av et annet
gårds- og bruksnummer.
(43) Høyesteretts praksis gir ikke noe klart svar. Som nevnt var riktignok spørsmålet i saken i
Rt-1990-20 om det kunne kreves ulempeerstatning for to bruksnumre som det ikke ble
ekspropriert grunn fra. En av anførslene fra grunneiernes side var at de ulike bruksnumrene
HR-2022-2479-A, (sak nr. 22-056174SIV-HRET)

8
som de eide, utgjorde én driftsenhet. Saken gjaldt krav om ulempeerstatning for to
boligeiendommer som i sin tid var utskilt fra en tredje boligeiendom bestående av to
bruksnumre som begge måtte avstå grunn ved ekspropriasjonen. Da overskjønnet skulle
avholdes, var eierne av de to utskilte bruksnumrene blitt eiere av den tredje
boligeiendommen. Høyesterett uttalte at det «kan ikke være tvilsomt» at de to utskilte
bruksnumrene måtte anses som «andre eiendommer» enn den eiendommen de var utskilt
fra, og kommenterte ikke anførselen om «driftsenhet». Det siste skyldes antakelig at
Høyesterett fant det åpenbart at boligeiendommene ikke utgjorde én driftsenhet.
(44) Som jeg også har nevnt, ga Laake-fraksjonen et par eksempler for å illustrere poenget om
at et separat gårds- og bruksnummer kan være «attverande eigedom». Eksemplet med
villatomten og forretningstomten med 500 meters avstand må imidlertid være ment som et
opplagt eksempel på hva som ikke er «attverande eigedom», ikke som et grensetilfelle. Det
er likevel mulig å forstå eksemplet slik at ulike bruksformål ‒ i eksemplet bolig kontra
forretningsdrift ‒ er relevant for vurderingen. Saksforholdet i Rt-1990-20 viser imidlertid
at samme bruksformål ‒ i det tilfellet bolig ‒ ikke nødvendigvis fører til at man står overfor
én eiendom. Det må foretas en konkret vurdering av den funksjonelle sammenhengen
mellom arealene som er adskilte gårds- og bruksnumre.
(45) Eksemplet motsatt vei ‒ «flere eiendommer» med «avbrutte driftsveier» mellom seg ‒
viser at behovet for adkomst er relevant. Man må vel også her underforstå en forutsetning
om at de aktuelle arealene inngår i en driftsmessig enhet.
(46) Jeg kan ikke se at juridisk teori gir ytterligere bidrag til en nærmere grensedragning.
Stordrange og Lyngholt, Ekspropriasjonserstatningslova ‒ (orvl.), som jeg allerede har vist
til, skiller i punkt IV i sine kommentarer til § 8 mellom arealer som «blir drevet som en
enhet» og «flere eiendommer hvor det ikke er noen sammenheng i driften». Pedersen mfl.,
Ekspropriasjon ‒ særlig etter plan- og bygningsloven, som jeg også har vist til tidligere,
skiller på side 278 mellom det som er «en driftsenhet», og det som er «selvstendige
bruksenheter», uten å kommentere nærmere.
(47) Oslo kommune har pekt på at skjønnsprosesslovens regel om at saksøker skal bære
saksøktes sakskostnader, har en side mot kravet i Grunnloven § 105 om full erstatning ved
ekspropriasjon. Jeg har imidlertid vanskelig for å se at man kan komme i strid med
Grunnloven ved å tolke uttrykket «attverande eigdom» i vederlagsloven § 8 innenfor det
tolkningsrommet som ordet «driftsenhet» åpner for. Det er heller ikke anført.
(48) Staten har fremhevet tre hensyn som etter statens mening tilsier en restriktiv forståelse av
«attverande eigedom» i de tilfellene der det er tale om å se flere gårds- og bruksnummer
som del av samme eiendom.
(49) Det er for det første vist til at likhetshensyn tilsier at gårds- og bruksnumre som ligger til
det gårds- og bruksnummeret som det eksproprieres fra, bør behandles likt uavhengig av
om gårds- og bruksnumrene har samme eller ulike eiere. Har de ulike eiere, er det klart at
eieren av det tilstøtende gårds- og bruksnummeret ikke kan kreve ulempeerstatning fastsatt
ved skjønn. Til det har kommunen innvendt at det er lovgivningen selv som her i
utgangspunktet gjør forskjell ved å la eieren av «attverande eigedom» fremme krav om
erstatning for allmenne ulemper ‒ tiltaksulemper ‒ ved skjønn, mens naboer, som kan være
like sterkt eller sterkere berørt, ikke kan det. Jeg er enig i at dette svekker statens argument.
HR-2022-2479-A, (sak nr. 22-056174SIV-HRET)

9
(50) Staten har videre vist til at krav om erstatning for allmenne ulemper kan reise kompliserte
spørsmål som det er ressurskrevende å utrede. Etter statens syn tilsier hensynet til
hensiktsmessig ressursbruk i domstolene derfor at det utvises tilbakeholdenhet med å tillate
slike krav fremmet i skjønn, når sakskostnadsansvaret ikke virker som en sperre mot
tvilsomme krav. Dette hensynet bør det imidlertid primært være opp til lovgiver å vurdere.
Som nevnt har det vært en debatt om adgangen til å fremme ulempekrav i skjønn burde
utvides snarere enn innskrenkes.
(51) Endelig har staten vist til forutberegnelighet og pekt på at en restriktiv tolkning gir klarere
grenser for når separate gårds- og bruksnummer skal regnes som del av den «attverande
eigedom». Jeg er for så vidt enig i at en restriktiv holdning her kan ha en slik virkning, men
det avhenger av hvordan normen nærmere formuleres.
(52) Det er etter dette vanskelig å oppstille en generell og noenlunde klar norm. Det jeg får ut
av det rettskildematerialet som jeg har gjennomgått, er likevel at ulike gårds- og
bruksnumre som del av en «driftsenhet» og derfor som del av «attverande eigedom» er et
unntak fra et utgangspunkt om at hvert gårds- og bruksnummer er en eiendom for seg.
Videre er bruksformål og driftsmessig sammenheng viktig når det skal avgjøres om ulike
gårds- og bruksnumre må betraktes som del av samme driftsenhet. Samtidig er adkomst
også et relevant moment.
(53) Når det gjelder adkomst, mener jeg at det bør vises tilbakeholdenhet med å anse en vei som
er åpen for allmenn ferdsel, som del av samme driftsenhet som en bygning som ligger
inntil veien. Det samme må gjelde den avgrensede delen av veien som måtte befinne seg
foran de enkelte bygningene, dersom det er flere bygninger som ligger inntil veien. Veier
som er åpne for allmenn ferdsel, er først og fremst et felles gode for de tilliggende
eiendommene og alle andre som benytter veien. Dermed har de et annet bruksformål enn
bare å tjene den enkelte bygning. Da er det lite naturlig å omtale vei og bygning som deler
av samme driftsenhet eller eiendom, selv om de skulle ha samme eier. Dette må gjelde selv
om bygningene er avhengige av adkomst fra veien.
(54) Dette stiller seg annerledes for veier som primært tjener som adkomst til den gjenværende
eiendommen, selv om veien ikke skulle være stengt for andre enn besøkende til
eiendommen eller den bygningen som står der. Det samme må etter mitt syn gjelde for
grøntanlegg og lignende som inngår i et samlet estetisk uttrykk sammen med resten av
eiendommen.
(55) Veier som er åpne for allmenn ferdsel, er som regel i offentlig eie, og mange av dem er
kommunale. Et slikt skille vil nok derfor i praksis kunne ramme kommuner som veieier i
større grad enn private veieiere. Dette er imidlertid en faktisk konsekvens som ikke kan
innebære at et slikt syn på veier som jeg har gitt uttrykk for, kommer i konflikt med
hovedregelen om at kommuner nyter samme ekspropriasjonsrettslig vern som andre
grunneiere.
Lagmannsrettens lovforståelse
(56) Det er som nevnt bare lagmannsrettens generelle lovforståelse som Høyesterett kan prøve.
Uttalelser knyttet til den konkrete rettsanvendelsen kan likevel kaste lys over den generelle
lovforståelsen. Jeg viser til HR-2018-2403-A avsnitt 27.
HR-2022-2479-A, (sak nr. 22-056174SIV-HRET)

10
(57) Lagmannsretten tar utgangspunkt i at det avgjørende er om «arealene drives uavhengig av
hverandre eller om de drives som en enhet». For så vidt som dette legger opp til
«driftsenhet» som et avgjørende kriterium, er dette uttrykk for riktig lovforståelse.
(58) Deretter siterer lagmannsretten blant annet følgende fra tingrettens avgjørelse:
«Det er av stor betydning for retten at det er nær sammenheng mellom de
eksproprierte parsellene og Deichman-eiendommen, ved fysisk/geografisk
tilgrensning, ved at det er samme eier, og ved at de eksproprierte arealene inneholder
avgjørende infrastruktur for det eksisterende bygget, et bygg som faktisk ikke kan
endres for å tilpasses de endrede forholdene som følger av ekspropriasjonsformålet.»
(59) Tingretten mener altså at det «er av stor betydning» at eiendommene har nær sammenheng
ved at de fysisk og geografisk grenser mot hverandre, har samme eier, og at de
eksproprierte arealene inneholder avgjørende infrastruktur. Fysisk og geografisk nærhet og
samme eier er imidlertid mer å regne som forutsetninger for at spørsmålet om å anse
eiendommene som deler av samme eiendom overhodet kan oppstå, enn som tunge
argumenter for at de faktisk også er det. Det som sies om avgjørende infrastruktur i
kombinasjon med at bygget ikke kan endres, er nok mer relevant, men dette må i så fall
undergis en nærmere vurdering med grunnlag i det jeg har fremhevet om ulike former for
adkomstveier.
(60) Lagmannsretten legger deretter til følgende:
«Lagmannsretten kan i det vesentlige slutte seg til tingrettens begrunnelse på dette
punkt. Det må etter lagmannsrettens syn tillegges betydelig vekt at de eksproprierte
arealene er helt sentrale for å kunne bruke Deichman-eiendommen, ved at de er
nødvendige for å få tilgang til vareleveringen og hovedinngangen. På grunn av
vernebestemmelser er det ikke adgang til å endre dette. Lagmannsretten legger også
betydelig vekt på den fysiske nærheten mellom arealene, og viser til at deler av parsell
1 går kant i kant med Deichman-bygningen og må sies å utgjøre en naturlig del av
bygningens inngangsparti. Dette indikerer en slik driftsmessig sammenheng at det er
naturlig å betrakte Deichman-eiendommen som «attverande eigedom» etter
vederlagsloven § 8. ...»
(61) Lagmannsretten slutter seg altså i det vesentlige til tingrettens begrunnelse og legger til at
de eksproprierte arealene «er helt sentrale for å kunne bruke» bygningen ved at de er
nødvendige for å få tilgang til vareleveringen og hovedinngangen. Igjen peker jeg på at det
etter mitt syn ikke kan sluttes fra at en vei er nødvendig for adkomsten, til at veien utenfor
bygningen er del av samme driftsenhet som bygningen – det må foretas en nærmere
vurdering.
(62) Jeg mener etter dette at lagmannsretten har basert seg på feil generell lovforståelse når den
har kommet til at det gårds- og bruksnummeret som utgjør arealet som gamle
Deichmanske hovedbibliotek står på, er «attverande eigedom» av de arealene som er
ekspropriert av staten.
HR-2022-2479-A, (sak nr. 22-056174SIV-HRET)

11
Konklusjon og sakskostnader
(63) Resultatet må da bli at lagmannsrettens kjennelse oppheves. Det er ikke grunnlag for å slå
fast at en riktig generell lovforståelse her med nødvendighet fører til at det arealet som
gamle Deichmanske hovedbibliotek står på, ikke er «attverande eigedom» av hele eller
deler de avståtte arealene. Jeg peker her blant annet på lagmannsrettens bedømmelse av
arealet foran bygningen som en naturlig del av bygningens inngangsparti.
(64) I lys av skjønnsprosessloven § 54 b har staten erkjent ansvar for Oslo kommunes
sakskostnader. Kommunen har fremsatt et kostnadskrav på 195 250 kroner, som legges til
grunn.
(65) Jeg stemmer etter dette for denne
K J E N N E L S E :
1. Lagmannsrettens kjennelse, slutningens punkt 1, oppheves.
2. I sakskostnader for Høyesterett betaler staten ved Kommunal- og
distriktsdepartementet til Oslo kommune
195 250 ‒ etthundreognittifemtusentohundreogfemti ‒ kroner innen 2 ‒ to ‒ uker
fra forkynnelsen av denne kjennelse.
(66) Dommer Arntzen: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(67) Dommer Steinsvik: Likeså.
(68) Dommer Bergh: Likeså.
(69) Dommer Indreberg: Likeså.
(70) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
K J E N N E L S E :
1. Lagmannsrettens kjennelse, slutningens punkt 1, oppheves.
2. I sakskostnader for Høyesterett betaler staten ved Kommunal- og
distriktsdepartementet til Oslo kommune
195 250 ‒ etthundreognittifemtusentohundreogfemti ‒ kroner innen 2 ‒ to ‒ uker
fra forkynnelsen av denne kjennelse.
HR-2022-2479-A, (sak nr. 22-056174SIV-HRET)