Dato: 2023-11-02

Sammendrag: En ekstremt prematurfødt gutt fikk ved intensivbehandling satt inn et arteriekateter i venstre arm. Kateteret medførte nedsatt blodsirkulasjon, noe som i sin tur medførte omfattende vevsdød på guttens venstre hånd.

Det ble fremsatt krav om erstatning etter pasientskadeloven § 2 tredje ledd. Bestemmelsen gir unntaksvis rett til erstatning selv om det ikke har vært noen svikt ved den medisinske behandlingen. Retten til erstatning beror på en helhetsvurdering hvor det særlig legges vekt på viktigheten av inngrepet, skadens størrelse og hvor uventet skaden var.

Et hovedspørsmål i saken var betydningen av at det fantes alternativer til bruk av arteriekateter som i dette tilfellet ikke ville ha ledet til skade. Høyesterett la til grunn at så lenge behandlingen var i samsvar med anbefalte prosedyrer, måtte man se bort fra dette. Alle nødvendige ledd i behandlingen av pasientens sykdom må vurderes under ett.

Tålegrensen for hva pasienten må tåle av skade uten å få erstatning, er høy når det som i denne saken dreier seg livreddende behandling. Med dette som utgangspunkt kom Høyesterett i sin helhetsvurdering til at det ikke var grunnlag for å gi erstatning.

Dommen er avsagt under dissens. Én dommer mente at det er risikoen ved det skadevoldende behandlingstiltaket, og ikke risikoen ved pasientens sykdom, som er avgjørende for tålegrensen.

Avgjørelsen avklarer grensen for hva en pasient må tåle uten å få erstatning etter pasientskadeloven § 2 tredje ledd. Tålegrensen må fastsettes med utgangspunkt i risikoen knyttet til pasientens sykdom, og alle nødvendige ledd i den samlede behandlingen av sykdommen må vurderes under ett.

D O M
avsagt 2. november 2023 av Høyesterett i avdeling med
dommer Wilhelm Matheson
dommer Espen Bergh
dommer Erik Thyness
dommer Are Stenvik
konstituert dommer Magni Elsheim
HR-2023-2069-A, (sak nr. 23-045130SIV-HRET)
Anke over Borgarting lagmannsretts dom 2. februar 2023
Staten v/Pasientskadenemnda (advokat Maria Kirkeeide Ravnå – til prøve)
mot
A v/verger (advokat Therese Lohne Boehlke)

2
S T E M M E G I V N I N G
(1) Dommer Thyness:
Sakens spørsmål og bakgrunn
(2) Saken gjelder krav om erstatning til et prematurfødt barn etter unntaksbestemmelsen i
pasientskadeloven § 2 tredje ledd.
(3) A ble født ved keisersnitt 00.00.2017 på Universitetssykehuset i Nord-Norge (UNN). Han
ble født fem dager inn i 24. svangerskapsuke og veide 530 gram. Dette anses som ekstrem
prematuritet.
(4) Forløsningen var vanskelig, blant annet fordi hodet satt fast og venstre arm lå i klem. A ble
født uten hjerteaksjon og uten å kunne puste selv. Etter gjenoppliving ble han overført til
nyfødtintensiv, hvor han fikk respiratorbehandling.
(5) Som ledd i intensivbehandlingen ble det lagt inn et såkalt perifert arteriekateter i
radialis-arterien i As venstre arm. Arteriekateter brukes for å overvåke blodtrykk og
blodverdier. Før kateteret ble lagt i venstre arm, som var misfarget etter fødselen, ble det
forsøkt anlagt i navlen, i høyre arm og i en fot – uten at det lyktes.
(6) I løpet av ettermiddagen 29. mars 2017 ble det observert at et par av fingertuppene på As
venstre hånd en stund var litt blå. På kvelden/natten fikk helsepersonellet ikke til å ta
blodprøve fra kateteret.
(7) Om formiddagen 30. mars ble det uten hell gjort forsøk på å få ut blodprøve fra kateteret.
Det ble fattet mistanke om nedsatt blodsirkulasjon, og etter at situasjonen var avventet i
rundt en time, ble kateteret fjernet.
(8) Blodsirkulasjonen ble imidlertid ikke bedre. I løpet av de påfølgende dagene ble det klart
at den nedsatte blodtilførselen ville føre til vevsdød på fingre og hånd, såkalt nekrose.
Pekefinger, langfinger, ringfinger, lillefinger og det meste av tommelen ble etter hvert helt
nekrotisert og falt av i midten av juni 2017.
(9) A ble respiratorbehandlet i totalt 38 døgn og var innlagt på nyfødtintensiv frem til starten
av august 2017.
(10) Nekroseskaden innebærer at A, som i dag er seks og et halvt år, har mistet håndfunksjonen
på venstre arm. Han mangler alle fingrene og har ikke gripeevne, men bruker hånden som
støttehånd. Han er for øvrig frisk og har ingen vesentlige plager som følge av sin premature
fødsel.
(11) Det er enighet om at skaden innebærer en varig medisinsk invaliditet på 40 prosent.
(12) As far meldte i mai 2017 skaden til Norsk pasientskadeerstatning, som i sitt vedtak 9. april
2018 konkluderte med at A ikke hadde krav på erstatning. Begrunnelsen var at det ikke
forelå svikt ved behandlingen etter pasientskadeloven § 2 første ledd bokstav a, og at
HR-2023-2069-A, (sak nr. 23-045130SIV-HRET)

3
skaden ikke var så stor og uventet at det var grunnlag for erstatning etter lovens
§ 2 tredje ledd.
(13) Vedtaket ble klaget inn for Pasientskadenemnda, som i vedtak 12. februar 2021 ikke tok
klagen til følge.
(14) Vedtaket ble brakt inn for Oslo tingrett, der A gjorde gjeldende ansvar for staten basert på
unntaksbestemmelsen i pasientskadeloven § 2 tredje ledd. Tingretten avsa 21. februar 2022
dom med slik domsslutning:
«1. Staten v/Pasientskadenemnda frifinnes.
2. Sakskostnader tilkjennes ikke.»
(15) Dommen ble anket til Borgarting lagmannsrett, som 2. februar 2023 avsa dom med slik
domsslutning:
«1. A har rett til erstatning fra Norsk pasientskadeerstatning for skadene i
venstre hånd som en følge av behandlingen våren 2017.
2. Staten v/Pasientskadenemnda dømmes til å betale A v/de foresatte
sakskostnader for lagmannsretten med
320.932 – trehundreogtyvetusennihundreogtrettito – kroner, og for tingretten
med 393.365 – trehundreognittitretusentrehundreogsekstifem – kroner, innen
2 – to – uker fra dommens forkynnelse.»
(16) Staten har anket dommen til Høyesterett. Anken gjelder lagmannsrettens rettsanvendelse.
Partenes syn på saken
(17) Partene er enige om at det foreligger en pasientskade i lovens forstand, og at det er
årsakssammenheng mellom skaden og behandlingen. Spørsmålet for Høyesterett er om det
foreligger ansvarsgrunnlag basert på pasientskadeloven § 2 tredje ledd.
(18) Den ankende part – staten ved Pasientskadenemda – har i korte trekk argumentert slik:
(19) Pasientskadeloven § 2 tredje ledd er en snever unntaksregel som skal fange opp
uforholdsmessig store og sjeldne skader som ikke står i rimelig sammenheng med det
forhold pasienten ble behandlet for.
(20) Viktigheten av helsehjelpen – indikasjonsstillingen – skal vurderes samlet for det
helsehjelpen gjelder. Alle tiltak som inngikk i prematurbehandlingen, må sees under ett.
Tålegrensen ligger meget høyt fordi behandlingen var nødvendig for å redde As liv.
(21) Ved vurderingen av skadens omfang må det tas utgangspunkt i merskaden som følger av
behandlingen. Det innebærer at det må tas hensyn til den invaliditeten pasienten ville ha
fått uten helsehjelpen.
(22) As skade er ikke «særlig stor», selv om den er stor nok til at det kunne ha vært tilkjent
erstatning hvis omstendighetene for øvrig klart hadde talt for det.
HR-2023-2069-A, (sak nr. 23-045130SIV-HRET)

4
(23) Skaden er heller ikke «særlig uventet». Det konkrete skadetilfellet var etter sin art og
omfang en medisinsk kjent og påregnelig følge av behandlingen.
(24) Det foreligger ikke et slikt markert misforhold mellom skaden og prematuriteten at grensen
for det pasienten må tåle, er overskredet.
(25) Staten ved Pasientskadenemnda har nedlagt slik påstand:
«1. Staten v/Pasientskadenemnda frifinnes.
2. Partene bærer egne kostnader i saken.»
(26) Ankemotparten – A – har i korte trekke argumentert slik:
(27) Om det skal gis erstatning, beror på en helhetsvurdering av om skadeomfanget er
uforholdsmessig stort sett i forhold til indikasjonsstillingen og skaderisikoen.
(28) Det er indikasjonen for den skadevoldende behandlingen som danner utgangspunktet for
vurderingen av om skadeomfanget er uforholdsmessig stort. Den relevante skadevoldende
behandlingen er her bruken av arteriekateteret, ikke prematurbehandlingen som helhet. Det
fantes alternativer til bruk av arteriekateter; bruken var derfor ikke en nødvendig del av
behandlingen.
(29) As skade er særlig stor. Dersom behandlingskomplikasjonen ikke hadde inntruffet, ville A
ha vært frisk og uten medisinsk invaliditet. Den medisinske invaliditeten er vurdert til
40 prosent, noe som må klassifiseres som en særlig stor skade.
(30) Skaden er også særlig uventet. Den må betegnes som «atypisk». Det er ikke kjent at andre
barn i Norge har fått nekroseskader med et slikt skadeomfang, og tilsvarende skader er
heller ikke beskrevet i internasjonal medisinsk litteratur.
(31) Ved helhetsvurderingen må det legges betydelig vekt på at skadene ikke var en følge av
den nødvendige livreddende behandlingen, og at intensivbehandlingen ville ha vært
vellykket uten bruk av arteriekateter. Videre må det legges vekt på at A fikk skaden da han
bare var én dag gammel, og følgelig må leve med den hele livet.
(32) Skaden ligger utenfor den risiko som pasienten må akseptere.
(33) A har nedlagt slik påstand:
«1. Anken forkastes.
2. A v/verger tilkjennes sakskostnader for Høyesterett.»
HR-2023-2069-A, (sak nr. 23-045130SIV-HRET)

5
Mitt syn på saken
Rettslige utgangspunkter
(34) Domstolene har full kompetanse til å prøve erstatningskrav etter pasientskadeloven når de
bringes inn for rettslig prøving etter at endelig vedtak i Pasientskadenemnda foreligger,
jf. HR-2022-2356-A urininkontinens II avsnitt 28 med videre henvisninger.
(35) Pasientskadeloven § 2 første og annet ledd gir grunnlag for krav på erstatning der det
foreligger svikt ved helsetjenesten, herunder informasjonssvikt, eller visse andre angitte
forhold. Hvorvidt det foreligger svikt i behandlingen, er i de tidligere midlertidige reglene
og i forarbeidene formulert som et spørsmål om behandlingen har vært «adekvat».
(36) I saken her bygger kravet ikke på slikt grunnlag, men på unntaksregelen i
pasientskadeloven § 2 tredje ledd, som kan gi grunnlag for erstatning selv om det ikke
foreligger svikt ved behandlingen. Bestemmelsen lyder slik:
«Selv om det ikke foreligger grunnlag for erstatningsansvar etter første og annet ledd,
kan det unntaksvis ytes erstatning når det har skjedd en pasientskade som er særlig
stor eller særlig uventet, og som ikke kan anses som utslag av en risiko som pasienten
må akseptere. Det skal legges vekt på om det er gitt tilstrekkelig informasjon på
forhånd.»
(37) Pasientskadeerstatningsutvalget oppsummerer innholdet i den tilsvarende
unntaksbestemmelsen i reglene for den forutgående midlertidige pasientskadeordningen
§ 3 bokstav a slik i NOU 1992: 6 på side 39:
«Sagt på en enkel måte, tar § 3 a sikte på å gi erstatning hvor skaden står i misforhold
til det man ut fra viktigheten av inngrepet, sannsynligheten for at skade skulle inntre
og skadens størrelse anser akseptabelt for den som rammes.»
(38) Departementet uttaler i Ot.prp. nr. 31 (1998–1999) på side 32 at bestemmelsen åpner
mulighet for å gi erstatning til pasienter som er kommet «særlig uheldig ut». Videre
fremgår det på side 68 at forslaget viderefører tidligere praksis, noe som er fulgt opp av
domstolene, jf. Rt-2013-653 cellegift avsnitt 29 følgende.
(39) Bestemmelsen er i cellegiftdommen avsnitt 33 beskrevet som en «sikkerhetsventil som
skal brukes med forsiktighet». Videre heter det der:
«Bestemmelsen gir grunnlag for å tilkjenne erstatning i noen tilfeller hvor det ville
virke støtende ikke å tilkjenne erstatning, den gir ikke anvisning på en fri
rimelighetsvurdering.»
(40) I dette ligger det også at vurderingen skal være konkret. Det følger av dette at selv om
skadeforløp og skadeomfang er omtrent det samme i to saker, kan vurderingen etter
§ 2 tredje ledd falle forskjellig ut fordi utgangspunktet – viktigheten av inngrepet – er
forskjellig.
(41) Den vurderingen som skal foretas, er i urininkontinens II-dommen avsnitt 31 oppsummert
slik:
HR-2023-2069-A, (sak nr. 23-045130SIV-HRET)

6
«Ved vurderingen er viktigheten av inngrepet, ofte omtalt som indikasjonsstillingen,
skadehyppigheten og skadens omfang de sentrale momentene. Vurderingen munner ut
i en helhetsvurdering av om det foreligger et markert misforhold mellom skaden og
pasientens sykdom, som dermed ligger utenfor det pasienten må akseptere,
jf. HR-2017-2270-A urininkontinens I avsnitt 34 og 35. Dersom skadeomfanget er
uforholdsmessig stort sett i forhold til indikasjonsstilling og skaderisiko, gis det
erstatning. Dette kan formuleres som et spørsmål om tålegrensen er overskredet.»
Indikasjonsstillingen
(42) Avgjørelsen av om det skal gis erstatning etter pasientskadeloven § 2 tredje ledd, beror på
en samlet vurdering. Det er ikke alene avgjørende om den aktuelle skaden er særlig stor
eller uventet. Dette er kun elementer i en helhetsvurdering av om tålegrensen for det
pasienten må finne seg i, er overskredet.
(43) Et viktig element i vurderingen er hvor viktig behandlingen var for pasienten. Dette
omtales som «indikasjonsstillingen».
(44) Bestemmelsen tar sikte på sjeldne skader som står i sterkt misforhold til størrelsen på
inngrepet og sykdommens art, jf. Rt-2011-549 avsnitt 34 med videre henvisning til
forarbeidene.
(45) Høyesterett har i en lang og fast praksis tatt utgangspunkt i at der behandlingen er adekvat
og nødvendig for å redde pasientens liv, vil skade som følge av behandlingen normalt
anses som utslag av en risiko som pasienten må akseptere, jf. urininkontinens II-dommen
avsnitt 32, der det med referanse til tidligere høyesterettspraksis er uttalt følgende:
«Hvor mye pasienten må tåle, avhenger blant annet av hvor god grunn det var til å
foreta behandlingen som har ledet til skaden. Dreier det seg om alvorlig sykdom, må
man akseptere større risiko enn hvor det er en mindre alvorlig lidelse. Der
behandlingen er adekvat og nødvendig for å redde pasientens liv, vil skade som følge
av behandlingen normalt anses som utslag av en risiko som pasienten må akseptere,
jf. urininkontinens I-dommen avsnitt 36 og 38.»
(46) I denne uttalelsen er fastsettelsen av hvor mye pasienten må tåle, knyttet opp mot hvor god
grunn det var til å foreta behandlingen. Det samme er kommet til uttrykk i urininkontinens
II-dommen avsnitt 35 og cellegiftdommen avsnitt 33.
(47) Indikasjonsstillingen knytter seg altså til hvor alvorlig pasientens sykdom er. Jo viktigere
behandlingen er for pasienten, desto høyere vil grensen ligge for hva pasienten må tåle
uten erstatning.
(48) Et barn som blir født så tidlig som A, anses som alvorlig sykt og umodent i alle
organsystemer, særlig lunger, mage og tarm, hud, nyrer og hjerne. Barnet vil være
avhengig av pustestøtte, ernæring og overvåkning av vitale parametere som temperatur,
puls, blodtrykk og salt- og gassinnhold i blodet. Uten intensivbehandling vil det være
100 prosent dødelighet for et så prematurt barn.
HR-2023-2069-A, (sak nr. 23-045130SIV-HRET)

7
(49) Det som direkte førte til skaden på As venstre arm, var at arteriekateteret som ble brukt for
å måle blodtrykk og blodverdier, viste seg å redusere blodforsyningen i så stor grad at det
medførte nekrose – at cellevev døde.
(50) Et sentralt punkt under prosedyren for Høyesterett har vært om det avgjørende for
vurderingen av indikasjonsstillingen er behovet for overvåkningen av blodtrykk og
blodverdier, eller behovet for intensivbehandlingen samlet sett. Fra As side er det gjort
gjeldende at det må tas utgangspunkt i det første, og det er vist til at det fantes andre
mulige metoder for slik overvåkning. En alternativ metode ble da også benyttet etter at
kateteret var blitt fjernet fordi det skapte problemer. Hadde denne metoden vært benyttet
fra første stund, ville skaden ikke ha inntrådt. Staten har derimot anført at det må være den
samlede intensivbehandlingen, hvor overvåkning av blodtrykk og blodverdier er ett av en
rekke nødvendige tiltak, som er avgjørende.
(51) Etter mitt syn blir det for snevert å vurdere indikasjonsstillingen ut fra metoden for
overvåkning av blodtrykk og blodverdier. Dette følger allerede av at det er sykdommens
alvor – og dermed hvor nødvendig den samlede behandlingen var – som er relevant for
indikasjonsstillingen.
(52) Dette støttes av at departementet på side 91 i proposisjonen, som eksempel på hva regelen
er ment å omfatte, trekker frem at det ved en operasjon oppstår en svært sjelden
komplikasjon som fører til skader som ikke står i rimelig sammenheng med «det forhold
pasienten ble behandlet for». Tålegrensen knyttes altså til behandlingsbehovet, ikke til det
konkrete skadevoldende tiltaket.
(53) Denne synsvinkelen er – uten noen uttrykkelig drøftelse av problemstillingen – også lagt til
grunn i Rt-2006-1217 angiografi. Saken gjaldt en pasient som under en forundersøkelse
fikk påvist at det var nødvendig med bypassoperasjon. Pasienten ble 100 prosent
arbeidsufør som følge av en skade han ble påført under forundersøkelsen. Førstvoterende
uttaler følgende i avsnitt 40 i dommen:
«Det er på det rene at A var alvorlig syk da han ble lagt inn på sykehuset første gang.
Alle de tre kransårene til hjertet var rammet. A trengte livreddende behandling, og den
forutgående angiografi-undersøkelsen var et nødvendig ledd i denne behandlingen.»
(54) Jeg forstår dette slik at i relasjon til indikasjonsstillingen ble alle nødvendige ledd i
behandlingen vurdert under ett.
(55) Sykdommen som måtte behandles for at A skulle overleve, var prematuritet, og den
påkrevede behandlingen var den samlede intensivbehandlingen. Man kan ved fastsettelsen
av indikasjonsstillingen da ikke isolere vurderingen til målingen av blodtrykk og
blodverdier. Alle nødvendige tiltak som inngikk i intensivbehandlingen, må vurderes
samlet.
(56) At det fantes en alternativ fremgangsmåte for overvåkning av blodtrykk og blodverdier
som også ville ha vært tilstrekkelig, kan ikke rokke ved dette. En annen sak er at dersom
den alternative metoden medisinsk-faglig hadde vært ansett som mer egnet enn den valgte
metoden, så ville dette etter omstendighetene ha kunnet lede til erstatningsansvar på
grunnlag av svikt ved helsehjelpen, jf. pasientskadeloven § 2 første ledd bokstav a. Men i
HR-2023-2069-A, (sak nr. 23-045130SIV-HRET)

8
vår sak er det ubestridt at bruk av arteriekateter var ansett som beste praksis, så ansvar på
dette grunnlag er ikke aktuelt.
(57) Til støtte for at det er risikoen knyttet til den konkrete livreddende behandlingen som
danner utgangspunktet for fastsettelsen av tålegrensen, og ikke hvor alvorlig sykdommen
er, er det vist til følgende uttalelse i Ot.prp. nr. 31 (1998–1999) side 91:
«Er det nødvendig å utsette pasienten for fare for å redde livet, utløses imidlertid ikke
erstatningsansvar om faren manifesterer seg. Skaden er i dette tilfelle en kalkulert
risiko.»
(58) Etter mitt syn kan det anførte synspunktet ikke utledes av denne uttalelsen. Jeg kan heller
ikke se at en slik forståelse er forenlig med rettspraksis.
(59) Min konklusjon er etter dette at indikasjonsstillingen må vurderes med utgangspunkt i
sykdommen som ble behandlet. Dette var her prematuriteten, og indikasjonsstillingen må
fastsettes med referanse til intensivbehandlingen, hvor overvåkning av blodtrykk og
blodverdier inngikk som et nødvendig element.
(60) I og med at prematurbehandlingen var nødvendig for å redde As liv, ligger tålegrensen i
saken her høyt.
Er skaden «særlig stor»?
(61) Ett av av de to kriteriene ved den samlede vurderingen av om det skal gis erstatning etter
pasientskadeloven § 2 tredje ledd, er om skaden er «særlig stor».
(62) Ved denne vurderingen er det vanlig å ta utgangspunkt i den varige medisinske
invaliditeten fastsatt av medisinsk sakkyndig. I urininkontinens II-saken gjorde staten
gjeldende at det «[k]un helt unntaksvis ville være grunnlag for å diskutere
unntaksbestemmelsen når pasientskaden er lavere enn mengruppe 3 (35–44 %)», se
avsnitt 37 i dommen.
(63) Førstvoterende uttaler i avsnitt 39 i dommen at «[b]ruk av et fast utgangspunkt for
vurdering av skadens størrelse kan fremme forutsigbarhet og bidra til likebehandling».
I avsnitt 40 gis det videre uttrykk for at «nivået som det er tatt utgangspunkt i – 35 prosent,
som svarer til det laveste nivå som kvalifiserer for gruppe 3 av 9 i de nevnte forskriftene –
fremstår som rimelig». Samtidig fremhever førstvoterende i avsnitt 41 at han ikke er enig i
at det «kun helt unntaksvis vil ... være grunnlag for å diskutere unntaksbestemmelsen når
pasientskaden er lavere enn mengruppe 3. Skadens størrelse er bare ett av flere momenter i
en helhetsvurdering, og det indikerte nivået kan ikke være mer enn et utgangspunkt».
(64) Staten har for Høyesterett gjort gjeldende at skadeomfanget må sammenholdes med
grunnlidelsen ubehandlet, her ekstrem prematuritet med dødelig utfall.
(65) Forstår man dette slik at det i invaliditetsgraden etter behandlingen skal gjøres fradrag for
invaliditetsgraden ved forventet utfall av sykdommen uten behandling, er jeg ikke enig i
dette. Et slikt standpunkt ville jo lede til at skade som følge av behandlingen alltid ville
være null hvor sykdommen ubehandlet ville ha vært fatal. Dette kan åpenbart ikke være
HR-2023-2069-A, (sak nr. 23-045130SIV-HRET)

9
riktig. En annen sak er, som jeg allerede har gjort rede for, at viktigheten av behandlingen
er av stor betydning for indikasjonsstillingen, som igjen er sentral ved den
helhetsvurderingen som skal foretas.
(66) En annen situasjon har man i tilfeller der pasientens lidelse allerede fra før har medført
medisinsk invaliditet. I et slikt tilfelle vil det bare være økningen av den medisinske
invaliditeten som er relevant ved vurderingen av skadens størrelse. Dette følger av det
generelle erstatningsrettslige årsakskravet: Det er bare økningen av invaliditeten som er en
følge av behandlingen.
(67) I vår sak er den medisinske invaliditeten satt til 40 prosent. Den medisinske invaliditeten
ligger altså omtrent midt i den laveste mengruppen hvor det som veiledende norm vil være
aktuelt å tilkjenne erstatning. Skaden er følgelig ikke så liten at det i seg selv taler imot å
tilkjenne erstatning, men skaden er på den annen side heller ikke så stor at den i
helhetsvurderingen taler med særlig styrke for å tilkjenne erstatning.
Var skaden «særlig uventet»?
(68) Det andre av de to kriteriene som etter ordlyden i pasientskadeloven § 2 tredje ledd er
særlig relevante i helhetsvurderingen av om det skal tilkjennes erstatning, er om skaden var
«særlig uventet».
(69) I urininkontinens II-saken, som gjaldt en nerveskade, var spørsmålet oppe om «særlig
uventet»-kriteriet skulle vurderes med utgangspunkt i den spesifikke skaden som var
oppstått, eller ut fra om det mer generelt var risiko for skade knyttet til behandlingen, se
avsnitt 48 i dommen. I avsnitt 51 besvares spørsmålet slik:
«Av dette utleder jeg at det – iallfall som hovedregel – ikke er den generelle
skaderisikoen ved behandlingen som er vurderingstemaet. På den annen side er det
etter min mening ikke grunnlag for å begrense vurderingen til skade på en bestemt
nerve eller bestemte årsaksmekanismer. Det er tilstrekkelig at skaden ikke er atypisk,
men ‘ligger i risikoens retning’. Et slikt noe videre perspektiv synes også å ha de beste
grunner for seg. Det som først og fremst har betydning, er ikke det presise medisinske
årsaksforholdet, men om skaden etter sin art og omfang ligger helt utenfor det som er
påregnelig.»
(70) De sakkyndige som har vært oppnevnt av henholdsvis Pasientskadenemnda og
lagmannsretten i saken her, har vurdert skaderisikoen knyttet til bruk av arteriekateter på
noe ulikt vis. Den sakkyndige for lagmannsretten, seksjonsoverlege Anne Lee Solvåg ved
nyfødtavdelingen på Rikshospitalet, er den som har vurdert risikoen som lavest. I sin
erklæring til lagmannsretten uttaler hun blant annet:
«Mindre nekroseskader, primært i fingertupper (ifølge forskningslitteratur/artikler som
er vedlagt saken), er en kjent komplikasjon til behandlingen. Selv om risikoen for
nekroseskader er kjent, mener jeg at As skade ikke er en typisk følge av arteriekateter i
a[rteria] radialis så fremt kollateralsirkulasjonen er sjekket og arteriekateteret fjernes
ved tegn til nedsatt sirkulasjon.
…
HR-2023-2069-A, (sak nr. 23-045130SIV-HRET)

10
Sletten og Trønnes [to andre sakkyndige som har uttalt seg i forbindelse med saken]
har, basert på sparsom litteratur på området, vurdert det slik at risikoen for mindre
nekroseskade kan anslås til mellom 1,1 og 1,6 prosent, og at risikoen for så alvorlig
nekroseskade som As kan anslås til 5 promille.
…
Jeg kan ikke se at forskningsartiklene som er lagt ved sakens dokumenter beskriver
skader av en slik art som A pådro seg.»
(71) Jeg legger ut fra dette til grunn at den generelle risikoen for nekroseskader var kjent og
dermed lå «i risikoens retning». Risikoen for en så stor skade som A fikk, var på den annen
side meget lav. Det foreligger ingen kjente sammenlignbare tilfeller.
(72) Når risikoen ligger «i skadens retning», er praksis streng, jf. Rt-2008-218 sarkom
avsnitt 61, der førstvoterende uttaler at «selv om risikoen var svært liten, må den etter mitt
syn likevel betraktes som ‘kjent’ i forhold til [regler for midlertidig ordning med
pasientskadeerstatning for somatiske sykehus/poliklinikker § 3 bokstav a]». I vårt tilfelle
fremstår imidlertid risikoen for en skade av det aktuelle omfang som så minimal at jeg
– under tvil – mener at den må anses som «særlig uventet», selv om risiko for skade av den
aktuelle art var kjent.
Helhetsvurderingen – tålegrensen
(73) Den medisinske invaliditeten som følger av As skade, er satt til 40 prosent. Dette er som
nevnt ikke så lavt at det i seg selv taler imot å tilkjenne erstatning, men skaden er heller
ikke så stor at det i helhetsvurderingen taler med særlig styrke for å tilkjenne erstatning.
(74) Selv om en slik skade som A har fått, var en kjent risiko ved behandlingen, var skadens
omfang etter sin art så ekstraordinært at jeg – under tvil – mener at skaden må anses som
«særlig uventet».
(75) I tillegg taler det ved helhetsvurderingen for erstatning at A var nyfødt da han ble skadet,
og følgelig må leve med skaden hele livet.
(76) Ved den samlede vurderingen av hva A må tåle, veier det imidlertid tungt at
prematurbehandlingen – som må vurderes under ett – var nødvendig for å redde livet.
Tålegrensen ligger da høyt.
(77) Etter en helhetlig vurdering av indikasjonsstillingen, skadens størrelse og hvor uventet
skaden var, er jeg kommet til at det ikke foreligger et tilstrekkelig markert misforhold
mellom skaden og lidelsen som foranlediget intensivbehandlingen, til at tålegrensen for
hva pasienten må akseptere, er overskredet.
Konklusjon og sakskostnader
(78) Jeg er kommet til at det ikke er grunnlag for krav om erstatning etter pasientskadeloven
§ 2 tredje ledd, og staten må derfor frifinnes.
HR-2023-2069-A, (sak nr. 23-045130SIV-HRET)

11
(79) Staten har ikke nedlagt påstand om sakskostnader for noen instans.
(80) Jeg stemmer for slik
D O M :
Staten ved Pasientskadenemnda frifinnes.
(81) Dommer Stenvik:
Dissens
(82) Jeg er kommet til et annet resultat enn førstvoterende og mener at vilkårene for å tilkjenne
erstatning etter pasientskadeloven § 2 tredje ledd er oppfylt i dette tilfellet.
(83) Jeg slutter meg til det førstvoterende har sagt om de rettslige utgangspunktene. Som han
har redegjort for, følger det av rettspraksis at viktigheten av den medisinske behandlingen
– «indikasjonsstillingen» – er blant de momentene som har stor betydning ved
helhetsvurderingen av om pasienten må akseptere skaden uten erstatning. Det er på den
annen side også fastslått at pasienter med livstruende lidelser ikke generelt er unntatt fra
bestemmelsen, jf. Rt-2013-653 cellegift avsnitt 33. Jeg legger dette til grunn.
(84) Jeg er også enig i at den risikoen som en pasient må tåle, skal vurderes i lys av
sykdommens alvorlighetsgrad. Det følger av etablert rettspraksis at når sykdommen er
livstruende, må pasienten akseptere større risiko enn når den ikke er det. Jeg viser, som
førstvoterende, til HR-2022-2356-A urininkontinens II avsnitt 32, hvor det sies at der
«behandlingen er adekvat og nødvendig for å redde pasientens liv, vil skade som følge av
behandlingen normalt anses som utslag av en risiko som pasienten må akseptere.» Dette
ligger fast.
(85) Jeg har imidlertid et annet syn enn førstvoterende på hvordan den foreliggende rettspraksis
skal forstås med hensyn til hvilken risiko bestemmelsen sikter til, og dermed på når
tålegrensen skal heves. I de fleste tilfellene hvor sykdommens alvorlighetsgrad har vært
trukket inn som argument for å heve tålegrensen, har det vært snakk om behandlingstiltak
som medførte en markert og påregnelig risiko, og hvor skaden var utslag av denne
risikoen, se for eksempel Rt-2006-1217 angiografi, Rt-2008-218 sarkom,
Rt-2013-653 cellegift og HR-2017-2270-A urininkontinens I. Jeg forstår disse avgjørelsene
slik at det er risikoen ved det skadevoldende behandlingstiltaket, og ikke risikoen ved
sykdommen i seg selv, som har vært den bærende begrunnelsen for å heve tålegrensen. Jeg
peker også på at det etter min forståelse ikke foreligger noen avgjørelser som avklarer
spørsmålet om tålegrensen skal heves i et tilfelle hvor en alvorlig syk person er påført en
særlig betydelig og uventet skade som følge av et behandlingstiltak som generelt innebærer
lav risiko.
(86) Jeg finner støtte i lovens forarbeider for mitt syn om at det først og fremst er risikoen ved
det skadevoldende behandlingstiltaket som avgjør hvor mye en pasient må tåle.
I Ot.prp. nr. 31 (1998–1999) side 91 sies dette om tålegrensen ved livstruende sykdom:
HR-2023-2069-A, (sak nr. 23-045130SIV-HRET)

12
«Er det nødvendig å utsette en pasient for fare for å redde livet, utløses imidlertid ikke
erstatningsansvar om faren manifesterer seg. Skaden er i dette tilfelle en kalkulert
risiko.»
(87) Jeg oppfatter uttalelsen i proposisjonen som uttrykk for at det er den påregnelige risikoen
ved nødvendige behandlingstiltak som tas i bruk i pasientenes interesse, som begrunner en
høyere tålegrense. Det er mot denne bakgrunn man etter mitt syn må forstå uttalelsene i
rettspraksis om at pasienter normalt må akseptere skader som er utslag av adekvat og
livreddende behandling. Når en pasient som lider av en livstruende sykdom, etter
omstendighetene må tåle mer enn andre, er det fordi sykdommen gjør det nødvendig og
berettiget å ta i bruk behandlingstiltak som medfører en «kalkulert risiko».
(88) Dette gir etter mitt syn også den rimeligste løsningen. Hensynet til likebehandling taler for
at pasienter som rammes av like alvorlige skader, forårsaket av samme type
behandlingstiltak, gis likt erstatningsrettslig vern. Når lovforarbeidene gir uttrykk for at
regelen er ment å beskytte pasienter som er «kommet særlig uheldig ut», slik
førstvoterende har pekt på, oppfatter jeg det som en beskyttelse som er ment for dem som
er kommet betydelig verre ut enn andre pasienter som har mottatt tilsvarende behandling,
og ikke som en beskyttelse som er forbeholdt dem som er kommet verre ut enn om de ikke
hadde fått behandling.
(89) Synspunktet som kommer til uttrykk i lovforarbeidene om at «følgene av
grunnsykdommen må bæres av pasienten selv», jf. NOU 1992: 6 side 74, rokker ikke ved
dette. Denne prinsipputtalelsen sikter, slik jeg oppfatter den, særlig til følger av
grunnsykdommen som ikke lar seg hindre, og til skader som er utslag av en påregnelig
risiko ved et behandlingstiltak som er adekvat for grunnsykdommen, jf. NOU 1992: 6
side 77. Jeg finner ingen holdepunkter i forarbeidene for at alvorlig syke pasienter må
finne seg i en høyere tålegrense der skaden skyldes behandlingstiltak som generelt anses å
medføre lav risiko.
(90) Jeg tilføyer at mitt syn på tolkningen av pasientskadeloven § 2 tredje ledd ikke betyr at
man skal vurdere behovet for hvert enkelt behandlingstiltak for seg, slik lagmannsretten
har lagt til grunn, eller at det har avgjørende betydning om det fins alternative
behandlingstiltak, slik As prosessfullmektig har lagt stor vekt på. Det er først og fremst
risikoen ved det valgte behandlingstiltaket som får betydning ved fastleggelsen av
tålegrensen.
(91) Oppsummert er mine konklusjoner på dette punktet at så lenge risikoen ved det aktuelle
behandlingstiltaket er lav, er det ikke grunnlag for å heve tålegrensen, og at dette gjelder
selv om pasienten led av en livstruende sykdom.
(92) Jeg går etter dette over til den konkrete vurderingen basert på lagmannsrettens
bevisvurdering, som ikke er påanket.
(93) Lagmannsretten har vurdert As skade som «særlig stor». Ved vurderingen la den ikke bare
vekt på graden av varig medisinsk invaliditet – 40 prosent – men også på at «skaden her
har rammet et nyfødt barn, som gjennom oppveksten og hele livsløpet må leve med en
nedsatt sentral funksjon, som også estetisk vil være belastende». Jeg er enig med
lagmannsretten i at skaden er så stor at unntaksbestemmelsen i pasientskadeloven
§ 2 tredje ledd kan komme til anvendelse, vurdert etter de retningslinjene som ble trukket
opp i urininkontinens II-dommen. Samtidig er jeg enig med førstvoterende i at skaden ikke
HR-2023-2069-A, (sak nr. 23-045130SIV-HRET)

13
er så stor at den med særlig styrke taler for å tilkjenne erstatning. Men etter mitt syn er
skaden likevel betydelig og ikke helt i det nedre sjiktet av de skadetilfellene som
bestemmelsen tar sikte på.
(94) Lagmannsretten har videre ansett det klart at As skade må karakteriseres som «særlig
uventet». Jeg er også på dette punktet enig i lagmannsrettens vurdering, og jeg vil
fremheve de sidene ved det aktuelle behandlingstiltaket som jeg legger særlig vekt på.
(95) Det er vanlig å anlegge arteriekateter hos ekstremt premature barn. Metoden er ansett som
klart å foretrekke fordi den gir optimal, skånsom og kontinuerlig overvåkning av
blodtrykket. Når arteriekateter foretrekkes, til tross for at det fins alternative metoder,
skyldes det at tiltaket ikke har vært ansett å medføre betydelig risiko for alvorlig skade.
(96) De sakkyndige som har uttalt seg i denne saken, har ikke funnet noen store kliniske studier
som sier noe om forekomst av ulike skadetyper etter arteriekateter hos premature barn,
men det er enighet om at risikoen er lav. Dette underbygges av erklæringen fra den
rettsoppnevnte sakkyndige, seksjonsoverlege Anne Lee Solevåg, som lagmannsretten har
lagt særlig vekt på. Jeg har festet meg ved den følgende uttalelsen i erklæringen, som også
er gjengitt i lagmannsrettens dom:
«Skadefølgen i As sak fremstår for meg som svært sjelden/uventet og alvorlig. Gitt
fraværet av medisinske studier som sier noe om forekomsten, mener jeg at det bør
legges til grunn at As skadefølge og -omfang fremstår som særlig sjelden.»
(97) Etter en samlet bevisvurdering beskrev lagmannsretten risikoen ved det skadevoldende
behandlingstiltaket slik:
«Lagmannsretten legger ved vurderingen av As skade vesentlig vekt på uttalelsene fra
den rettsoppnevnte sakkyndige. Dette gjelder særlig at det etter hennes vurdering ikke
er rapportert skade av en tilsvarende alvorlighetsgrad, og at den fremstår som atypisk.
Videre at det ikke foreligger objektive funn som kan forklare et så tidlig og alvorlig
utfall, og at skaden anses som så uvanlig at den ikke kan sies å være i risikoens
retning.
I denne forbindelse legges også vekt på uttalelsene gjengitt ovenfor fra
seksjonsoverlege Klingenberg og overlege Sletten, med hensyn til kunnskap og
erfaringer vedrørende nekroseskader hos prematurfødte barn ved bruk av
arteriekateter. Uttalelsene underbygger etter lagmannsrettens syn overlege Solevågs
vurdering av forekomsten av alvorlige nekroseskader. Overlege Sletten uttaler blant
annet at man i håndseksjonen ved Rikshospitalet ikke kjenner til noen tidligere tilfeller
med denne nekroseskaden eller tilsvarende sykehistorie, og at Rikshospitalet må
regnes som referansesykehuset i Norge når det gjelder fingeramputasjoner.
…
De medisinskfaglige vurderinger det er vist til ovenfor, tilsier klart at As skade må
anses som særlig uventet. Ut fra det samlede bevismaterialet har lagmannsretten med
hensyn til faktum ikke grunnlag for å vurdere dette spørsmål annerledes.»
(98) Jeg legger også til grunn at skaden, slik jeg forstår lagmannsretten, ikke var en følge av As
grunnsykdom. Lagmannsretten viser til sakkyndig Solevågs uttalelse om at
HR-2023-2069-A, (sak nr. 23-045130SIV-HRET)

14
«skadetypen var kjent, men ikke en typisk følge av inngrepet. Dette begrunner jeg i at
tap av nesten alle fingre og deler av hånden ikke kan anses å være i risikoens retning
når 1) kollateralsirkulasjonen ble sjekket og var til stede, 2) det sannsynligvis ikke
forelå blodpropp som årsak til nedsatt sirkulasjon, og 3) det ikke forelå tegn til
generell sirkulasjonssvikt (lavt blodtrykk og behov for blodtrykksstøttende medisiner.
Hvordan forklarer man at det svært kort tid etter anleggelse av arteriekateteret
forekom nærmest opphevede sirkulasjonen i hele hånden og også nedsatt sirkulasjon i
hele armen?» (understrekning i erklæringen)
(99) Det avsluttende spørsmålet i sitatet står ubesvart i erklæringen. Jeg oppfatter dette slik at
det ikke var noe ved As helsetilstand som kan forklare at anleggelsen av arteriekateteret
førte til så betydelig skade.
(100) Når et alminnelig brukt, anbefalt og foretrukket behandlingstiltak som generelt anses å
medføre lav risiko, rammer en pasient på en så uventet måte som i dette tilfellet, er det
etter den tolkningen av unntaksbestemmelsen som jeg har redegjort for ovenfor, ikke
grunnlag for en forhøyet tålegrense.
(101) Når en normal tålegrense legges til grunn, anser jeg det som klart at skaden er så stor og
uventet at den ut fra en helhetsvurdering ikke kan anses som utslag av en risiko som
pasienten må akseptere.
(102) Jeg er etter dette kommet til at anken må forkastes.
(103) Konstituert dommar Elsheim: Eg er i det hovudsak og i resultatet samd med
fyrstvoterande, dommar Thyness.
(104) Dommer Bergh: Likeså.
(105) Dommer Matheson: Likeså.
(106) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
Staten ved Pasientskadenemnda frifinnes.
HR-2023-2069-A, (sak nr. 23-045130SIV-HRET)