Dato: 2024-12-12

Sammendrag: En kvinne ble drept og etterlot seg to barn på henholdsvis 3 og 5 år. Saken i Høyesterett gjaldt utmåling av erstatning for tap av forsørger til de to barna og spørsmålet var om det skulle gjøres fradrag i erstatningen som følge av forsikringsutbetalinger. Moren var omfattet av gruppelivsforsikringer gjennom sitt arbeidsforhold, og hvert av barna fikk utbetalt rundt 1,9 millioner kroner i forsikringsytelser.

Høyesterett kommer til at det ikke skal gjøres fradrag for forsikringsutbetalingene. Fradrag er bare aktuelt ved utbetalinger som vesentlig overstiger mer alminnelige forsikringsutbetalinger. Dersom det på grunn av skadevolders handling, i dette tilfellet et forsettlig drap, ikke er aktuelt å lempe erstatningsansvaret, skal det atskilling til før det kan anses rimelig å gjøre fradrag for utbetalte livsforsikringsytelser.

D O M
avsagt 12. desember 2024 av Høyesterett i avdeling med
dommer Hilde Indreberg
dommer Cecilie Østensen Berglund
dommer Kine Steinsvik
dommer Thom Arne Hellerslia
dommer Eyvin Sivertsen
HR-2024-2273-A, (sak nr. 24-070307SIV-HRET)
Anke over Borgarting lagmannsretts dom 15. mars 2024
A v/verge
B v/verge (advokat Anna Alexandrovna Lutina
– til prøve)
mot
C (advokat Kim Ellertsen)

2
S T E M M E G I V N I N G
(1) Dommer Steinsvik:
Sakens spørsmål og bakgrunn
(2) Saken gjelder utmåling av erstatning for forsørgertap. Spørsmålet er om det skal gjøres
fradrag i erstatningen for forsikringsytelser etter den såkalte «kan-fradragsregelen» i
skadeserstatningsloven § 3-1 tredje ledd andre punktum.
(3) D ble 5. april 2022 knivstukket og drept av sin daværende samboer, C. Hun etterlot seg to
barn, A og B. Barna, som var henholdsvis fem og nesten tre år gamle ved morens død,
hadde forskjellige fedre.
(4) Ved Buskerud tingretts dom 19. oktober 2023 ble C dømt for forsettlig drap til fengsel i
15 år. Dommen omfattet også sivile krav, herunder krav fra de to etterlatte barna om
erstatning for forsørgertap. Kravene ble tatt til følge, og tingretten utmålte
forsørgertapserstatning med 830 579 kroner til A og 901 994 kroner til B. Hvert av barna
ble også tilkjent 400 000 kroner i oppreisningserstatning.
(5) D var dekket av gruppelivsforsikringer gjennom sin arbeidsgiver. Tingretten gjorde ikke
fradrag i erstatningen for utbetalte forsikringsytelser til barna, og uttalte at den ikke fant
det rimelig at forsikringsytelsene skulle komme C til gode i form av en reduksjon av hans
ansvar for å erstatte barnas forsørgertap.
(6) C anket over straffekravet og begjærte ny behandling av de sivile kravene. Borgarting
lagmannsrett avsa dom 15. mars 2024. C ble også i lagmannsretten dømt for forsettlig drap
til fengsel i 15 år. Han ble videre dømt til å betale 425 000 kroner i oppreisningserstatning
til hvert av barna. Domsslutningen for forsørgertapserstatningen lyder slik:
«3. C dømmes til å betale 570 000 – femhundreogsyttitusen – kroner til A i
erstatning for tap av forsørger.
4. C dømmes til å betale 590 000 – femhundreognittitusen – kroner til B i
erstatning for tap av forsørger.»
(7) For lagmannsretten var det fremlagt nye beregninger av forsørgertapet blant annet på grunn
av endrede regler om barnepensjon. Erstatningen ble på denne bakgrunn redusert.
Lagmannsretten fant ikke grunnlag for å lempe erstatningsansvaret etter
skadeserstatningsloven § 5-2.
(8) Lagmannsretten gjorde et skjønnsmessig fradrag i erstatningene til hvert av barna med
150 000 kroner, basert på at de hadde mottatt forsikringsutbetalinger med om lag
1,6 millioner kroner hver.
(9) A og B ved verger har anket til Høyesterett over lagmannsrettens saksbehandling og
lovanvendelse knyttet til spørsmålet om fradrag i forsørgertapserstatningen.
(10) Ved Høyesteretts ankeutvalgs beslutning 25. juni 2024 ble anken over lovanvendelsen
tillatt fremmet.
HR-2024-2273-A, (sak nr. 24-070307SIV-HRET)

3
(11) For Høyesterett er det fremlagt en ny justert beregning av forsørgertapserstatningen før
eventuelle fradrag. Det er enighet om at tapet utgjør 613 906 kroner for A og
742 576 kroner for B.
(12) Det er videre opplyst at barna, etter lagmannsrettens dom, har fått utbetalt forsikring under
ytterligere en gruppelivsforsikring, som D hadde gjennom sitt medlemskap i
Utdanningsforbundet. Hvert av barna har etter dette fått utbetalt forsikringsytelser med til
sammen 17,5 ganger folketrygdens grunnbeløp (G). Med G-satsen som gjaldt på
drapstidspunktet, utgjør dette noe under 1,9 millioner kroner.
Partenes syn på saken
(13) De ankende parter – A og B ved verger – har i korte trekk anført:
(14) Etter skadeserstatningsloven § 3-1 tredje ledd beror det på et konkret skjønn om det skal
gjøres fradrag for utbetalte forsikringsytelser.
(15) Alminnelige forsikringsytelser, som i saken her, bør ikke lede til fradrag. Formålet med
forsørgertapserstatning og livsforsikring er også forskjellig. Ved utmåling av erstatning for
forsørgertap i forbindelse med straffesaker må skyldgraden og omstendighetene rundt den
straffbare handlingen trekkes inn.
(16) Tidligere rettspraksis om fradrag må ses i lys av rettsutviklingen og kritikken reist i den
juridiske litteraturen. Det er urimelig og støtende om forsikringsutbetalingene her skal
komme C til gode.
(17) A og B ved verger har lagt ned slike påstander:
«1. C dømmes til å betale erstatning for tap av forsørger til A begrenset oppad til
613 906 kroner.
2. C dømmes til å betale erstatning for tap av forsørger til B begrenset oppad til
742 576 kroner.
3. Oppfyllelsesfristen er 2 – to – uker etter dommens forkynnelse, og det skal
betales forsinkelsesrente fra forfall inntil betaling skjer.»
(18) Ankemotparten – C – har i korte trekk anført:
(19) Skadeserstatningsloven § 3-1 tredje ledd andre punktum hjemler skjønnsmessig fradrag for
forsikringsytelser. Lagmannsretten har anvendt bestemmelsen korrekt og i tråd med
rettspraksis.
(20) Forsikringsytelsenes karakter og størrelse er det dominerende momentet ved vurderingen
av om fradrag skal gjøres. Her innebærer utbetalte forsikringer at de skadelidte vil få en
betydelig økonomisk overkompensasjon. Forsikringene som var tegnet, var heller ikke
finansiert av avdøde og representerte ikke oppspart kapital. Det må også tas hensyn til om
forsikringsselskapene kan kreve regress hos skadevolder.
HR-2024-2273-A, (sak nr. 24-070307SIV-HRET)

4
(21) Det straffbare forholdet og utvist skyld hos skadevolder er ikke relevante momenter i
vurderingen av om det skal gjøres fradrag.
(22) C har lagt ned slik påstand:
«Anken forkastes.»
Mitt syn på saken
Saksforholdet og problemstillingen
(23) Partene er enige om beregningen av forsørgertapet.
(24) Forsikringene D var dekket av, besto av to gruppelivsforsikringer tegnet av hennes
arbeidsgiver, X AS, i to ulike forsikringsselskaper. Til sammen hadde disse forsikringene
en gruppelivsdekning på 30 G.
(25) I tillegg var D dekket av en grunnforsikring gjennom sitt medlemskap i
Utdanningsforbundet. Denne forsikringen inneholdt en kollektiv livsforsikring på 5 G og
tilkom alle medlemmene i forbundet.
(26) De to etterlatte barna var de eneste begunstigede etter forsikringsavtalene, og
forsikringssummen under hver av forsikringene er delt likt mellom dem. Til sammen er det
utbetalt rundt 1,9 millioner kroner til hvert av barna.
(27) Spørsmålet i saken er altså om det skal tas hensyn til forsikringsytelsene ved utmålingen av
forsørgertapserstatningen etter den såkalte «kan-fradragsregelen» i skadeserstatningsloven
§ 3-1 tredje ledd andre punktum.
(28) Jeg føyer til at barna ved lagmannsrettens dom også ble tilkjent 425 000 kroner hver i
oppreisningserstatning. Lagmannsretten fant at særlige grunner tilsa et tillegg til den
normerte erstatningen ved forsettlig drap. Den la vekt på at saken gjelder et «særlig brutalt
drap», der D ble påført 22 knivstikk i hals, bryst, buk og armer. Hun ble forlatt livstruende
skadet og døde etter hvert av pustesvikt og forblødning. De to barna lå og sov i etasjen
over der drapet skjedde. Lagmannsretten la videre vekt på at barna mistet sin eneste
omsorgsperson og muligheten til å vokse opp sammen som brødre i sitt felles hjem. De er
også begge påført psykiske skader som følge av drapet.
«Kan-fradragsregelen» – rettslige utgangspunkter
(29) Skadeserstatningsloven § 3-4 gir regler om erstatning for tap av forsørger til etterlatte som
avdøde helt eller delvis forsørget ved dødsfallet. Formålet med erstatningen er at de
etterlatte skal kunne opprettholde sin tilvante levestandard, så langt denne var et resultat av
avdødes forsørging, jf. Rt-1998-639 på side 645. Både bortfall av avdødes økonomiske
innsats og tap av bidrag i form av arbeid i hjemmet og omsorg, skal erstattes.
(30) Paragraf 3-4 andre ledd gir regler om erstatningsutmålingen og viser blant annet til den
generelle fradragsregelen i § 3-1 tredje ledd, som lyder slik:
HR-2024-2273-A, (sak nr. 24-070307SIV-HRET)

5
«Ved erstatningsutmålingen gjøres fradrag for lønn under sykdom og liknende ytelser,
trygdeytelser, ytelser fra pensjonsordning i arbeidsforhold eller yrke og for
forsikringsytelser i den utstrekning den erstatningsansvarlige har betalt premien.
Videre kan tas hensyn til forsikringsytelser som ikke går inn under foregående
punktum, til annen vesentlig økonomisk støtte som skadelidte har fått eller kommer til
å få som følge av skaden og til forholdene ellers.»
(31) Den såkalte «kan-fradragsregelen» fremgår av andre punktum. Ordlyden gir anvisning på
et konkret skjønn, både med hensyn til om en forsikringsytelse skal føre til reduksjon i
erstatningen, og hvor stort fradrag som i tilfelle skal gjøres. Loven gir ikke nærmere
veiledning om hvilke momenter vurderingen skal baseres på.
(32) Den legislative begrunnelsen for regelen er at skadevolder ikke uten videre skal nyte godt
av forsikringer som skadelidte måtte ha tegnet, jf. Rt-1998-639 på side 646. At adgangen
til å gjøre fradrag for forsikringsytelser beror på skjønn, innebærer videre at det
erstatningsrettslige grunnprinsippet om at skadelidte skal ha dekket sitt fulle økonomiske
tap, men ikke mer enn det, ikke gjelder fullt ut med virkning for forsikringsytelser. Lovens
utgangspunkt er altså at skadelidte skal få dekket sitt økonomiske tap gjennom erstatning
og dessuten kan motta forsikringsutbetalinger i tillegg.
(33) Fradragsregelen er i nyere rettspraksis særlig behandlet i avgjørelsen HR-2023-268-A.
Saken gjaldt utmåling av erstatning etter pasientskadeloven for forsørgertap for
gjenlevende ektefelle og to barn etter at en kvinne døde av kreft som følge av mangelfull
diagnostisering. Etter pasientskadeloven § 4 gjelder skadeserstatningsloven for utmålingen,
og spørsmålet i saken var om det skulle gjøres fradrag i erstatningen for utbetaling etter en
gruppelivsforsikring.
(34) Etter en gjennomgang av de relevante uttalelsene i lovforarbeidene – NUT 1971: 5 og
Ot.prp. nr. 4 (1972–1973) – oppsummerer førstvoterende i avsnitt 31 at det normalt ikke
vil være aktuelt å gjøre fradrag for «mer alminnelige livsforsikringsytelser». Samordning
vil først være aktuelt ved «mer betydelige» forsikringsytelser. Det bør vises «romslighet»
ved vurderingen. Den nærmere grensedragningen er overlatt til domstolene, som «kan
tilpasse seg det som til enhver tid vil synes rimelig». Jeg slutter meg til denne generelle
oppsummeringen av lovforarbeidene, som gir sentrale føringer for den skjønnsmessige
vurderingen.
(35) På bakgrunn av øvrige rettskilder og opplysninger om forekomsten av
gruppelivsforsikringer i norsk arbeidsliv gir førstvoterende deretter i avsnitt 52 og
53 følgende retningslinje for skjønnsutøvelsen etter «kan-fradragsregelen»:
«Basert på min gjennomgang av rettskildene og dagens situasjon med hensyn til
livsforsikringsdekning mener jeg følgende retningslinje – slik forholdene er i dag –
bør gjelde for det skjønn som skal foretas etter ʻkan-fradragsregelenʼ: Det gjøres ikke
fradrag for utbetalte livsforsikringer i forsørgertapserstatning dersom utbetalingene er
på 15 G eller mindre for voksne og 5 G eller mindre for barn.
Ved forsikringsutbetalinger til etterlatte ut over dette nivået mener jeg at det
– i tråd med forarbeidene – skal vises atskillig varsomhet med å gjøre fradrag. Jeg
antar at det først er ved utbetalinger som for den enkelte etterlatte er vesentlig over
15 G for voksne og 5 G for barn, at det bør være aktuelt å gjøre en nærmere vurdering.
HR-2024-2273-A, (sak nr. 24-070307SIV-HRET)

6
Hvilke momenter som i så fall bør trekkes inn i dette skjønnet, gir ikke saken her
foranledning til å gå inn på.»
(36) Ektefellen hadde mottatt 15 G og barna 2 G hver, og førstvoterende fant det «klart» at
disse beløpene ikke skulle komme til fradrag i forsørgertapserstatningen, jf. avsnitt 54.
(37) Veiledningen gitt i dommen innebærer etter mitt syn at det ved utbetaling av
livsforsikringsytelser innenfor de angitte nivåene ikke skal skje fradrag. I samsvar med
uttalelsene i forarbeidene må slike ytelser etter dagens forhold regnes som alminnelige
livsforsikringsytelser, og forutsetningen er da at det ikke skal skje noen samordning. Det er
først ved forsikringsutbetalinger til den enkelte som er «vesentlig over» de angitt nivåene,
at det er aktuelt å gjøre en nærmere vurdering.
(38) I saken her overstiger utbetalingene til hvert av barna det nivået som er angitt for barn i
HR-2023-268-A avsnitt 52. Hovedgrunnen til dette er imidlertid at Ds barn var de eneste
begunstigede etter de aktuelle forsikringsavtalene, med den konsekvens at hele dekningen
tilfalt dem. Retningslinjene i 2023-dommen er ikke utformet med sikte på denne
situasjonen.
(39) Det er altså på den ene siden tale om livsforsikringsytelser som D hadde gjennom sitt
ordinære arbeidsforhold i omsorgssektoren og sitt fagforeningsmedlemskap. Samtidig er
forsikringsutbetalingene til hvert av barna med til sammen 17,5 G relativt betydelige.
(40) I tidligere rettspraksis om «kan-fradragsregelen» har særlig nivået på ytelsene stått sentralt,
jf. gjennomgangen av rettspraksis og oppsummeringen av denne i HR-2023-268-A
avsnitt 33 følgende. Jeg finner derfor grunn til å gjøre en nærmere vurdering av om det her
bør tas hensyn til den utbetalte forsikringsdekningen.
(41) Som allerede nevnt vil sentrale momenter ved vurderingen være størrelsen på de utbetalte
beløpene, og om ytelsene overstiger det som kan karakteriseres som «alminnelige
livsforsikringsytelser».
(42) Bistandsadvokaten har på vegne av barna gjort gjeldende at det må legges vekt på
omstendighetene rundt den straffbare handlingen og på skyldgraden. Hun har vist til at C
er dømt for forsettlig drap, og at det vil stride mot den allmenne rettsfølelsen om
forsikringsdekningen i en slik situasjon skal redusere hans ansvar for barnas forsørgertap.
(43) Som et generelt utgangspunkt kan karakteren av den skadevoldende handlingen og
skyldgraden bare tillegges begrenset betydning ved vurderingen av om det skal gjøres
fradrag for utbetalte forsikringer etter utmålingsregelen i skadeserstatningsloven
§ 3-1 tredje ledd andre punktum, jf. Rt-1999-1382 på side 1391 og Rt-2002-481 på side
487. Slike forhold må i første rekke fanges opp ved utmålingen av
oppreisningserstatningen, noe lagmannsretten også har gjort i saken her.
(44) Samtidig er det i forarbeidene til bestemmelsen vist til sammenhengen mellom
«kan-fradragsregelen» i § 3-1 tredje ledd andre punktum og adgangen til lemping av
skadevolders ansvar, jf. Ot.prp. nr. 4 (1972–1973) side 36. Det heter her at det i tilfeller
hvor lempingsregelen kan komme til anvendelse, vil være adgang til å ta hensyn til
forsikringsytelsen ved avgjørelsen av om ansvaret skal lempes. I tilfeller hvor lemping
HR-2024-2273-A, (sak nr. 24-070307SIV-HRET)

7
«ikke er aktuelt», skal det «atskillig til før en forsikringsytelse overhodet medfører at
skadelidte får redusert erstatning».
(45) Med utgangspunkt i forarbeidene mener jeg at det i tilfeller der lemping ikke er aktuelt, er
grunn til å vise ytterligere varsomhet ved vurderingen av om samordning skal skje. Dette
må gjelde også der lemping ikke er aktuelt på grunn av den skadevoldende handlingen og
utvist skyld hos skadevolderen, jf. dagens lempingsregel i § 5-2 der «skyldforhold» inngår
i vurderingen av om ansvaret skal lempes.
(46) En slik tilnærming er etter mitt syn også best i samsvar med den legislative begrunnelsen
bak «kan-fradragsregelen»; at skadevolder ikke uten videre skal nyte godt av forsikringer
som skadelidte måtte ha tegnet. Som påpekt av Viggo Hagstrøm og Are Stenvik,
Erstatningsrett, 2. utgave, 2019 side 570 er bestemmelsen «en smidigere regel, som i større
grad åpner for å ta hensyn til konkret rimelighet».
(47) Jeg føyer til at det i denne sammenhengen ikke kan ha noen betydning at de
livsforsikringene det er tale om, ikke er tegnet av skadelidte selv, men er kollektive
forsikringer som er tegnet av skadelidtes arbeidsgiver og gjennom Ds medlemskap i
fagforening.
(48) Forsvarer har på sin side vist til at det bør tas hensyn til at skadevolder ved forsettlig
skadeforvoldelse som her, avhengig av forsikringsvilkårene kan bli møtt med krav om
regress fra forsikringsselskapet, jf. § 3-7 nr. 3. Det er ikke holdepunkter i saken her for at
forsikringsselskapene vil gjøre regresskrav gjeldende mot C for de utbetalte
livsforsikringsytelsene og jeg går derfor ikke nærmere inn på problemstillingen.
(49) Gjennomgangen gir etter mitt syn grunnlag for følgende oppsummering:
(50) Ved vurderingen av om utbetalte livsforsikringsytelser skal komme til fradrag i de
etterlattes forsørgertapserstatning, står det sentralt om utbetalte ytelser kan karakteriseres
som «mer alminnelige livsforsikringsytelser». Størrelsen på forsikringsdekningen for den
enkelte skadelidte har betydning, men fradrag er bare aktuelt der det dreier seg om
utbetalinger som vesentlig overstiger det som kan karakteriseres som et alminnelig nivå.
Det skal vises romslighet overfor skadelidte ved vurderingen.
(51) Dersom lemping av skadevolders ansvar ikke er aktuelt som følge av den skadevoldende
handlingen og skadevolderens skyld, skal det atskillig til før det kan anses rimelig å gjøre
fradrag for utbetalte livsforsikringsytelser.
Konkret vurdering
(52) Ved den konkrete vurderingen tar jeg utgangspunkt i at D ved sin død var dekket av
gruppelivsforsikringer gjennom arbeidsforholdet sitt i omsorgssektoren. Hun hadde i
tillegg en grunnforsikring gjennom medlemskapet i Utdanningsforbundet. Dette er i
utgangspunktet alminnelige livsforsikringsytelser.
(53) Nivået på den samlede forsikringsdekningen på 35 G er høy, men jeg kan vanskelig se at
dette i seg selv tilsier fradrag i forsørgertapserstatningen. Vurderingen skal dessuten gjøres
HR-2024-2273-A, (sak nr. 24-070307SIV-HRET)

8
særskilt «for hver enkelt erstatningsberettiget», jf. skadeserstatningsloven § 3-4 andre ledd
andre punktum.
(54) Den utbetalte forsikringssummen til hvert av barna på 17,5 G er relativt høy og vil
– økonomisk sett – innebære en reell fordel for dem. Hensynet til å motvirke
overkompensasjon kan ut fra dette tilsi at det gjøres et skjønnsmessig fradrag i erstatningen
til hver av dem. Beløpenes størrelse skyldes imidlertid, som jeg har nevnt, at barna var de
eneste begunstigede etter forsikringsavtalene. En tilsvarende utbetaling til en voksen
etterlatt ville klart nok ikke ha ledet til fradrag ut fra føringene gitt i HR-2023-268-A.
(55) Jeg har vært noe i tvil, men ut fra den varsomhet forarbeidene gir anvisning på ved
anvendelsen av «kan-fradragsregelen», og ut fra forutsetningen om at det skal atskillig til
før samordning skal skje der det ikke er grunnlag for lemping, har jeg kommet til at
samordning i dette tilfellet ikke vil være rimelig og derfor ikke skal skje.
(56) Etter dette skal det ikke gjøres fradrag etter skadeserstatningsloven § 3-4 andre ledd,
jf. § 3-1 tredje ledd andre punktum for de utbetalte livsforsikringsytelsene til de to barna.
Konklusjon
(57) Anken har ført frem, og erstatning for tap av forsørger tilkjennes i samsvar med de
ankende parters nedlagte påstander.
(58) Jeg stemmer for denne
D O M :
1. C dømmes til å betale 613 906 – sekshundreogtrettentusennihundreogseks – kroner
til A ved verge innen 2 – to – uker fra forkynnelse av dommen.
2. C dømmes til å betale 742 576 – syvhundreogførtitotusenfemhundreogsyttiseks –
kroner til B ved verge innen 2 – to – uker fra forkynnelse av dommen.
(59) Dommer Sivertsen: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(60) Dommer Hellerslia: Likeså.
(61) Dommer Østensen Berglund: Likeså.
(62) Dommer Indreberg: Likeså.
HR-2024-2273-A, (sak nr. 24-070307SIV-HRET)

9
(63) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
1. C dømmes til å betale 613 906 – sekshundreogtrettentusennihundreogseks – kroner
til A ved verge innen 2 – to – uker fra forkynnelse av dommen.
2. C dømmes til å betale 742 576 – syvhundreogførtitotusenfemhundreogsyttiseks –
kroner til B ved verge innen 2 – to – uker fra forkynnelse av dommen.
HR-2024-2273-A, (sak nr. 24-070307SIV-HRET)