Dato: 2023-12-20

Sammendrag: En gårdbruker fraktet materialer og utstyr på vinterstid i Innlandet, og valgte å bruke snøskuteren om lag 20 kilometer ekstra for også å hente en sag ved en fiskebu inne på fjellet. Snøskuterkjøringen skjedde i utmarksområde. Etter motorferdselloven er slik kjøring i utmark forbudt, med mindre den ansees nødvendig for jordbruksdriften.

Gårdbrukeren ble dømt for ulovlig utmarkskjøring i lagmannsretten, men anket til Høyesterett fordi han mente kjøringen for å hente sagen var nødvendig. Anken fører ikke frem.

Høyesterett understreker at lovens ordlyd «nødvendig» og formålet om å verne miljøet, setter grenser for en næringsutøvers rett til motorferdsel i utmark. Den næringsdrivende må ha et handlingsrom for å kjøre i utmark når dette vurderes som nødvendig av hensyn til rasjonell drift av virksomheten. Det er imidlertid ikke tilstrekkelig at kjøringen er nyttig eller hensiktsmessig hvis det finnes et alternativ som unngår eller reduserer bruk av utmarken. Vilkåret om nødvendighet vil være oppfylt dersom det ikke er reelle alternativer, eller disse er åpenbart mindre egnet for oppgaven eller vesentlig mer tyngende.

I denne saken hadde gårdbrukeren andre alternativer for å få hentet sagen, og lovens vilkår om at motorferdselen skal være nødvendig, var ikke oppfylt.

Bøtestraffen på 8 000 kroner, fastsatt av lagmannsretten, blir stående.

Avgjørelsen gir veiledning om hva som er «nødvendig» motorferdsel i motorferdselloven § 4 første ledd bokstav c, jf. § 3.

D O M
avsagt 20. desember 2023 av Høyesterett i avdeling med
dommer Aage Thor Falkanger
dommer Arne Ringnes
dommer Espen Bergh
dommer Borgar Høgetveit Berg
dommer Thom Arne Hellerslia
HR-2023-2402-A, (sak nr. 23-141265STR-HRET)
Anke over Eidsivating lagmannsretts dom 18. august 2023
A (advokat Arnor Zoran Scheibler)
mot
Påtalemyndigheten (statsadvokat Marthe Gaarder)

2
S T E M M E G I V N I N G
(1) Dommer Ringnes:
Sakens spørsmål og bakgrunn
(2) Saken gjelder straff for snøskuterkjøring i utmark og reiser særlig spørsmål om kjøringen
var «nødvendig» i forbindelse med jordbruksnæring, jf. motorferdselloven § 4 første ledd
bokstav c.
(3) A, som er født 00.00.1959, ble ved forelegg 11. april 2022 siktet for overtredelse av
motorferdselloven § 12, jf. § 3 for å ha utøvd motorferdsel i utmark og vassdrag uten
tillatelse. Grunnlaget er beskrevet slik:
«Søndag 27. februar 2022 i X i Y, førte han snøscooter uten å ha løyve eller tillatelse
til det.»
(4) Forelegget ble ikke vedtatt og trådte i stedet for tiltalebeslutning, jf. straffeprosessloven
§ 268.
(5) Vestre Innlandet tingrett avsa 9. desember 2022 dom med slik domsslutning:
«A, født den 00.00.1959, er skyldig i overtredelse av lov om motorferdsel i utmark og
vassdrag § 12, jf. § 3. Utmåling av straffen frafalles, jf. straffeloven § 61.»
(6) A anket dommen til lagmannsretten. Anken gjaldt lovanvendelsen. Påtalemyndigheten
motanket over straffutmålingen.
(7) Eidsivating lagmannsrett avsa 18. august 2023 dom med slik domsslutning:
«1. Anken over lovanvendelsen forkastes.
2. I tingrettens dom – domsslutningen – gjøres den endring at straffen settes til
bot 8 000 – åttetusen – kroner, subsidiært fengsel i 8 – åtte – dager.
3. A, født 00.00.1959, dømmes til å betale saksomkostninger for
lagmannsretten med 3 000 – tretusen – kroner innen 2 – to – uker fra
forkynningen av dommen.»
(8) Dommen er avsagt under dissens. Én dommer mente at As snøskuterkjøring var lovlig, og
at han skulle frifinnes.
(9) A har anket til Høyesterett. Anken gjelder lovanvendelsen og straffutmålingen.
(10) A gjør i korthet gjeldende at lagmannsrettens vurdering av nødvendighetsvilkåret er for
streng. Lagmannsrettens mindretall har gjort en riktig vurdering.
(11) I lys av usikre værforhold i høyfjellet og forpliktelsene ved gårdsdriften, måtte han benytte
de gunstige værforholdene som var den dagen kjøringen skjedde. Fra hans ståsted var det
HR-2023-2402-A, (sak nr. 23-141265STR-HRET)

3
ikke andre praktisk gjennomførbare alternativer. Domstolene må vise stor tilbakeholdenhet
med å overprøve denne vurderingen.
(12) Det er grunnlag for straffutmålingsfrafall, blant annet fordi det dreier seg om nyttekjøring.
(13) Påtalemyndigheten gjør i korthet gjeldende at lagmannsrettens dom er riktig. Normen for
hva som er «nødvendig», bør være om det finnes alternativer til kjøring i utmark som ikke
er åpenbart uhensiktsmessige eller vesentlig mer byrdefulle for den næringsdrivende. Ved
vektingen mellom hensynet til vern av naturmiljøet og hensynet til rasjonell drift skal
hensynet til naturmiljøet veie tyngst.
Mitt syn på saken
Saksforholdet
(14) A er bonde på en gård noen kilometer vest for Y sentrum i Valdres. Han har over 50 storfe.
I sommerhalvåret er dyrene på utmarksbeite. I forbindelse med jordbruksnæringen har A
en gjeterbu i Z. Den ligger omtrent 10 kilometer sørvest for gården, om lag 1300 meter
over havet.
(15) Fra der bilveien slutter og frem til gjeterbua er det om lag tre kilometer, og det eneste
motoriserte alternativet er å kjøre snøskuter. Tyngre og større utstyr og materialer må
derfor fraktes på snøskuter om vinteren, men på grunn av krevende værforhold er dette
ikke mulig hver dag.
(16) A planla å skifte bordkledning på bua. Søndag 27. februar 2022 mente han at vær- og
føreforholdene var slik at materialer og utstyr kunne transporteres med snøskuter. Han
trengte en elektrisk sag til arbeidene, og denne skulle han låne av B. Sagen befant seg ved
Bs fiskebu, som ligger uten veiforbindelse ved vannet X, fem til seks kilometer i luftlinje
sørøst for Y sentrum.
(17) A kjørte snøskuter med slede fra gården sin i retning sørvest mot gjeterbua. På sleden
hadde han deler av materialene og utstyret som skulle benyttes ved utbedringen av bua. A
satte fra seg sleden ved Æ. Han kjørte så, dels på ubrøytede skogsbilveier og dels i
snøskuterspor, til Bs fiskebu. Der hentet han sagen og kjørte samme vei tilbake. Avstanden
på kjøreturen fra Æ til fiskebua og tilbake var cirka 20 kilometer. Ved Æ hektet han på
sleden og kjørte deretter til gjeterbua. Etter å ha lesset av sag og materialer kjørte han
samme dag ytterligere to sledelass med materialer og utstyr fra gården og opp til gjeterbua.
(18) Det fremgår av lagmannsrettens dom at et av flere alternativer til at A hentet sagen ved
fiskebua, var at B selv tok den med seg hjem. B dro hjem fra fiskebua om ettermiddagen
denne søndagen, og han forklarte i lagmannsretten at han kunne tatt med seg sagen dersom
A hadde bedt ham om dette. A og B bor i nærheten av hverandre, og det er omtrent 10
minutters bilkjøring mellom dem.
(19) Utbedringen av gjeterbua ble foretatt i april samme år, en gang etter påske, og pågikk tre til
fire lange dager.
HR-2023-2402-A, (sak nr. 23-141265STR-HRET)

4
Rettslige utgangspunkter
(20) Hovedregelen etter motorferdselloven § 3 er at motorferdsel i utmark er forbudt. Unntak
fra dette må være bestemt i loven eller med hjemmel i loven. Det aktuelle unntaket i vår
sak er § 4 første ledd bokstav c, som fastsetter at motorferdsel er tillatt «i forbindelse
med»:
«nødvendig person- og godstransport til og fra faste bosteder og i jordbruks-,
skogbruks- og reindriftsnæring. Jakt, fangst, fiske og bærsanking reknes ikke som
næring i denne forbindelse».
(21) Bestemmelsen oppstiller for det første et unntak for «nødvendig person- og godstransport
til og fra faste bosteder». Dette unntaket er ikke aktuelt i saken her.
(22) For det andre gjelder det unntak for motorferdsel i forbindelse med jordbruks-, skogbruks-
og reindriftsnæring. Denne bestemmelsen skal ivareta primærnæringenes behov for
motorferdsel. Vilkåret om at ferdselen skal være «nødvendig» gjelder også for kjøring i
forbindelse med disse næringene, jf. Ot.prp. nr. 45 (1976–1977) side 34. Det gjelder
følgelig både et tilknytningsvilkår og et nødvendighetsvilkår for at motorferdselen skal
være lovlig.
(23) Uttrykket «nødvendig» har ikke et presist meningsinnhold, men tilsier at det ikke er reelle
alternativer til å kjøre i utmarken. Denne forståelsen har også støtte i forarbeidene. Om
«nødvendig» person- og godstransport til og fra faste bosteder heter det i
Ot.prp. nr. 45 (1976–1977) side 34, i merknadene til § 4, at det «bare skal være bosteder
som ikke er tilknyttet kjørbar bilvei eller bane som er unntatt etter bestemmelsen».
(24) Paragraf 4 første ledd bokstav c må tolkes i lys av lovens formål, jf. § 1, der det heter:
«Formålet med denne lov er ut fra et samfunnsmessig helhetssyn å regulere
motorferdselen i utmark og vassdrag med sikte på å verne om naturmiljøet og fremme
trivselen.»
(25) I Ot.prp. nr. 45 (1976–1977) side 32 karakteriserer departementet det å verne om
naturmiljøet og fremme trivselen som «dominerende allmenninteresser som på lengre sikt
vil tjene alle samfunnsgrupper, …». Hensynet til miljøet er altså overordnet og setter
grenser for hva som kan tillates som nødvendig kjøring. Samtidig følger det av
formålsbestemmelsen at reguleringen skal skje ut fra et «samfunnsmessig helhetssyn». Den
næringsdrivendes behov for motorferdsel i utmark når det er nødvendig for rasjonell drift,
må følgelig ivaretas og avveies mot miljøhensynet.
(26) Høyesterett har i to avgjørelser presisert at lovens formål tilsier at § 4 første ledd bokstav c
må tolkes og anvendes på en restriktiv måte, jf. Høyesteretts kjennelse i Rt-1979-661 på
side 662, og Høyesteretts ankeutvalgs beslutning i Rt-2015-838 avsnitt 17.
(27) Jeg oppsummerer etter dette mitt syn på lovtolkningen slik:
(28) Ordlyden – «nødvendig» – og lovens formål om å verne miljøet setter grenser for
næringsutøverens rett til motorferdsel i utmark. Den næringsdrivende må ha et
handlingsrom for å kunne velge å kjøre i utmark når dette vurderes som nødvendig av
hensyn til en rasjonell drift av virksomheten. Det er imidlertid ikke tilstrekkelig at
HR-2023-2402-A, (sak nr. 23-141265STR-HRET)

5
kjøringen er nyttig eller hensiktsmessig hvis det finnes et alternativ som unngår eller
reduserer bruk av utmarken. Dersom det ikke er reelle alternativer, eller disse er åpenbart
mindre egnet for oppgaven eller vesentlig mer tyngende, vil vilkåret om nødvendighet
være oppfylt.
(29) I lagmannsrettspraksis er det lagt til grunn at domstolene skal vise tilbakeholdenhet med å
overprøve næringsutøverens vurdering av om kjøringen var nødvendig – så langt denne
vurderingen var forsvarlig. Jeg viser til Frostating lagmannsretts dom 22. april 2021,
LF-2020-159220, og Borgarting lagmannsretts dom 11. november 2021, LB-2020-186507.
(30) Etter mitt syn bør intensiteten i prøvingen av næringsutøverens vurdering avhenge av hva
nødvendighetsvurderingen knytter seg til. Dette illustreres av de nevnte
lagmannsrettsavgjørelsene. Der valget av alternativ beror på faglige vurderinger knyttet til
driften av virksomheten, er det naturlig at domstolene er forsiktige med å overprøve
næringsutøverens egen vurdering. I vår sak er problemstillingen imidlertid om A valgte en
unødvendig lang kjørerute i utmarken – noe jeg kommer nærmere tilbake til. Dette er ikke
et næringsfaglig spørsmål, og prøvingen av dette står ikke i noen annen stilling enn når
domstolene ellers vurderer anvendelsen av lovbestemmelser som inneholder
skjønnsmessige uttrykk.
(31) På bakgrunn av forsvarers prosedyre presiserer jeg at tolkningen jeg her har gitt uttrykk
for, ikke kommer i konflikt med lovkravet i Grunnloven § 96 første ledd og Den
europeiske menneskerettskonvensjon artikkel 7. Tolkningen er forankret direkte i
lovteksten, jf. HR-2023-1638-A avsnittene 25 og 26 og HR-2020-2019-A avsnitt 17.
Den konkrete vurderingen
(32) Det er ikke omtvistet at snøskuterkjøringen med materialer og utstyr fra As gård og til hans
gjeterbu ved Z var nødvendig kjøring i tilknytning til hans landbruksnæring, og jeg er enig
i dette. Men A valgte altså å ta en avstikker til Bs fiskebu ved X for å hente den elektriske
sagen. Han kjørte da i motsatt retning av veien til gjeterbua, og den ekstra kjørelengden
som følge av omveien var som nevnt om lag 20 kilometer. Kjøringen skjedde i utmark.
(33) Spørsmålet er om denne delen av skuterkjøringen var «nødvendig» og derved lovlig, eller
om den rammes av forbudet mot motorferdsel i utmark i § 3.
(34) Høyesterett skal legge lagmannsrettens bevisresultat til grunn. En samlet lagmannsrett fant
bevist at A ikke vurderte andre alternativer for å få tak i en elektrisk sag. Om dette heter
det i dommen:
«A vurderte ikke alternative måter å få hånd om en elektrisk sag, for eksempel om B
kunne ta med seg sagen hjem fra fiskebua. B bekreftet på spørsmål at han kunne ha
tatt med seg sagen hjem dersom A hadde bedt ham om dette. B bekreftet også at A
kunne låne sagen så lenge han hadde behov for den. B dro hjem fra fiskebua om
ettermiddagen denne søndagen.»
(35) Lagmannsrettens flertall uttalte at kjøringen til Bs fiskebu «markant avviker fra traseen
mellom As bopel og gjeterbua ved Z». Videre heter det at «formålet med den omstridte
kjøringen kunne oppnås på andre måter enn ved motorferdsel i utmark». Deretter heter det
i dommen:
HR-2023-2402-A, (sak nr. 23-141265STR-HRET)

6
«Etter flertallets syn kunne A for eksempel ha spurt B om å få hente sagen hjemme
hos ham og derved unngått den ekstra utmarkskjøringen for å hente sagen ved
fiskebua. Ettersom han ikke hadde planer om å starte utbedringen av gjeterbua søndag
27. februar, kunne han ha kjørt opp sagen til gjeterbua på et senere tidspunkt, og den
snøscooterkjøringen kunne kombineres med annen transport til gjeterbua, senest i
kombinasjon med arbeidsutføringen. Det må legges til grunn at A ville ha hatt mange
muligheter til å kjøre til gjeterbua med sagen senere på vinteren. Flertallet fremhever
videre at B i retten bekreftet at sagen ble utlånt til A på ubestemt tid. Flertallet mener
derfor at det var uforsvarlig og unødvendig å kjøre til fiskebua for å hente sagen.»
(36) A har anført at værforholdene og hensynet til gårdsdriften, samt behovet for utbedring av
gjeterbua før sommersesongen, gjorde det nødvendig for ham å ta omveien til fiskebua for
å hente sagen den aktuelle dagen.
(37) Bevisbedømmelsen til lagmannsrettens flertall gir ikke grunnlag for denne slutningen. A
hadde andre muligheter til å få fraktet sagen til gjeterbua før arbeidene tok til i april dette
året. Et nærliggende alternativ – som lagmannsretten trekker frem – er at B kunne tatt med
sagen hjem til seg, og at A hentet den der. Deretter kunne A ha kjørt den opp til bua. Dette
alternativet var ikke åpenbart mindre egnet eller vesentlig mer tyngende for A enn å hente
sagen med snøskuter ved fiskebua til B.
(38) Etter mitt syn er følgelig vilkåret om at ferdselen skal være «nødvendig» ikke oppfylt, og
lovanvendelsesanken har ikke ført frem.
(39) Skyldkravet etter § 12 er forsett eller uaktsomhet. Tingretten kom til at A handlet forsettlig,
og at hans rettsuvitenhet var uaktsom, jf. straffeloven § 26. Bevisbedømmelsen under
skyldspørsmålet ble ikke anket til lagmannsretten.
(40) Etter dette er de objektive og subjektive betingelsene for straff etter motorferdselloven
§ 12, jf. § 3 oppfylt.
Straffutmålingen
(41) Lagmannsretten kom til at det ikke var grunnlag for straffutmålingsfrafall etter straffeloven
§ 61 og begrunnet dette slik:
«Lagmannsretten finner – i motsetning til tingretten – ikke at det er grunnlag for
straffutmålingsfrafall, jf. straffeloven § 61. Straffutmålingsfrafall er ment som en
snever uttaksregel myntet på tilfeller hvor det etter en helhetsvurdering anses urimelig
å utmåle straff, jf. Ot.prp. nr. 90 (2003-2004). Lagmannsretten kan ikke se at det
foreligger særlige grunner for å frafalle utmåling av straff i denne saken.
Allmennpreventive hensyn gjør seg sterkt gjeldende i saker som gjelder ulovlig
motorferdsel i utmark.»
(42) Etter min mening er det ikke grunnlag for straffutmålingsfrafall, og jeg slutter meg til
lagmannsrettens begrunnelse.
(43) Påtalemyndigheten har ved straffutmålingen tatt utgangspunkt i en bot på 12 000 kroner og
har vist til at dette er i samsvar med Innlandet politidistrikts retningslinjer for bøtesatser
HR-2023-2402-A, (sak nr. 23-141265STR-HRET)

7
ved utstedelse av forelegg. Jeg er enig i at dette standardiserte bøtenivået legges til grunn,
jf. Rt-1989-1361.
(44) Lagmannsretten fastsatte straffen til en bot på 8 000 kroner, subsidiært fengsel i åtte dager.
Påtalemyndigheten har ikke påstått strengere straff, og jeg ser etter omstendighetene ikke
grunn til å fravike lagmannsrettens straffutmåling.
Konklusjon
(45) As anke har ikke ført frem, og anken over lagmannsrettens dom forkastes.
(46) Jeg stemmer for denne
D O M :
Anken forkastes.
(47) Dommer Bergh: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(48) Dommer Hellerslia: Likeså.
(49) Dommar Høgetveit Berg: Det same.
(50) Dommer Falkanger: Likeså.
(51) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
Anken forkastes.
HR-2023-2402-A, (sak nr. 23-141265STR-HRET)