Dato: 2024-02-29

Sammendrag: I svært høy hastighet – rundt 200 km/t – kjørte en 21 år gammel mann gjennom en tunnel i en 90-sone på E6 sør for Oslo. Det var lørdag ettermiddag og tett trafikk. Han foretok flere forbikjøringer i høyre felt. Da en bil foran ham skiftet fra midtre til høyre felt, klarte han ikke å bremse eller svinge unna. Sammenstøtet var voldsomt. Føreren av den andre bilen ble lam for livet og bundet til rullestol.

Hovedspørsmålet for Høyesterett var hva som er riktig straff for bevisste og grovt uaktsomme trafikkovertredelser som fører til alvorlige personskader. Tingretten og lagmannsretten hadde i denne saken lagt seg på helt forskjellige nivåer. De hadde også tilkjent svært ulike beløp i oppreisningserstatning til den skadde.

Høyesterett har kommet til at riktig straff er fengsel i 1 år og 8 måneder, og at oppreisningen settes til 450 000 kroner.

Høyesterett fremhever at saken skiller seg fra de fleste andre trafikkovertredelser med personskade, fordi uaktsomheten var bevisst og kjøringen særlig farlig. Ved så høy fart forsvinner nærmest de sikkerhetsmarginene som normalt setter en sjåfør i stand til å takle forstyrrelser og overraskende hendelser i trafikken. De ulovlige forbikjøringene og trafikkbildet ellers bidro til den spesielt høye risikoen for ulykker. Allmennpreventive hensyn tilsier at det reageres strengt.

Utgangspunktet for straffen på fengsel i 1 år og 8 måneder er en høyesterettsdom fra 2009, hvor det sies at riktig straffenivå for graverende kjøring med dødsfølge er fengsel i 2 år og 6 måneder. Selv om kroppsskaden i denne saken er meget betydelig, må straffen settes lavere enn om ulykken hadde vært dødelig. Det var ikke påvist for Høyesterett at villmannskjøring utgjør et større samfunnsproblem i dag enn i 2009. Dermed var det ikke grunnlag for å heve straffenivået ytterligere.

Et mindretall på én dommer mener oppreisningserstatningen skal settes til 250 000 kroner. Det er særlig vist til at straff og oppreisning må stå i et rimelig forhold til hverandre, og til at det ikke er grunn til å gi høyere erstatning enn det mindretallet mener følger av rettspraksis.

D O M
avsagt 29. februar 2024 av Høyesterett i avdeling med
dommer Wilhelm Matheson
dommer Ragnhild Noer
dommer Per Erik Bergsjø
dommer Knut Erik Sæther
dommer Are Stenvik
HR-2024-431-A, (sak nr. 23-172293STR-HRET)
Anke over Eidsivating lagmannsretts dom 17. oktober 2023
A (advokat Øystein Ola Storrvik)
mot
Påtalemyndigheten (statsadvokat Hulda Olsen Karlsdottir)
B (bistandsadvokat Christian Lundin)

2
S T E M M E G I V N I N G
(1) Dommer Stenvik:
Sakens spørsmål og bakgrunn
(2) Saken gjelder utmåling av straff og oppreisning etter en kollisjon med betydelig
personskade.
(3) A, født 00.00.2000, ble 23. november 2022 satt under tiltale for overtredelse av
straffeloven § 280 om uaktsom forvoldelse av betydelig kroppsskade (post I),
vegtrafikkloven § 31 første ledd, jf. § 3, som fastsetter grunnregler for trafikk (post II), og
vegtrafikkloven § 31 første ledd, jf. § 5 og skiltforskriften § 8 om fartsoverskridelse (post
III). Tiltalens post I ble under hovedforhandlingen for tingretten endret til prinsipalt å
gjelde overtredelse av straffeloven § 274 annet ledd, jf. § 273, som rammer forsettlig
forvoldelse av betydelig kroppsskade.
(4) Grunnlaget for den subsidiære tiltalen for overtredelse av straffeloven § 280 lyder slik:
«Lørdag 29. januar 2022 kl. 15.50 på E6 i Nøstvettunnelen nordgående løp i Ås kjørte
han en Audi personbil med kjennemerke -- 00000 uten å være tilstrekkelig
hensynsfull, aktpågivende og varsom, idet han i en hastighet på ca. 190 km/t kjørte inn
i en Toyota personbil med kjennemerke -- 00000 bakfra, med den følge at sjåføren B
fikk ribbensbrudd og en ryggmargsskade og ble lam fra brystet og ned.»
(5) Fornærmede la for tingretten ned påstand om at tiltalte skulle dømmes til å betale
oppreisning etter skadeserstatningsloven § 3-5, fastsatt etter rettens skjønn.
(6) Follo og Nordre Østfold tingrett avsa dom 19. mars 2023. Slutningens punkt 1 og 3 lyder
slik:
«1. A, f. 00.00.2000 dømmes for overtredelse av straffeloven § 280,
vegtrafikkloven § 31 første ledd, jf. § 3 og vegtrafikkloven § 31 første ledd,
jf. § 5, jf. skiltforskriften § 8 skiltnummer 362 ‘fartsgrense’, alt sammenholdt
med straffeloven § 79 bokstav a, til fengsel i 60 – seksti – dager.
…
3. A, f. 00.00.2000 dømmes til å betale 175 000 – etthundreogsyttifemtusen –
kroner til [B] B innen 2 – to – uker fra forkynnelsen av dommen.»
(7) Tingretten kom til at tiltalte ikke handlet forsettlig med hensyn til skadefølgen, og at han
derfor bare kunne dømmes for uaktsomt å ha forårsaket betydelig kroppsskade. Dommen
var enstemmig.
(8) Påtalemyndigheten anket til lagmannsretten over bevisbedømmelsen under
skyldspørsmålet for tiltalens post I og straffutmålingen.
(9) Fornærmede ba om ny behandling av oppreisningskravet.
HR-2024-431-A, (sak nr. 23-172293STR-HRET)

3
(10) Eidsivating lagmannsrett avsa 17. oktober 2023 dom med slik slutning:
«1. A, f. 00.00.2000 dømmes for overtredelse av straffeloven § 280, samt de
forhold som er rettskraftig avgjort ved Follo og Nordre Østfold tingretts dom
19. mars 2023, alt sammenholdt med straffeloven § 79 bokstav a, til en straff
av fengsel i 2 – to – år og 6 – seks – måneder.
2. A dømmes til innen 2 – to – uker fra dommens forkynnelse å betale
oppreisningserstatning til B med 500 000 – femhundretusen – kroner.»
(11) Lagmannsrettens dom ble avsagt under dissens. Den ene meddommeren mente at tiltalte
skulle dømmes for forsettlig forvoldelse av betydelig kroppsskade. De øvrige dommerne
kom, som tingretten, til at A ikke hadde handlet forsettlig med hensyn til skadefølgen, og
at han derfor bare kunne dømmes for uaktsomt forhold. Fastsettelsen av
oppreisningsbeløpet var enstemmig.
(12) Tiltalte anket til Høyesterett over utmålingen av straff og oppreisning.
(13) A gjør gjeldende at straffen og oppreisningsbeløpet må settes ned. Den straffen
lagmannsretten har fastsatt, er langt strengere enn det nivået som er etablert i
lagmannsrettspraksis, og har ikke støtte i avgjørelser fra Høyesterett. Hvis det skal skje en
skjerping av straffenivået, må det skje skrittvis, og ikke i for store sprang. En riktig straff
ligger i nærheten av det nivået tingretten kom til. Også ved fastsettelsen av
oppreisningsbeløpet traff tingretten rett. Oppreisningen kan ikke fastsettes med
utgangspunkt i nivået for overlagt drapsforsøk med påfølgende betydelig kroppsskade, slik
fornærmede anfører.
(14) Påtalemyndigheten gjør gjeldende at anken over straffutmålingen må forkastes. Den
straffen som er fastsatt av lagmannsretten, er riktig. Det er ikke noe alminnelig straffenivå
for slike overtredelser av straffeloven § 280 som vår sak gjelder, som må betegnes som
«villmannskjøring» med særlig betydelig kroppsskade til følge. Det er bevisst
hensynsløshet i en så sterk grad at det nesten ikke er mulig å se for seg en større grad av
uaktsomhet. Straffen må fastsettes konkret i lys av de mange skjerpende omstendighetene i
saken, og allmennpreventive hensyn må tillegges betydelig vekt.
(15) B gjør gjeldende at oppreisningen skal utmåles etter rettens skjønn. Handlingens objektive
grovhet, den utviste skyld og skadevirkningene for fornærmede tilsier et høyt
oppreisningsbeløp. I lys av de beløpene Høyesterett tidligere har fastsatt i sammenlignbare
saker, oppregulert i samsvar med utviklingen i folketrygdens grunnbeløp, er
lagmannsrettens resultat riktig.
Mitt syn på saken
De faktiske forholdene
(16) A, den gangen 21 år gammel, kjørte ulykkesdagen en Audi RS 6 Avant, som er en svært
rask bil med over 500 hestekrefter og en toppfart på 280 km/t. Han hadde hentet bilen hos
en forhandler på Hamar samme dag.
HR-2024-431-A, (sak nr. 23-172293STR-HRET)

4
(17) Etter hjemkomst til Oslo bestemte han seg for å ta en lengre kjøretur om Drammen og
Moss. På vei tilbake fra Moss mot Oslo kjørte han svært fort. I Nordbytunnelen, sør for
Vinterbro, hvor fartsgrensen er 90 km/t, filmet han bilens speedometer mens det viste
220 km/t. Han tenkte å sende filmen til en venn.
(18) I lagmannsretten forklarte tiltalte den høye farten med at «bilen er laget for å kjøre fort,
den kommer raskt opp i høye hastigheter, har særlige gode bremser, og han ville prøve
bilen».
(19) Ulykken inntraff i Nøstvedttunnelen, som ligger nord for Vinterbro og er 3,7 kilometer
lang. Et stykke inn i tunnelens nordgående løp utvides veibanen fra to til tre kjørefelt.
Tiltalte kjørte forbi en rekke biler på høyre side, selv om han visste at det var forbudt.
Kollisjonen skjedde idet fornærmedes bil, en Toyota RAV4, var i ferd med å skifte fra
midtre til høyre felt. I bilen satt foruten fornærmede, B, også hans ektefelle, C.
Sammenstøtet var voldsomt. Det ble fanget opp av Statens vegvesens
overvåkningskameraer, og opptakene ble vist under ankeforhandlingen for Høyesterett.
Lagmannsretten har gitt denne beskrivelsen av det som skjedde:
«Statens vegvesens ulykkes- og analysegruppe har beregnet at tiltaltes bil hadde en
fart på 207 km/t rett i forkant av sammenstøtet. Toyotaen hadde en fart på 99 km/t.
Gjennomsnittsfarten på de to bilene de siste 730 meterne er beregnet til henholdsvis
193 km/t og 102 km/t. Det var ingen tekniske feil på noen av bilene.
Påkjørselen var voldsom. Tiltaltes bil roterte rundt og landet på taket. Fornærmedes bil
traff tunnelveggen, snurret rundt og ble stående med fronten mot kjøreretningen. Døra
på sjåførsida var sperret mot tunnelveggen.»
(20) Om Bs tilstand etter ulykken sier lagmannsretten dette:
«Fornærmede B, som er utdannet øyelege og hadde egen spesialistpraksis, oppfattet
umiddelbart at han ikke kunne kjenne lårene og forsto at han hadde fått en alvorlig
ryggskade. Han ba ektefelle[n] om å holde hodet hans, slik at han ikke skulle knekke
sammen og bli kvalt.
B ble fraktet med luftambulanse til Ullevål sjukehus. Det ble påvist flere skader,
herunder brudd i ryggsøyle, brudd i flere ribbein, blødninger i lungeposer/lungehuler
og luftlekkasje fra begge lunger. Han er nå lam fra brystet og ned og har også bortfall
av følelsessans fra midt på brystet. Han er – og vil fortsatt være – avhengig av
rullestol. B var innlagt på Ullevål sjukehus til han ble overført til Sunnaas sjukehus
19. februar 2022, men måtte herfra flere ganger på nytt innlegges på akuttsjukehus på
grunn av komplikasjoner. Tykktarmen er fjernet, og han har fått utlagt tarm. Urinpose
må tømmes hver fjerde time. Han har fått tinnitus og plages med smerter.»
(21) Ifølge en erklæring utarbeidet av Thomas Glott, spesialist i fysikalsk medisin og
rehabilitering, er B påført en komplett ryggmargskade med fullstendig bortfall av
muskelkraft og følelse fra brystet og ned. Han er helt avhengig av rullestol for å bevege
seg, og er plaget av spasmer i form av stivhet og ufrivillige bevegelser. Kontroll av
urinblære og tarmfunksjon er bortfalt. Smertene varierer mellom 2–3 og 8 på en «visuell
analog skala» som går fra 1 til 10, der 10 representerer den verst tenkelige smerte. B er
også plaget av sårhet i huden, øresus og økt tretthet. Han vurderes som 100 prosent ufør i
sitt tidligere arbeid som øyelege. Den samlede skaderelaterte medisinske invaliditeten er
HR-2024-431-A, (sak nr. 23-172293STR-HRET)

5
91 prosent etter samordning. Uten samordning er invaliditetsgraden 130 prosent.
Tilstanden er varig.
(22) B, som i dag er 63 år, har avgitt en skriftlig erklæring under saksforberedelsen for
Høyesterett, hvor han beskriver sin opplevelse av ulykken og de følgene den har fått. Her
forteller han om angst og sterke smerter etter ulykken, og om et krevende
behandlingsforløp. Etter at han ble overført til rehabilitering på Sunnaas sykehus, måtte
han tre ganger gjeninnlegges på Ullevål sykehus med alvorlige, potensielt fatale,
komplikasjoner. Han er i dag pleietrengende og har store smerter og dårlig søvnkvalitet.
Det tidligere aktive livet han levde, er ikke lenger mulig. Familiehytta og en veteranbil er
blitt solgt, og han er helt avhengig av hjelp til personlig pleie og praktiske gjøremål.
(23) A har ikke varige mén etter ulykken.
Straffutmålingen
(24) A er altså dømt for uaktsom forvoldelse av betydelig kroppsskade og for to overtredelser
av vegtrafikkloven ved samme anledning. Overtredelsen av straffeloven § 280 om
betydelig kroppsskade står helt sentralt ved straffutmålingen. Strafferammen er her fengsel
i 3 år. Fartsovertredelsen ville isolert sett gitt fengsel i omkring 45 dager. Det skal fastsettes
en felles straff for de tre forholdene, jf. straffeloven § 79 første ledd bokstav a. Siden
overtredelsen av § 280 står så sentralt, vil jeg behandle de øvrige lovbruddene som
skjerpende omstendigheter.
(25) Det er tre straffutmålingsmomenter som gjør vår sak særlig alvorlig, og som i kombinasjon
skiller den fra de fleste andre trafikkovertredelser med personskade: den betydelige
risikoen for stor skade som kjøringen innebar, graden av uaktsomhet og skadefølgen for
fornærmede.
(26) Det var flere aspekter ved kjøringen som i kombinasjon gjorde den svært farlig. Ved så høy
hastighet forsvinner nærmest de sikkerhetsmarginene som normalt setter en sjåfør i stand
til å takle forstyrrelser og overraskende hendelser i trafikken. I tillegg til at farten var
voldsom, mer enn det dobbelte av lovlig hastighet på strekningen, var det tett trafikk. Den
høye farten ble opprettholdt over en lengre strekning, og det ble foretatt flere forbikjøringer
i høyre felt i strid med trafikkreglene § 12 første ledd, noe som i seg selv øker risikoen for
ulykker. Som nevnt filmet han også speedometeret under deler av kjøringen i tunnelen
forut for der ulykken skjedde, noe som illustrerer den risikoen han tok. Lagmannsretten har
brukt betegnelsen «villmannskjøring», som etter min mening er dekkende.
(27) De aspektene som her gjorde kjøreatferden særlig farlig, er skjerpende forhold etter
straffeloven § 77 bokstavene a, b og c.
(28) I synet på skyldgraden var lagmannsretten delt. Mindretallet – en av meddommerne –
mente at tiltalte holdt det for mulig at kjøringen ville føre til kollisjon med personskade,
noe som ville gitt grunnlag for domfellelse for forsettlig forvoldelse av kroppsskade,
jf. straffeloven § 274, jf. § 22 første ledd bokstav c. Flertallet – de øvrige dommerne – kom
til at tiltalte bare hadde handlet uaktsomt, fordi skadefølgen var uforsettlig, jf. straffeloven
§ 23 og § 24. Denne bevisvurderingen ligger til grunn for fastsettelsen av straffen.
HR-2024-431-A, (sak nr. 23-172293STR-HRET)

6
(29) Skyldgraden uaktsomhet spenner over et vidt spekter av klanderverdige forhold.
Lagmannsrettens flertall har beskrevet tiltaltes skyld på følgende måte:
«En enstemmig lagmannsrett har … kommet til at tiltalte holdt det som mulig at hans
villmannskjøring kunne lede til en trafikkulykke, også en betydelig ulykke med helt
uvisst utfall. Bevisbedømmelsen her bygger på at enhver sjåfør – og dermed også
tiltalte – er klar over hvilken risiko som er forbundet med forbikjøringen, på feil side, i
en fart av rundt 200 km/t. Farten aleine utgjør en tilstrekkelig risiko på alminnelig veg,
med medtrafikanter som holder en langt lavere fart. …
Lagmannsretts flertall … har ikke funnet bevismessig dekning for forsettlig
kroppsskade. Det er ikke tvilsomt at tiltalte synes å ha gitt fullstendig blaffen i andre
trafikanter på sin ville ferd gjennom de to tunnelene. Men det er ikke bevist utover
enhver mulig tvil at han hadde bestemt seg for å ta en kollisjon, med eller uten
betydelige personskader, med på kjøpet. Det må legges til grunn at han satset på at han
skulle klare å gjennomføre kjøreturen uten skade på sin nye bil og seg sjøl. …
Etter lagmannsrettens vurdering kan straffen i saken her ikke ta utgangspunkt i saker
der tiltaltes skyld er knyttet til manglende oppmerksomhet i trafikken. Det er i vårt
tilfelle tale om bevisst hensynsløshet i en så sterk grad at det nesten ikke er mulig å se
for seg større grad av uaktsomhet.»
(30) Bevisst uaktsomhet innebærer at lovbryteren er klar over at han tar en risiko, samtidig som
han forstår at atferden kan føre til skade. Denne formen for uaktsomhet har et grensesnitt
mot eventuelt forsett etter straffeloven § 22 første ledd bokstav c – dolus eventualis – noe
som viser at det ikke nødvendigvis er stor avstand mellom de to skyldformene,
jf. Rt-2006-480 avsnitt 25 og 34. Når A handlet som han gjorde, selv om han var klar over
at det medførte en betydelig risiko for alvorlig skade, er det grunnlag for sterk bebreidelse.
Det er ingen tvil om at han handlet grovt uaktsomt, jf. straffeloven § 23 annet ledd.
(31) Også motivet for handlingen bidrar til den sterke bebreidelsen som kan rettes mot A. Han
hadde ikke noen annen grunn til å utsette sine medtrafikanter for stor fare, enn å
tilfredsstille sitt eget behov for fart og spenning, eventuelt også skryte av kjøringen til en
venn. Overtredelsen er begått på en «særlig hensynsløs måte», noe som er skjerpende etter
straffeloven § 77 bokstav d.
(32) Jeg har allerede beskrevet den alvorlige skadefølgen for fornærmede, B, som i høy grad
overstiger det som kreves for domfellelse for betydelig kroppsskade, jf. straffeloven
§ 11. Dette tilsier at straffverdigheten er klart høyere enn ved mer moderate – men likevel
betydelige – personskader.
(33) Det er ingen formildende omstendigheter av betydning. Lagmannsretten har lagt en viss
vekt på tilståelsen, fordi den viser at tiltalte «forstår og erkjenner hva han har gjort, og
hvilken ubotelig skade han har påført andre». Etter mitt syn kan en slik erkjennelse uten
prosessøkonomisk betydning ikke begrunne en mildere straff i en sak som dette.
(34) Spørsmålet blir så hva som er riktig straff for de lovbruddene A er dømt for.
(35) Straffeloven 1902 ble endret i 1988. Det å skade noen «ved motorvogn» ble da tilføyd som
et eget alternativ i bestemmelsene om uaktsom forvoldelse av betydelig kroppsskade og
død, jf. § 238 og § 239. Lovgiver understreket at «uaktsomme trafikklovbrudd er minst like
straffverdige som andre uaktsomhetshandlinger som fører til alvorlig skade eller død»,
HR-2024-431-A, (sak nr. 23-172293STR-HRET)

7
jf. Ot.prp. nr. 66 (1987–1988) side 9. Ved lovendringen ble samfunnets syn på «alvoret i
slike overtredelser … klart framhevd». Etter å ha nevnt at noen høringsinstanser hadde
reist tvil om effekten av de foreslåtte lovendringene, fortsetter departementet på samme
sted i proposisjonen:
«Departementet vil til dette understreke at de lovendringene som foreslås i denne
proposisjonen, bare utgjør ett av mange ledd i myndighetenes trafikksikkerhetsarbeid.
Virkningen av slike endringer i straffeloven lar seg vanskelig måle isolert. De må ses
som en forsterkning og støtte til det holdningsskapende arbeidet som drives på annen
måte. Det er departementets syn at kampen mot trafikkulykkene er for viktig til at man
kan la et virkemiddel som den foreslåtte markering i straffeloven stå uprøvd.
Forslaget er ment som et klart signal til påtalemyndighet og domstoler om å skjerpe
reaksjonene i trafikksaker i forhold til dagens praksis. I det minste på dette punktet må
forslaget forventes å få praktisk virkning.»
(36) Etter lovendringen ble straffenivået skrittvis skjerpet.
(37) I Rt-1991-1065 (393-91), hvor saksforholdet har likhetstrekk med vår sak, ble straffen satt
til fengsel i 6 måneder. Domfelte hadde kjørt i over 100 km/t i en sentrumsgate i Horten.
Etter kollisjon med en annen bil fortsatte kjøringen på fortauet, hvor to personer ble truffet.
Den ene ble varig og alvorlig skadet. Dommen inneholder ikke nærmere opplysninger om
skadens art og omfang.
(38) Dommen i Rt-2009-1048 gjaldt også graverende atferd i trafikken. To ruspåvirkede
personer hadde stjålet en bil og kjørt av veien slik at en passasjer omkom. Farten var over
150 km/t i en 60-sone. De to ble dømt til fengsel i henholdsvis 2 år og 1 måned og 2 år.
Straffen ble imidlertid fastsatt under hensyn til at det ikke var klarlagt hvem av dem som
kjørte. Førstvoterende uttaler i avsnitt 15 at straffen ved domfellelse som sjåfør ville ha
ligget i overkant av 2 år og 6 måneders fengsel. Selv om man tar hensyn til at det her var
snakk om dødsfølge, som skal straffes strengere enn betydelig kroppsskade, må dommen
oppfattes som uttrykk for en skjerpelse sammenlignet med dommen fra 1991. Samtidig
uttaler førstvoterende i avsnitt 16 at det ikke var rom for noen ytterligere skjerping av
straffenivået i trafikksaker.
(39) Utelatelsen av motorvognalternativet i bestemmelsene om uaktsom forvoldelse av
betydelig kroppsskade og død i gjeldende straffelov § 280 og § 281 tok ikke sikte på
realitetsendringer, jf. Ot.prp. nr. 22 (2008–2009) side 195. Dommen fra 2009 er derfor
fortsatt relevant.
(40) Lagmannsretten og aktor har gitt uttrykk for at det av hensyn til allmennprevensjonen er
behov for en skjerpelse av det straffenivået som har vært lagt til grunn i senere års
rettspraksis. Jeg er enig i at allmennpreventive hensyn gjør seg gjeldende med styrke på
dette området. Det følger av forarbeidene til lovendringen i 1988, som jeg allerede har
omtalt. Allmennpreventive hensyn veier særlig tungt ved så hensynsløs og farefull kjøring
som i saken her. Jeg kan imidlertid ikke se at det er holdepunkter for at straffenivået må
skjerpes sammenlignet med det som ble lagt til grunn i dommen fra 2009. Det er ikke
belyst for Høyesterett om graverende trafikklovbrudd med karakter av villmannskjøring
utgjør et større samfunnsproblem i dag enn det gjorde den gangen.
HR-2024-431-A, (sak nr. 23-172293STR-HRET)

8
(41) Aktor har også pekt på at straffenivået for drap og grove voldslovbrudd ble skjerpet i 2010,
men hun har samtidig gitt uttrykk for at lovgiversignalene den gang ikke omfatter
overtredelser av straffeloven § 280 eller § 281 i trafikken. Det er jeg enig i.
(42) Mot denne bakgrunn er jeg kommet til at riktig straff i vår sak er fengsel i 1 år og
8 måneder. En slik straff står i et rimelig forhold til reaksjonen i dommen fra 2009, hvor
det altså ble lagt til grunn at korrekt straff for grovt uaktsom og graverende kjøring med
dødsfølge var «i overkant av to år og seks måneders fengsel». Selv om kroppsskaden som
har rammet B, er meget betydelig, må straffen settes lavere enn om ulykken hadde vært
dødelig. Samtidig kommer man ikke utenom at de mest alvorlige kroppsskadene fratar
fornærmede helt grunnleggende sider ved det å leve, i bytte mot smerte, savn og belastende
avhengighet av nærstående. Jeg peker også på at det ved alvorlige trafikkulykker gjerne er
tilfeldigheter som avgjør om utfallet blir det ene eller det andre. Straffverdigheten er
dermed ikke helt forskjellig, selv om det ligger i lovens strafferammer at dødsfølge straffes
strengere enn betydelig kroppsskade. Det må dessuten tas hensyn til at strafferammen på
3 års fengsel etter straffeloven § 280 også skal kunne romme enda mer graverende forhold
enn dem A har gjort seg skyldig i. Jeg er ikke enig med lagmannsretten i at det «nesten
ikke er mulig å se for seg større grad av uaktsomhet».
(43) Jeg bemerker at det straffenivået jeg her har funnet riktig, ikke står i misforhold til
HR-2018-389-A, hvor straffen for uaktsomt drap i trafikken ble satt til fengsel i 8 måneder.
I den saken var det ikke snakk om bevisst hasardiøs kjøring, som i vår sak, men om
alvorlig mangel på forsiktighet. Sjåføren av en lastebil hadde rygget på en gang- og
sykkelvei i nærheten av en barneskole et kvarter før skolestart uten å kontrollere området
bak bilen. Et 11 år gammelt barn på vei til skolen ble overkjørt og drept. Selv om sjåføren
ble ansett for å ha handlet grovt uaktsomt, var straffverdigheten markert lavere enn i vår
sak. Det er stor forskjell på uoppmerksomhet i trafikken og det å kjøre hensynsløst i
voldsom fart over lengre tid.
Oppreisning
(44) Etter skadeserstatningsloven § 3-5 første ledd kan den som forsettlig eller grovt uaktsomt
har voldt personskade, «pålegges å betale den fornærmede en slik engangssum som retten
finner rimelig til erstatning (oppreisning) for den voldte tort og smerte og for annen
krenking eller skade av ikke-økonomisk art». Det er på det rene, og ikke bestridt, at
vilkårene for å tilkjenne B oppreisning er oppfylt. Spørsmålet er hvilket beløp han skal
tilkjennes.
(45) Det følger av fast rettspraksis at oppreisningen skal gjenspeile handlingens objektive
grovhet, den skylden skadevolderen har utvist, og skadens omfang og virkninger for
skadelidte, jf. for eksempel Rt-2011-769 avsnitt 28 og HR-2021-1332-A avsnitt 17.
Tyngdepunktet i begrunnelsen for å tilkjenne oppreisning er gradvis blitt flyttet over fra
gjengjeldelse og prevensjon til skadelidtes behov for kompensasjon, jf. Rt-2006-61 avsnitt
17 og HR-2020-1345-A avsnitt 28 med videre henvisninger. Dette har ført til en viss
generell økning i oppreisningsnivåene, jf. blant annet Rt-2012-1773 avsnitt 23 og 31.
(46) I motsetning til en del andre lovbrudd hvor oppreisningen er normert i form av faste nivåer
som bare fravikes i særlige tilfeller, har slik normering ikke vært ansett mulig ved
HR-2024-431-A, (sak nr. 23-172293STR-HRET)

9
forvoldelse av uaktsom betydelig kroppsskade. Til det varierer skadene, og dermed
behovet for kompensasjon, for mye, jf. Rt-2012-1773 avsnitt 24.
(47) Ved fastsettelsen av oppreisningsbeløpet i vår sak tar jeg utgangspunkt i Rt-2012-1773.
Gjerningspersonen hadde der uprovosert og med drapshensikt skutt mot personer som
oppholdt seg på offentlig sted. Handlingen ble ansett «å bære preg av henrettelser».
Formålet var å ta et oppgjør med rusmiljøet i Badeparken i Sandefjord sentrum. De to
fornærmede som saken gjaldt, ble livstruende skadd. Begge måtte gjennomgå langvarige
sykehusopphold. De ble påført lammelser, var avhengige av rullestol og pleietrengende.
Den ene mistet også synet på det ene øyet og fikk problemer med å snakke. Begge ble
påført smerter og psykiske plager. Oppreisningen til de fornærmede ble satt til henholdsvis
400 000 kroner og 500 000 kroner. Oppjustert i samsvar med utviklingen i folketrygdens
grunnbeløp tilsvarer dette vel 570 000 kroner og 715 000 kroner i dag.
(48) Straffen for tiltalte i Rt-2012-1773 – fengsel i 15 år – er betydelig strengere enn i vår sak.
Dette er ikke til hinder for at dommen anses veiledende for oppreisningsnivået, men ved
den konkrete utmålingen må det tas hensyn til at vår sak gjelder en mindre grov handling.
Jeg bemerker i denne sammenheng at uttalelsen i HR-2024-219-A avsnitt 80 om at det er
«et visst sammenfall mellom de hensyn som ligger bak henholdsvis oppreisning og straff,
noe som kan tilsi at oppreisningsnivået følger straffenivået», tar sikte på fastleggingen av
normerte oppreisningsbeløp. I en slik sammenheng er det lite rom for å ta hensyn til den
individuelle skaden. For tilfeller som ikke er normert sies det i avsnitt 89 i den samme
dommen, at oppreisningen må fastsettes «etter en konkret vurdering hvor konsekvensene
for den fornærmede står sentralt». Jeg legger dette til grunn.
(49) I HR-2024-219-A fikk fornærmede 375 000 kroner i oppreisning etter å ha blitt påført to
stikksår i øvre del av ryggen. Det var tilfeldigheter som gjorde at skadene ikke var
livstruende. Etter hendelsen led hun av posttraumatisk stresslidelse og var ikke kommet
tilbake i arbeid. Skaden hadde store konsekvenser for hennes daglige funksjon, og hun
ville sannsynligvis være helt eller delvis arbeidsufør i overskuelig fremtid. Førstvoterende
sier i avsnitt 92 at det på bakgrunn av konsekvensene for fornærmede måtte utmåles en
«høy oppreisning». Men skaden var ikke like alvorlig som i dommen fra 2012, og beløpet
ble derfor lavere.
(50) Den skadevoldende handlingen i vår sak er altså mindre grov enn i Rt-2012-1773 og
HR-2024-219-A, og skyldgraden er lavere. Samtidig må det ved fastsettelsen av
oppreisningen legges betydelig vekt på de livsødeleggende og uopprettelige skadene som
A har påført B ved sin grovt uaktsomme og graverende kjøring. Den individuelle skaden
for B ligger klart nærmere Rt-2012-1773 enn HR-2024-219-A. Jeg er kommet til at
oppreisningen i vår sak passende kan settes til 450 000 kroner.
HR-2024-431-A, (sak nr. 23-172293STR-HRET)

10
Konklusjon
(51) Jeg stemmer for denne
D O M :
1. I lagmannsrettens dom, domsslutningens punkt 1, gjøres den endring at straffen
settes til fengsel i 1 – ett – år og 8 – åtte – måneder.
2. A dømmes til å betale oppreisning til B med 450 000 – firehundreogfemtitusen –
kroner. Oppfyllelsesfristen er 2 – to – uker fra forkynnelsen av denne dommen.
(52) Dommer Noer:
Dissens
(53) Jeg er enig med førstvoterende i straffen på fengsel i 1 år og 8 måneder, men mener
oppreisningen bør settes til 250 000 kroner.
(54) På samme måte som førstvoterende tar jeg utgangspunkt i at oppreisningen skal utmåles ut
fra handlingens objektive grovhet, skadevolders skyld og virkningene for skadelidte. Når
jeg likevel legger meg på et lavere oppreisningsnivå, skyldes det at jeg mener
oppreisningen i større grad må samsvare med straffen i saken, og at det ikke er
lovgiversignaler om at erstatningen skal opp på et høyere nivå enn tidligere.
(55) Rettspraksis viser at utmålingen av oppreisning for ikke-økonomisk tap tar utgangspunkt i
handlingens grovhet. Om bakgrunnen for dette viser jeg til HR-2021-1332-A avsnitt 18.
(56) Dette har gitt seg flere utslag. For noen typer lovbrudd er det fastsatt normerte
oppreisningsbeløp. Beløpet skal ikke fravikes uten særlig grunn, jf. HR-2024-219-A
avsnitt 85 og HR-2023-1035-A avsnitt 39. Det avgjørende for oppreisningens størrelse er
altså alvorligheten av den typen straffbare handlinger som saken gjelder. Begrunnelsen for
normeringen går fram av blant annet Rt-2011-743 avsnitt 16.
(57) For det andre har oppreisningen blitt justert i samsvar med endringer i straffenivået.
Høyesterett viste senest i HR-2024-219-A til at den strafferettslige utviklingen må avspeile
seg i oppreisningsnivået, jf. avsnitt 78–80. Det samme ble lagt til grunn i
Rt-2011-743 avsnitt 18 og i Rt-2012-201 avsnitt 18.
(58) Erstatningen må også ta hensyn til fornærmedes skader, jf. Rt-2012-1773 avsnitt 23. Dette
kommer inn med særlig tyngde der skadene er klart mer alvorlige enn normaltilfellene.
(59) Det er hjemmel for å legge en viss vekt på domfeltes økonomi ved utmålingen etter
skadeserstatningsloven § 3-5 eller ved en eventuell lemping av ansvaret etter § 5-2.
I praksis utmåles imidlertid erstatningen i stor grad uavhengig av domfeltes økonomi.
HR-2024-431-A, (sak nr. 23-172293STR-HRET)

11
(60) De momentene jeg har gått gjennom her – alvorligheten av handlingen, domfeltes skyld og
fornærmedes skader – gir seg utslag i straffen. Straff og oppreisning må dermed normalt
stå i et rimelig forhold til hverandre. Det må gjelde uavhengig av om man er på et område
med normerte oppreisningsbeløp eller ikke, og er ikke til hinder for at det må foretas en
konkret vurdering der oppreisningen ikke er standardisert.
(61) Vår sak gjelder oppreisningen til B. Han må leve med uførhet og store smerter resten av
livet på grunn av A’ meningsløse villmannskjøring. Domfellelsen gjelder grovt uaktsom
betydelig kroppsskade, som har en strafferamme på fengsel i 3 år, og hvor straffen altså
settes til fengsel i 1 år og 8 måneder.
(62) Ved utmålingen må det da tas utgangspunkt i alvorligheten av handlingen – den grovt
uaktsomme kroppsskaden – og den fastsatte straffen. Det er ikke direkte sammenlignbar
praksis fra Høyesterett, og spørsmålet er hva som er gitt i oppreisning for liknende
lovbrudd. Flere saker kunne trekkes fram, men jeg nøyer meg med å vise til noen:
(63) Rt-2012-1773, som førstvoterende tar utgangspunkt i, gjaldt forsøk på overlagt drap på
flere personer. Straffen var fengsel i 15 år. Oppreisningen til den som fikk størst skader ble
om lag 715 000 kroner, oppjustert ut fra dagens grunnbeløp.
(64) HR-2024-219-A gjaldt forsettlig drapsforsøk. Utgangspunktet for straffen var 9 års fengsel,
jf. avsnitt 24. Som nevnt av førstvoterende, ble oppreisningen til den skadelidte
375 000 kroner, jf. avsnitt 93.
(65) Også de normerte erstatningene gir en viss veiledning. Ved forsettlig voldtekt til samleie av
voksen person er normalerstatningen 2 G, tilsvarende 237 240 kroner i dag,
jf. HR-2022-980-A avsnitt 52. Normalstraffen er her fengsel i 4 år. Oppreisning til ofre for
grovt uaktsom voldtekt til samleie er 60 prosent av erstatningen for forsettlig voldtekt –
tilsvarende 142 000 kroner med dagens G-beløp, jf. HR-2024-219-A avsnitt 75. Straffen
for slik voldtekt ligger i utgangspunktet på fengsel i 1 år og 6 måneder, jf. HR-2018-568-A
avsnitt 27 og HR-2023-1639-A avsnitt 93.
(66) Ved forsettlig drap er normert erstatning til de etterlatte 3 G, tilsvarende 355 860 kroner,
jf. HR-2024-219-A avsnitt 83. I den saken ble oppreisningen 425 000 kroner til hver av de
etterlatte. Straffen for drapet var anslått til fengsel i 18 år, jf. avsnitt 21 og 87. Ved grovt
uaktsomt drap gis oppreisning med i underkant av 1,5 G, tilsvarende i dag 177 930 kroner,
jf. HR-2023-1035-A avsnitt 41.
(67) Alvorligheten av vår sak gjør at det er rimelig å se hen til oppreisningen som gis til ofre for
grovt uaktsom voldtekt til samleie. Straffenivået er sammenlignbart med saken her, og
begge straffebud gjelder grovt uaktsomme handlinger. I vår sak har straffen blitt såpass
høy nettopp på grunn av fornærmedes store skader. Likevel må det etter mitt syn gjøres et
betydelig påslag på grunn av dette. Samlet mener jeg oppreisningen bør settes til
250 000 kroner.
(68) Jeg kan ikke se at det er grunn til å løfte nivået på oppreisningen ut over det som etter min
mening følger av rettspraksis. Det er lett å ha sympati med ofre for voldslovbrudd og mene
at de fortjener erstatning – ut over den hjelp som det offentlige gir gjennom
velferdssystemet og den dekning som gis gjennom forsikringsutbetalinger. Ikke minst
gjelder det i saker som dette, hvor konsekvensene for skadelidte er så dramatiske. Dette må
HR-2024-431-A, (sak nr. 23-172293STR-HRET)

12
imidlertid avveies mot de samfunnsmessige konsekvensene av å idømme store
erstatningskrav.
(69) Mange straffedømte er i praksis ute av stand til å betale oppreisningen. Erstatningen
utbetales da av Kontoret for voldsoffererstatning, som så krever beløpet tilbake fra den
domfelte. Grunnen til at straffedømte ofte har problemer med å gjøre opp for seg, er
sammensatt. Ofte har de psykiske lidelser og rusproblemer. Mange er unge og har hverken
inntekt, formue eller bolig når de løslates. I Riksrevisjonens rapport 3:4 (2022–2023) på
side 6–7 beskrives situasjonen slik, under henvisning til en undersøkelse fra Statistisk
sentralbyrå fra 2014:
«Når det gjelder de innsattes levekår ved tidspunktet for løslatelse, viste undersøkelsen
at 44 prosent manglet bolig, 58 prosent ikke var i jobb, og at 40 prosent opplevde at de
ikke hadde nok penger for å klare seg.»
(70) Lovgiver har etter det jeg er kjent med, ikke gitt uttrykk for at erstatningsnivåene bør
høynes. Nylig ble det bestemt at straffedømte kan få ettergitt forsinkelsesrente som har
påløpt under soning. Begrunnelsen var blant annet uttalelser fra flertallet i Stortingets
justiskomité om «de utfordringer store voldsofferkrav gir for enkeltpersoner idet de
avslutter soningen», jf. høringsbrev av 19. september 2023 med forslag til forskrift til
voldserstatningsloven side 12.
(71) På denne bakgrunn bør det vises moderasjon ved utmålingen. Det er et grunnleggende
hensyn i norsk strafferett at den domfelte skal kunne rehabilitere seg. Å starte livet etter
soning med høy gjeld, som øker i takt med forsinkelsesrenten på 12,5 prosent, kan gjøre
rehabilitering nærmest umulig og i verste fall føre til fortsatt kriminalitet.
(72) Dommer Sæther: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende, dommer Stenvik.
(73) Dommer Bergsjø: Likeså.
(74) Dommer Matheson: Likeså.
(75) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
1. I lagmannsrettens dom, domsslutningens punkt 1, gjøres den endring at straffen
settes til fengsel i 1 – ett – år og 8 – åtte – måneder.
2. A dømmes til å betale oppreisning til B med 450 000 – firehundreogfemtitusen –
kroner. Oppfyllelsesfristen er 2 – to – uker fra forkynnelsen av denne dommen.
HR-2024-431-A, (sak nr. 23-172293STR-HRET)