Dato: 2022-10-13

Sammendrag: Da Oslo kommune innførte eiendomsskatt, ble det i februar 2017 fastsatt skattetakst for en større næringseiendom. Skattyteren mente taksten var for høy og klagde på vedtaket. Klagenemnda vedtok i mars 2020 en noe høyere takst enn den opprinnelige – altså en endring til klagerens ugunst. Etter forvaltningsloven § 34 tredje ledd må melding om endring til ugunst for klageren i en klagesak være sendt innen tre måneder etter at klagen er mottatt. Spørsmålet i saken for Høyesterett var om denne fristen gjelder i eiendomsskattesaker.

Høyesterett kom under tvil til at fristen ikke gjelder.

Forvaltningsloven gjelder i saker om eiendomsskatt så langt det ikke er fastsatt særskilte regler i eigedomsskattelova. Verken lovens ordlyd eller forarbeidene gir klare holdepunkter for at man har ment å gjøre unntak fra fristen i forvaltningsloven § 34. Høyesterett ser det likevel slik at oppbygningen av eigedomsskattelova og lovens system for endring av takstvedtak medfører at de særlige fristreglene i lovens § 17 gjelder også ved klageinstansens behandling av en klagesak. Fristen i forvaltningsloven kan da ikke gjelde i tillegg.

Høyesterett legger vekt på at endring av taksten etter eigedomsskattelova § 17 i hovedsak vil skje med virkning fremover. Utskrevet eiendomsskatt for et bestemt år kan bare endres innen 1. mars påfølgende år.

D O M
avsagt 13. oktober 2022 av Høyesterett i avdeling med
dommer Hilde Indreberg
dommer Henrik Bull
dommer Espen Bergh
dommer Cecilie Østensen Berglund
dommer Erik Thyness
HR-2022-1982-A, (sak nr. 22-041887SIV-HRET)
Anke over Borgarting lagmannsretts dom 12. januar 2022
Mustad Eiendom AS (advokat Elin Sætre Løfsgaard)
mot
Oslo kommune (Kommuneadvokaten i Oslo
v/advokat Tor Erling Nordstad – til prøve)

2
S T E M M E G I V N I N G
(1) Dommer Bergh:
Sakens spørsmål og bakgrunn
(2) Saken gjelder gyldigheten av klageinstansens verdsettelsesvedtak i sak om eiendomsskatt.
Spørsmålet er om meldingsfristen i forvaltningsloven § 34 tredje ledd andre punktum må
være overholdt for at klageinstansen skal kunne fatte et vedtak som er til klagerens ugunst.
(3) Mustad Eiendom AS eier en større næringseiendom i Oslo. I forbindelse med at Oslo
kommune hadde besluttet å innføre eiendomsskatt, fastsatte kommunens sakkyndige
nemnd skattetaksten for denne eiendommen ved vedtak 1. februar 2017. Mustad Eiendom
påklaget vedtaket 6. april 2017 og gjorde gjeldende at taksten var for høy.
(4) I sin innstilling til klagenemnda for eiendomsskatt anbefalte den sakkyndige nemnda flere
justeringer i beregningen, men disse endringene ville samlet ikke medføre noen endring i
takstbeløpet.
(5) I klagenemndas møte 25. mars 2020 ble det gjort endringer i beregningsgrunnlaget som
medførte at den endelige taksten ble omkring 30 millioner høyere enn den som var fastsatt
av kommunens nemnd. For skatteåret 2020 medførte dette en økning av eiendomsskatten
med omkring 90 000 kroner.
(6) Mustad Eiendom tok ut søksmål ved Oslo tingrett, som 24. mars 2021 avsa dom med slik
domsslutning:
«1. Vedtak 28. april 2020 fra Sakkyndig klagenemnd for eiendomsskatt i Oslo
kommune vedrørende gnr. 9 bnr. 4 i Oslo kommune er ugyldig.
2. Oslo kommune dømmes til innen 14 – fjorten – dager til å betale
sakskostnader til Mustad Eiendom AS med 200 000 – tohundretusen –
kroner inkl. mva.»
(7) Oslo kommune anket dommen. Borgarting lagmannsrett avsa 12. januar 2022 dom med
slik domsslutning:
«1. Oslo kommune frifinnes.
2. Hver av partene bærer sine egne sakskostnader for tingretten og
lagmannsretten.»
(8) Mustad Eiendom har anket til Høyesterett. Anken gjelder lagmannsrettens rettsanvendelse.
For Høyesterett er saken begrenset til å gjelde om vedtaket er ugyldig som følge av at
meldingsfristen i forvaltningsloven § 34 tredje ledd ikke er overholdt. Når det gjelder dette
spørsmålet, står saken i samme stilling som for de tidligere instansene.
HR-2022-1982-A, (sak nr. 22-041887SIV-HRET)

3
Partenes syn på saken
(9) Den ankende part – Mustad Eiendom AS – har i korte trekk gjort gjeldende:
(10) Det følger av eigedomsskattelova § 29 første ledd at forvaltningsloven gjelder i
eiendomsskattesaker så langt det ikke er gitt særskilte regler i eigedomsskattelova.
(11) Etter forvaltningsloven § 34 tredje ledd andre punktum må melding om endring av vedtak i
klagesak til skade for klageren være sendt innen tre måneder etter at klagen ble mottatt.
Det er ikke gitt bestemmelser i eigedomsskattelova som gjør unntak fra denne fristen.
I dette tilfellet ble det ikke sendt slik melding.
(12) Den generelle bestemmelsen om retting i eigedomsskattelova § 17 gjelder bare utenfor
klagesaker og kan ikke sette til side fristen i forvaltningsloven § 34. Dette følger både av
lovens ordlyd, lovens systematikk og forarbeidene til de lovendringene som ble vedtatt i
2012.
(13) Lagmannsretten har vurdert lovhistorikken feil når den som grunnlag for sitt standpunkt
har bygd på at den någjeldende ordningen er en videreføring av et system som gjaldt
allerede før eigedomsskattelova ble vedtatt i 1975.
(14) Videre har lagmannsretten lagt for liten vekt på hensynet til kontradiksjon og klageadgang.
Endring til ugunst i eiendomsskattesaker etter fristen i forvaltningsloven § 34 må kreve at
det er sendt forhåndsvarsel etter denne loven § 16.
(15) Mustad Eiendom AS har lagt ned slik påstand:
«1. Vedtak fattet av Sakkyndig klagenemnd for eiendomsskatt i Oslo kommune
den 25. mars 2020, vedrørende eiendomsskattetaksten for gnr. 9 bnr. 4 i Oslo
kommune, er ugyldig.
2. Mustad Eiendom AS tilkjennes sakskostnader for tingretten, lagmannsretten
og Høyesterett.»
(16) Ankemotparten – Oslo kommune – har i korte trekk gjort gjeldende:
(17) Eigedomsskattelova § 17 er en bestemmelse med frister som gjør unntak fra
forvaltningsloven § 34 tredje ledd andre punktum. Dette følger både av lovens ordlyd,
lovens systematikk og lovhistorikken. Sammenhengen støttes av forarbeidene til
lovendringene i 2012 og tidligere lovforarbeider. Når fristen i forvaltningsloven ikke
gjelder, må Oslo kommune frifinnes.
(18) Subsidiært gjøres det gjeldende at klagenemnda i alle tilfelle hadde personell og materiell
kompetanse til å rette feilen i underinstansens vedtak av eget tiltak. Hensynet til
kontradiksjon ble ivaretatt. Vedtaket er dermed uansett gyldig.
(19) Oslo kommune har lagt ned slik påstand:
«1. Anken forkastes.
HR-2022-1982-A, (sak nr. 22-041887SIV-HRET)

4
2. Oslo kommune tilkjennes sakskostnader for tingretten, lagmannsretten og
Høyesterett.»
Mitt syn på saken
Vedtakelsen av eigedomsskattelova i 1975
(20) Eigedomsskattelova ble vedtatt i 1975 og trådte i kraft fra 1. januar 1976. Eiendomsskatt
hadde tidligere vært regulert i de to alminnelige skattelovene, landsskatteloven og
byskatteloven. Utskilling av reglene om eiendomsskatt i en egen lov skjedde i
sammenheng med at de to tidligere skattelovene ble slått sammen til en felles lov.
(21) Det fulgte av eigedomsskattelova § 31 slik den ble vedtatt at «[f]orvaltningslova skal ikkje
gjelda for førehaving av saker etter denne lova». Departementet viste i proposisjonen,
Ot.prp. nr. 44 (1974–1975) side 15, til at forholdet til forvaltningsloven i
eiendomsskattesaker burde vurderes under ett med reglene om formues- og inntektsskatt,
og at dette ville skje i det videre arbeidet med en ligningslov.
(22) Eigedomsskattelova la opp til et system der verdsettelsen av eiendommer skulle bygge på
den verdien som var fastsatt ved den alminnelige skatteligningen. Denne ordningen ble
imidlertid ikke satt i kraft samtidig med loven ellers. Det fulgte i stedet av § 33 andre ledd
at reglene om fastsetting av grunnlaget for eiendomsskatt i byskatteloven fortsatt skulle
gjelde.
(23) Eigedomsskattelova slik den ble vedtatt i 1975, inneholdt også regler om klage på
utskrevet eiendomsskatt. Heller ikke disse reglene ble satt i kraft sammen med loven for
øvrig.
(24) Det systemet for verdsettelse som gjaldt fra 1976, var dermed fortsatt den ordningen som
fulgte av den tidligere byskatteloven § 4. Etter denne bestemmelsen skulle skatteverdien
fastsettes ved en taksering hvert tiende år. En form for klageordning fulgte av at både
kommunen og den enkelte skatteyter kunne kreve overtakst.
Endringene i eigedomsskattelova i 2012
Oversikt
(25) Det som fremsto som midlertidige løsninger da eigedomsskattelova trådte i kraft i 1976,
viste seg å bli gjeldende over lang tid. Det skjedde blant annet ingen gjennomgang eller
endring av saksbehandlingsreglene for eiendomsskatt i forbindelse med at ligningsloven,
som inneholdt saksbehandlingsregler for inntekts- og formuesskatt, ble vedtatt i 1980.
(26) Ved lov 22. juni 2012 nr. 44, som trådte i kraft med virkning for skatteåret 2013, ble det
imidlertid gjort endringer som er av sentral betydning for de spørsmålene som foreligger i
saken her.
(27) For det første ble forholdet mellom eigedomsskattelova og forvaltningsloven
grunnleggende endret. Etter lovendringene gjaldt § 29 første ledd med følgende ordlyd:
HR-2022-1982-A, (sak nr. 22-041887SIV-HRET)

5
«Forvaltningslova gjeld for førehaving av eigedomsskattesaker med dei særskilde
reglane som er gitt i denne lova.»
(28) Den ordningen som tidligere fulgte av § 31, ble dermed snudd om, slik at utgangspunktet
nå var at reglene i forvaltningsloven skulle gjelde.
(29) For det andre ble det gitt fullstendige lovregler om verdsettelsesordningen, herunder regler
om klageadgang, til erstatning for reglene i den tidligere byskatteloven § 4.
(30) Det er grunn til å gå nærmere inn på de endringene som ble gjort i 2012. Jeg starter med
endringene i verdsettelses- og klageordningene.
Reglene om verdsettelse og klage
(31) I Prop. 112 L (2011–2012) punkt 3.7 viste departementet til den ordningen som ble vedtatt
i 1975, men ikke trådte i kraft. Videre redegjorde man for utviklingen, som altså ikke
hadde ledet til annet enn at reglene i den tidligere byskatteloven § 4 fortsatt var gjeldende.
I proposisjonen foreslo departementet nye, fullstendige verdsettelsesregler med en
tilhørende klageordning. Endringene ble betegnet som en «lovteknisk revisjon» –
formodentlig fordi forslaget ble ansett å bygge på det gjeldende regelverket.
(32) Det følger av eigedomsskattelova § 8 A-3 første ledd slik den ble vedtatt og fortsatt
gjelder, at eiendommer skal verdsettes ved «takst». Videre følger det av andre ledd at
allmenn taksering skal skje hvert tiende år. Etter tredje ledd kan både formannskapet og
skattyter kreve overtakst.
(33) Lovens kapittel 6 slik det ble vedtatt i 2012 og fortsatt gjelder, inneholder klageregler
knyttet til den årlige utskrivningen av eiendomsskatt. Paragraf 19 første ledd etablerer
klageretten for skattyter og setter klagefrister. Bestemmelsen lyder slik:
«Skattytaren kan klage på den utskrivne eigedomsskatten. Klaga må gjevast inn
skriftleg til eigedomsskattekontoret innan seks veker frå det seinaste tidspunktet av
den dagen det vart kunngjort at eigedomsskattelista var utlagd eller dagen
skattesetelen vart sendt i samsvar med § 14. Klage over verdet kan bli fremja kvart år i
samband med den årlege utskrivinga av eigedomsskatt, dersom det ikkje er klaga på
same grunnlag tidlegare år.»
(34) Det følger av § 20 at klager skal behandles av en klagenemnd.
Saksbehandlingsreglene
(35) I Prop. 112 L (2011–2012) ga departementet innledningsvis i punkt 3.1 uttrykk for at
gjeldende saksbehandlingsregler for eiendomsskatt var «særs mangelfulle», og at det
derfor trengtes nye regler.
(36) Om forholdet til forvaltningsloven uttrykte departementet i punkt 3.4.3 at det i norsk
forvaltningslovgivning er «eit etablert prinsipp at sakshandsamingsreglane i
forvaltningslova skal gjelde, dersom ikkje det er gode grunnar for særskilde reglar».
HR-2022-1982-A, (sak nr. 22-041887SIV-HRET)

6
Departementet pekte samtidig på at når det gjelder den alminnelig ligningsforvaltningen, er
det vesentlige hensyn som har ført til at det er gitt egne saksbehandlingsregler i stedet for
reglene i forvaltningsloven. Om situasjonen for eiendomsskatt uttalte departementet blant
annet:
«Departementet meiner at omsyna som har ført til særskilde sakshandsamingsreglar
for skatteforvaltning ikkje gjeld i same grad for utskriving av eigedomsskatt.
Eigedomsskatt er ein objektskatt som byggjer på marknadsverdet av eigedomen, og
ikkje tar omsyn til inntekt eller formue hos skattytar. Kommunen takserer sjølv
eigedomane.
Eigedomsskatt er likevel ei form for masseforvaltning på den måten at kommunen i
ein avgrensa periode skal treffe ei stor mengd avgjerder som er retta mot alle eller
mange eigare av fast eigedom i kommunen. Etter departementets vurdering er dette
ikkje til hinder for at forvaltningslova gjeld, men fører til at det er behov for nokre
særskilde reglar.»
(37) Proposisjonen inneholdt videre en bred drøftelse av hvilke unntak fra reglene i
forvaltningsloven som burde gjelde i eiendomsskattesaker. Enkelte uttrykkelige
bestemmelser om unntak ble tatt inn i loven § 29 andre til sjette ledd. Det er samtidig på
det rene at flere bestemmelser i eigedomsskattelova gjør unntak fra forvaltningslovens
regler uten at dette er sagt uttrykkelig. Et eksempel på dette er at reglene om klagefrist i
eigedomsskattelova § 19 første ledd gjør unntak fra den alminnelige regelen i
forvaltningsloven § 29 om en klagefrist på tre uker.
Forvaltningsloven § 34 og § 35
(38) Forvaltningsloven § 34 regulerer klageinstansens kompetanse i en klagesak. Adgangen til å
endre vedtaket til ugunst for klageren er regulert i bestemmelsens tredje ledd. Første og
andre punktum lyder slik:
«Vedtaket kan ikke endres til skade for klageren, med mindre dennes interesser finnes
å måtte vike for omsynet til andre privatpersoner eller offentlige interesser. Melding
om slik endring må være sendt klageren innen 3 måneder etter at underinstansen
mottok klagen.»
(39) Tredje ledd andre punktum inneholder altså en meldingsfrist på tre måneder dersom
klageinstansen endrer vedtaket til klagerens ugunst. En slik frist ble ikke overholdt i denne
saken.
(40) Forvaltningsloven § 35 gjelder omgjøring av vedtak uten klage. Utgangspunktet er at slik
omgjøring kan skje dersom ett av vilkårene angitt i første ledd bokstav a til c er oppfylt.
Adgangen utvides likevel av bestemmelsens tredje ledd. Første og andre punktum her lyder
slik:
«Dersom hensynet til andre privatpersoner eller offentlige interesser tilsier det, kan
klageinstans eller overordnet myndighet omgjøre underordnet organs vedtak til skade
for den som vedtaket retter seg mot eller direkte tilgodeser, selv om vilkårene etter
første ledd bokstav b eller c ikke foreligger. Melding om at vedtaket vil bli overprøvd,
må i så fall sendes ham innen tre uker etter at det ble sendt melding om vedtaket, og
HR-2022-1982-A, (sak nr. 22-041887SIV-HRET)

7
melding om at vedtaket er omgjort må sendes ham innen tre måneder etter samme
tidspunkt.»
(41) Det er altså en generell adgang for klageinstansen eller overordnet organ til å omgjøre et
vedtak dersom hensynet til andre privatpersoner eller offentlige interesser tilsier det.
Forutsetningen er at dette skjer innen de fristene som bestemmelsen fastsetter.
(42) Det følger både av tredje ledd og av en uttrykkelig presisering i § 35 andre ledd at også et
klageorgan har adgang til å beslutte omgjøring til skade for klageren i de tilfellene der
lovens vilkår for dette er oppfylt.
Eigedomsskattelova § 17
(43) Eigedomsskattelova § 17 første til tredje ledd lyder slik:
«Er det i strid med føresegnene i denne lova ikkje skrive ut eigedomsskatt, eller er det
skrive ut feil skatt, kan utskrivinga rettast i samsvar med dei skattesatsane og reglane
som galdt for vedkomande år.
Når eigedomsskatt ikkje er skriven ut, eller er skriven ut med for låg sum av di taksten
er feil, kan utskrivinga rettast berre så langt det følgjer av dei allmenne fristane i denne
føresegna. Taksten kan likevel rettast for seinare skatteår utan omsyn til desse fristane.
Retten til å retta utskrivinga slik at det går ut over eigaren (skattytaren), er spilt om
retten ikkje vert nytta innan 1. mars året etter utskrivinga. Har feilen samanheng med
at eigaren har brote plikta til å gje opplysningar eller medverke til synfaring etter § 31,
kan utskrivinga likevel rettast innan 3 år frå utgangen av skatteåret. Det same gjeld
dersom det er skrive ut eigedomsskatt i strid med føresegnene i denne lova, eller det er
skrive ut for høg skatt.»
(44) Bestemmelsen gir adgang til retting av utskrevet eiendomsskatt. Det er på det rene at dette
også omfatter endring til ugunst for skattyteren. Frem til vedtakelsen av ligningsloven i
1980 benyttet loven begrepene «etterlikning» om endring til ugunst og «omlikning» om
endring til gunst.
(45) Andre og tredje ledd gir detaljerte fristregler for retting til ugunst. Det følger av tredje ledd
første punktum at slik retting for det enkelte år må skje innen 1. mars året etter. Dersom
endringene gjelder taksten, følger det likevel av andre ledd andre punktum at retting kan
skje for senere skatteår. Endringen som ble foretatt i denne saken, tok hensyn til disse
fristreglene. Den opprinnelige fastsettelsen skjedde i 2017, og klagenemndas vedtak forelå
først i 2020. Endringen som fulgte av vedtaket, gjaldt fra 2020. Den utskrevne
eiendomsskatten for 2017, 2018 og 2019 ble ikke endret.
(46) Eigedomsskattelova § 17 slik den ble gjeldende etter lovendringene i 2012, ble bredt
drøftet i Prop. 112 L (2011–2012). Kapittel 3.5 i proposisjonen har overskriften «[u]nntak
frå reglane i forvaltningslova for eigedomsskattesaker». I underpunkt 3.5.10 er
overskriften: «Omgjering (retting)». Departementet går her grundig inn både på innholdet i
§ 17 og på forholdet til forvaltningsloven § 35. Det går klart frem av denne drøftelsen at
fristene i eigedomsskattelova § 17 helt ut skal erstatte fristene i forvaltningsloven § 35.
Både ut fra lovens system og forarbeidene er det på det rene at eigedomsskattelova
HR-2022-1982-A, (sak nr. 22-041887SIV-HRET)

8
§ 17 inneholder særskilte regler som etter bestemmelsen i eigedomsskattelova § 29 første
ledd skal anvendes i stedet for reglene om omgjøring i forvaltningsloven § 35.
Nærmere om spørsmålet i denne saken
(47) Det videre spørsmålet, som er avgjørende i denne saken, er om eigedomsskattelova
§ 17 også skal anses som særskilte regler som går foran fristregelen i forvaltningsloven
§ 34 tredje ledd andre punktum. Ordlyden i § 17 klargjør ikke forholdet mellom disse
bestemmelsene.
(48) Som jeg har fremhevet, inneholdt Prop. 112 L (2011–2012) en bred drøftelse av hvilke
unntak fra forvaltningsloven som skulle gjelde i saker om eiendomsskatt. Denne drøftelsen
danner for det første grunnlaget for de unntaksreglene som ble fastsatt i
eigedomsskattelova § 29 andre ledd til sjette ledd. Videre gjør proposisjonen, slik jeg har
påpekt, det klart at visse bestemmelser i eigedomsskattelova skal gjelde i stedet for
bestemmelser i forvaltningsloven, selv om de ikke er nevnt i § 29. Slike bestemmelser
utgjør særskilte regler som nevnt i eigedomsskattelova § 29 første ledd.
(49) Forvaltningsloven § 34 regulerer klageinstansens kompetanse i klagesaker. I
eigedomsskattelova finnes de generelle reglene om klagebehandling i kapittel 6.
Bestemmelsene i dette kapitlet inneholder ikke noen regulering av forholdet til
forvaltningsloven § 34. Heller ikke forarbeidene til endringene i dette kapitlet i
2012 inneholder noen slik drøftelse.
(50) Som påpekt inneholder Prop. 112 L (2011–2012) en bred drøftelse av forholdet mellom
eigedomsskattelova § 17 og forvaltningsloven § 35. Fristregelen for klageinstansens
adgang til omgjøring til ugunst i forvaltningsloven § 34 tredje ledd andre punktum er
imidlertid heller ikke nevnt i denne sammenheng.
(51) En nærliggende slutning ut fra den manglende reguleringen i loven og tausheten i
forarbeidene er at reglene i eigedomsskattelova ikke inneholder noe unntak fra
forvaltningsloven § 34, og da heller ikke fra fristregelen i tredje ledd andre punktum. Jeg er
i utgangspunktet enig med tingretten når den gir uttrykk for at departementet hadde «all
mulig grunn til å gi uttrykk for det dersom man mente at eiendomsskatteloven § 17 også
skulle regulere klagesaksbehandlingen».
(52) Samtidig er jeg enig med tingretten når den uttrykker at det fremstår som om spørsmålet er
oversett av departementet. Slik jeg forstår det, er dette også lagmannsrettens utgangspunkt.
Forarbeidene gir ikke holdepunkter for at forholdet til forvaltningsloven § 34 tredje ledd
andre punktum er vurdert. Man kan dermed ikke bygge på at lovgiver bevisst har tatt det
standpunkt at denne fristbestemmelsen i forvaltningsloven også skal gjelde i
eiendomsskattesaker.
(53) Slik jeg ser det, blir det avgjørende om eigedomsskattelova § 17, til tross for forarbeidenes
taushet, må forstås slik at den gir en fullstendig regulering av fristene som gjelder for
retting, som også gjelder når en endring til ugunst skjer ved klageinstansens behandling av
en klagesak.
HR-2022-1982-A, (sak nr. 22-041887SIV-HRET)

9
(54) Under tvil er jeg kommet til at eigedomsskattelova § 17 må forstås slik. Jeg legger da vekt
på at bestemmelsen er en generell regel om retting, som også omfatter omgjøring til ugunst
og gjelder både for det organet som opprinnelig fattet vedtaket og for klageinstansen.
(55) At også klageinstansen kan foreta retting etter § 17, følger blant annet av drøftelsen i
departementets høringsnotat som utgjorde grunnlaget for forslagene i Prop. 112 L
(2011–2012). Høringsnotatet ble utsendt 15. november 2010. I sin vurdering av lovens
§ 17 og hvilke omgjøringsregler som skulle gjelde, fremhevet departementet de generelle
utgangspunktene som følger av forvaltningsloven § 35 og uttalte i den sammenheng:
«Også klageinstansen eller et annet overordnet organ kan omgjøre et vedtak etter
forvaltningsloven § 35 første ledd, jf. annet ledd. Dersom hensynet til andre
privatpersoner eller offentlige interesser tilsier det, kan klageinstans eller overordnet
myndighet også omgjøre underordnet organs vedtak til skade for den som vedtaket
retter seg mot eller direkte tilgodeser, jf. forvaltningsloven § 35 tredje ledd første
punktum.»
(56) Departementet ga for øvrig generelt uttrykk for at det var «klart at adgangen til endring til
ugunst for skattyter bør være større enn etter forvaltningsloven § 35».
(57) Forarbeidene lest samlet må etter mitt syn forstås slik at man bygde på at de alminnelige
prinsippene for klageinstansens kompetanse som følger av forvaltningsloven, skulle gjelde
på samme måte for retting etter eigedomsskattelova § 17. Dette må medføre at
klageinstansen også har adgang til å fatte vedtak til ugunst for klageren ved behandlingen
av en klagesak. I forvaltningsloven følger dette av § 34 tredje ledd første punktum.
(58) At resultatet av en klagebehandling kan bli et vedtak til klagerens ugunst, synes også å ha
vært forutsatt ved vedtakelsen av klageregelen i § 19 i den opprinnelige
eigedomsskattelova i 1976. I Ot.prp. nr. 44 (1974–1975) side 15 fremhevet departementet
særskilt at resultatet av klagebehandlingen kunne bli at skattegrunnlaget kunne bli satt både
ned og opp.
(59) Lagmannsretten har i sin dom foretatt en bred gjennomgang av rettstilstanden som gjaldt
før eigedomsskattelova ble vedtatt i 1976, og som også langt på vei ble videreført frem til
2013 gjennom henvisningen i loven til den tidligere byskatteloven § 4. Jeg finner for min
del ikke grunn til å gå grundig inn på dette. Jeg er imidlertid enig med lagmannsretten i at
det er holdepunkter for at i den grad det etter de tidligere reglene var adgang til å klage, var
det forutsatt at resultatet av klagebehandlingen også kunne bli et vedtak til ugunst for
klageren.
(60) Jeg bygger altså på at eigedomsskattelova § 17 gir klageinstansen kompetanse til å gjøre
om et vedtak til klagerens ugunst, samtidig som bestemmelsen fastsetter rammene for slik
omgjøring. Etter mitt syn må da også fristreglene i bestemmelsen komme til anvendelse
når endringen skjer til ugunst i en klagesak. Det fremstår ikke som noen naturlig løsning
dersom den særlige fristregelen i forvaltningsloven § 34 tredje ledd andre punktum skulle
gjelde ved siden av de detaljerte reglene i eigedomsskattelova § 17 andre og tredje ledd.
Ordlyden i § 17 i seg selv gir for øvrig heller ikke grunnlag for å forstå bestemmelsen slik
at den bare gjør unntak fra fristreglene i forvaltningsloven § 35, og ikke fra fristregelen i
§ 34 tredje ledd.
HR-2022-1982-A, (sak nr. 22-041887SIV-HRET)

10
(61) Fristreglene i eigedomsskattelova § 17 fremstår som særlig tilpasset systemet i loven for
øvrig. Fristen for retting av utskrevet eiendomsskatt for det enkelte år er etter § 17 tredje
ledd første punktum 1. mars året etter utskrivningen. Når det gjelder verdsettelsen av
eiendommer, er utgangspunktet etter § 8 A-3 andre ledd at taksering skal skje bare hvert
tiende år. I sammenheng med dette følger det av § 17 andre ledd andre punktum at taksten
kan rettes med virkning for senere skatteår uavhengig av fristregelen i § 17 tredje ledd
første punktum. En slik endringsadgang fremstår etter mitt syn som godt begrunnet. I og
med at en endring i hovedsak vil skje med virkning fremover, vil skattyteren heller ikke bli
rammet urimelig selv om endringen skjer etter lang tid.
(62) Fristen i forvaltningsloven § 34 tredje ledd andre punktum fremstår som uegnet i denne
sammenheng. Det er her tale om masseforvaltning, og en endring av verdsettelsen av en
eiendom vil som regel måtte bygge på en omfattende vurdering. Et krav om melding om
endring innen tre måneder vil i praksis i mange tilfeller hindre klageinstansen i å endre
verdsettelsen til klagerens ugunst i en klagesak.
(63) Mustad Eiendom har anført at dersom kommunen ønsker å endre taksten til skattyterens
ugunst etter fristen i forvaltningsloven § 34, må det skje på en måte sikrer tilstrekkelig
mulighet til kontradiksjon og klageadgang.
(64) Jeg er ikke enig i at behovet for kontradiksjon er av sentral betydning for det
tolkningsspørsmålet som foreligger her. Riktignok kommer reglene om forhåndsvarsling i
forvaltningsloven § 16 ikke til anvendelse ved endring til ugunst i en klagesak. Det må
imidlertid anses å følge av alminnelige forvaltningsrettslige prinsipper at en skatteyter skal
gis tilstrekkelig varsel og adgang til å ivareta sine interesser dersom det er aktuelt å fatte et
vedtak til klagerens ugunst i en klagesak, se bl.a. Eckhoff/Smith, Forvaltningsrett, 12.
utgave, side 316. Slik saken er lagt opp, er det ikke grunn for meg til å gå inn på hvordan
hensynet til kontradiksjon ble ivaretatt i dette tilfellet.
(65) Etter mitt syn kan det heller ikke være av betydning at klageinstansens vedtak, selv om det
medfører endring til klagerens ugunst, ikke kan påklages videre. Som jeg har fremhevet,
følger det også av forvaltningslovens regler at en klageinstans i mange tilfeller vil ha
adgang til å fatte et vedtak til klagerens ugunst. Det er ikke et vilkår for slik endring at det
foreligger en videre klageadgang til et annet organ. Jeg nevner for øvrig at etter
eigedomsskattelova § 19 første ledd tredje punktum kan skattyteren klage over
verdsettelsen hvert år så langt det ikke klaget på samme grunnlag tidligere år.
Konklusjon og sakskostnader
(66) Etter dette er jeg, som lagmannsretten, kommet til at klagenemndas vedtak er gyldig, og at
anken må forkastes.
(67) Oslo kommune har vunnet saken, og har etter hovedregelen i tvisteloven § 20-2 første ledd
krav på å få dekket sine sakskostnader for alle instanser. Jeg er likevel, som
lagmannsretten, kommer til at det foreligger tungtveiende grunner som gjør det rimelig å
frita Mustad Eiendom for kostnadsansvaret, jf. § 20-2 tredje ledd. Spørsmålet er prinsipielt
og har fremstått som tvilsomt. Verken lovteksten eller lovforarbeidene har gitt
tilfredsstillende avklaring av et spørsmål som lovgiver burde ha tatt stilling til.
HR-2022-1982-A, (sak nr. 22-041887SIV-HRET)

11
(68) Jeg stemmer for denne
D O M :
1. Anken forkastes.
2. Sakskostnader tilkjennes ikke for noen instans.
(69) Dommer Thyness: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(70) Dommer Østensen Berglund: Likeså.
(71) Dommer Bull: Likeså.
(72) Dommer Indreberg: Likeså.
(73) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
1. Anken forkastes.
2. Sakskostnader tilkjennes ikke for noen instans.
HR-2022-1982-A, (sak nr. 22-041887SIV-HRET)