Dato: 2023-04-20

Sammendrag: Ved Oslo Plaza Hotel AS og Hotel Bristol AS i Oslo mottar flere grupper av arbeidstakere tips fra gjester. Frem til 1. januar 2019 ble tipsen fordelt uavkortet mellom de ansatte. Etter 1. januar 2019 trådte det i kraft endringer i regelverket som medførte nye forpliktelser for arbeidsgivere ved behandlingen av tips. Hotellene valgte derfor å gjøre trekk i tipsen for å dekke blant annet arbeidsgiveravgift og utgifter til å administrere tipsordningen. Høyesterett har kommet til at hotellene ikke hadde rett til å gjøre dette.

Høyesterett tar utgangspunkt i at gjestenes tips ikke er en ytelse til arbeidsgiveren, men en påskjønnelse og en betaling til arbeidstakerne. Arbeidstakerne har krav på å få utbetalt tipsen. Etter Høyesteretts syn gir ikke forarbeider eller andre rettskilder grunnlag for å slutte at arbeidsgiver kan gjøre fradrag i tipsen for å dekke inn egne kostnader.

Endringene fra lovgiver i 2019 var begrunnet i skatte- og avgiftsmessige behov, men tok ikke sikte på å endre tipsbeløpenes privatrettslige karakter eller anvendelsen av styringsretten ved håndteringen av innbetalt tips. Fradragsordningen som praktiseres ved Oslo Plaza og Bristol faller utenfor rammen av arbeidsgivers styringsrett. To arbeidstakere som inngikk arbeidsavtaler etter at trekkordningen ble innført, kan heller ikke ansees bundet av ordningen.

Dommen avklarer at arbeidsgiver ikke har rettslig grunnlag for å foreta trekk i tips for å dekke arbeidsgiveravgift og kostnader til administrasjon av tipsordningen.

D O M
avsagt 20. april 2023 av Høyesterett i avdeling med
dommer Knut H. Kallerud
dommer Arne Ringnes
dommer Borgar Høgetveit Berg
dommer Kine Steinsvik
konstituert dommer Magni Elsheim
HR-2023-728-A, (sak nr. 22-078026SIV-HRET)
Anke over Borgarting lagmannsretts dom 5. april 2022
I.
Hotel Bristol AS
NHO Reiseliv (partshjelper) (advokat Jan Fougner)
mot
A
B
C
D
E
F
G
H
I
Fellesforbundet (partshjelper) (advokat Håkon Angell)

2
II.
Oslo Plaza Hotel AS
NHO Reiseliv (partshjelper) (advokat Jan Fougner)
mot
J
K
L
M
N
O
P
Q
R
S
T
U
V
W (advokat Sigurd Øyvind Kambestad)
HR-2023-728-A, (sak nr. 22-078026SIV-HRET)

3
S T E M M E G I V N I N G
(1) Dommer Ringnes:
Sakens spørsmål og bakgrunn
(2) Saken gjelder spørsmålet om to arbeidsgivere kan trekke fra arbeidsgiveravgift og
administrasjonskostnader i tips som arbeidstakerne har mottatt fra gjester.
(3) Ved Oslo Plaza Hotel AS (Plaza) og Hotel Bristol AS (Bristol) i Oslo mottar flere grupper
av arbeidstakere tips fra gjester. Frem til 1. januar 2019 har tipsen vært fordelt uavkortet
mellom arbeidstakerne.
(4) Den 1. januar 2019 trådte det i kraft endringer i bokføringsforskriften og i skatte- og
avgiftsreglene som medførte nye forpliktelser for arbeidsgiverne ved behandlingen av tips.
De ble pålagt å holde oversikt over all tips som ble betalt, både kontant og elektronisk,
samt å innberette til skattemyndighetene hvor mye arbeidstakerne mottar i tips, foreta
forskuddstrekk og å beregne arbeidsgiveravgift.
(5) NHO Reiseliv utarbeidet en veiledning til sine medlemmer om håndteringen av de nye
reglene. I tråd med denne innførte Plaza og Bristol ordninger hvor det først gjøres fratrekk
i tipsen for å dekke kostnader til feriepenger, pensjonsinnskudd, arbeidsgiveravgift og
administrasjon av tipsordningen. Deretter foretar hotellene forskuddstrekk for skatt, før det
resterende beløpet utbetales til arbeidstakerne.
(6) Ved Bristol trekkes det til sammen 26,5 prosent av tipsen som gjestene gir. Av dette utgjør
arbeidsgiveravgiften cirka 10,5 prosent og administrasjonskostnadene 5 prosent. Ved Plaza
var trekket opprinnelig 40,8 prosent, men ble senere redusert til 30,8 prosent.
Arbeidsgiveravgiften utgjør cirka 11,12 prosent og administrasjonskostnadene 10 prosent.
(7) Den 24. november 2020 tok 16 arbeidstakere ved Plaza ut søksmål mot selskapet med
påstand om at hotellets praksis med å trekke sosiale kostnader og administrasjonskostnader
fra arbeidstakernes tips, var ulovlig. De krevde videre erstatning. Senere er antallet
saksøkere redusert til 14, og påstanden er korrigert til bare å gjelde kostnader til
arbeidsgiveravgift og administrasjon.
(8) Tre av saksøkerne er bankettservitører, tre er restaurantservitører, fem er bartendere, én
jobber i frokostavdelingen og med romservice, og to i resepsjonsavdelingen. Én av
saksøkerne, Q, tiltrådte arbeidsforholdet etter 1. januar 2019.
(9) Den 16. desember 2020 tok ni arbeidstakere ved Bristol ut stevning mot selskapet med
påstand om at hotellet ikke har rett til å foreta trekk for arbeidsgiveravgift og
administrasjonskostnader i tips som arbeidstakerne mottar, samt krav om erstatning. I var
den eneste av saksøkerne som ikke hadde tiltrådt arbeidsforholdet før 1. januar 2019. Syv
av saksøkerne er restaurantservitører og to er kokker. Fellesforbundet erklærte partshjelp
for arbeidstakerne ved Bristol.
(10) Både Plaza og Bristol innga tilsvar med påstand om frifinnelse. Oslo tingrett forente
sakene til felles behandling etter tvisteloven § 15-6.
HR-2023-728-A, (sak nr. 22-078026SIV-HRET)

4
(11) Oslo tingrett avsa 7. juni 2021 dom hvor Plaza og Bristol ble frifunnet. Sakskostnader ble
ikke idømt i noen av sakene.
(12) Tingretten fant det ikke nødvendig å ta stilling til saksøkernes anførsel om at
arbeidstakerne har eiendomsrett til tipsen. Det avgjørende for resultatet var etter tingrettens
syn at arbeidsgiveren i kraft av styringsretten kan gjøre fradrag i tipsinntektene for
arbeidsgiveravgift og administrasjonskostnader før det foretas utbetaling til arbeidstakerne.
(13) Arbeidstakerne ved Plaza og Bristol anket til lagmannsretten. Da saken ble behandlet i
lagmannsretten hadde seks av saksøkerne avsluttet sine ansettelsesforhold ved Plaza og to
ved Bristol. De dette gjelder, krevde fortsatt erstatning, men la ikke ned påstand om at
ankemotpartene ikke har rett til å foreta trekk for arbeidsgiveravgift og
administrasjonskostnader.
(14) Lagmannsretten forente sakene til felles behandling etter tvisteloven § 15-6.
(15) Borgarting lagmannsrett avsa 5. april 2022 dom med slik domsslutning:
«I sak nr. 21-127698ASD-BORG/01:
1. Oslo Plaza Hotel AS har ikke rett til å foreta trekk for dekning av
arbeidsgiveravgift og administrasjonskostnader i den tips som J, L, W, K, V,
S, O, og R mottar.
2. Oslo Plaza Hotel AS er erstatningsansvarlig for de tap J, L, W, U, Q, T, N,
M, P, K, V, S, O, og R har blitt påført som følge av iverksettelsen av trekk i
tips fra 1. januar 2019.
3. I sakskostnader for tingretten betaler Oslo Plaza Hotel AS
229 250 – tohundreogtjuenitusentohundreogfemti – kroner til J, L, W, U, Q,
T, N, M, P, K, V, S, O og R i fellesskap senest 2 – to – uker etter at dommen
er forkynt.
4. I sakskostnader for lagmannsretten betaler Oslo Plaza Hotel AS
216 000 – tohundreogsekstentusen – kroner til J, L, W, U, Q, T, N, Y, P, K,
V, S, O og R i fellesskap senest 2 – to – uker etter at dommen er forkynt.
I sak nr. 21-134280ASD-BORG/01:
1. Hotel Bristol AS har ikke rett til å foreta trekk for dekning av
arbeidsgiveravgift og administrasjonskostnader i den tips som C, B, D, A, I,
G og F mottar.
2. Hotel Bristol AS er erstatningsansvarlig for de tap E, C, B, D, A, I, G, H og
F har blitt påført som følge av iverksettelse av trekk i tips fra 1. januar 2019.
3. I sakskostnader for tingretten betaler Hotel Bristol AS
611 724 – sekshundreogellevetusensyvhundreogtjuefire – kroner til E, C, B,
D, A, I, G, H og F i fellesskap senest 2 – to – uker etter at dommen er
forkynt.
4. I sakskostnader for lagmannsretten betaler Hotel Bristol AS
495 077 – firehundreognittifemtusenogsyttisyv – kroner og 50 – femti – øre
til E, C, B, D, A, I, G, H og F i fellesskap senest 2 – to – uker etter at
dommen er forkynt.»
(16) Lagmannsrettens vurdering var at arbeidstakerne har et rettskrav på at arbeidsgiveren skal
utbetale tips som er mottatt fra gjestene, og at styringsretten ikke gir Plaza og Bristol
rettslig grunnlag for å foreta trekk i tipsen for å dekke egne kostnader til arbeidsgiveravgift
og administrasjon. Lagmannsretten kom videre til at trekkordningen heller ikke kan gjøres
HR-2023-728-A, (sak nr. 22-078026SIV-HRET)

5
gjeldende overfor de to arbeidstakerne – I og Q – som var ansatt etter at ordningen ble
innført. De hadde ikke positivt samtykket til at det kunne gjøres slike fradrag.
(17) Plaza og Bristol har anket lagmannsrettens dom til Høyesterett. Anken gjelder
lagmannsrettens rettsanvendelse og bevisbedømmelse.
(18) NHO Reiseliv har meldt seg som partshjelper for de ankende parter. Fellesforbundet
meldte seg som partshjelper for ankemotpartene med ansettelsesforhold ved Bristol etter at
anken ble henvist og har fått Høyesteretts ankeutvalgs tillatelse til å opptre i saken.
(19) Det er lagt frem noen nye skriftlige erklæringer for Høyesterett, men saken står i det
vesentlige i samme stilling for Høyesterett som for lagmannsretten.
(20) Plaza og Bristol har ikke bestridt at arbeidstakerne har krav på erstatning for det tilfelle at
fradrag i tips for arbeidsgiveravgift og administrasjonskostnader er urettmessig.
Partenes syn på saken
(21) De ankende parter – Oslo Plaza Hotel AS og Hotel Bristol AS – har i hovedtrekk gjort
gjeldende:
(22) Lagmannsrettens dom er feil og bygger på et galt rettslig utgangspunkt. Tipsen overføres
ikke i en gavetransaksjon mellom gjesten og arbeidstakeren, men er en betaling inn til
virksomheten. Rådigheten over tipsen som følger av dette, gir virksomheten rett til å
disponere over innbetalingene. Tipsreformen som trådte i kraft 1. januar 2019, bygger på
denne forutsetningen. Det følger av forarbeidene at tips kan inngå i virksomhetens inntekt,
og at arbeidsgiveren kan gjøre fradrag for blant annet arbeidsgiveravgift og
administrasjonskostnader ved ordningen. Arbeidstakeren får følgelig først et rettskrav på
tipsen når virksomheten beslutter å utbetale den.
(23) Under høringen forutsatte arbeidsgiverorganisasjonene at virksomhetene må kunne foreta
fradrag for arbeidsgiveravgift og administrasjonskostnader slik at tipsordningen blir
kostnadsnøytral. Dette ble lagt til grunn av lovgiver. Arbeidstakerorganisasjonene
protesterte ikke mot arbeidsgiverorganisasjonenes forutsetning.
(24) Selv om arbeidsgiveren ikke skulle anses å ha rådighet over tipsen, er det tale om et
virksomhetsrelevant forhold som faller innenfor styringsretten. Arbeidsgiveren kan velge å
forby tips og kan derfor også gjøre et samtykke til tips betinget av at virksomheten ikke
påføres kostnader.
(25) Hverken arbeidsavtalen, tariffavtalen eller loven begrenser arbeidsgiverens styringsrett til å
regulere tips. Praksis i arbeidsforholdet har heller ikke etablert noe rettskrav for
arbeidstakerne til å motta tips uten fradrag. Begrensninger i styringsretten må følge av den
gjensidige avtalerelasjonen mellom arbeidsgiveren og arbeidstakeren, og virksomheten er
ikke bundet av gjestenes gavehensikt.
(26) Tingrettens resultat er balansert og fornuftig. Fradrag for utgifter er ikke et misbruk av
styringsretten.
HR-2023-728-A, (sak nr. 22-078026SIV-HRET)

6
(27) De to arbeidstakerne som begynte etter at trekkordningene var iverksatt, samtykket til disse
betingelsene og kan derfor uansett ikke høres med at arbeidsgiveren ikke kan gjøre fradrag.
På Plaza fremgikk betingelsene av skriftlige instrukser og på Bristol av
personalhåndboken.
(28) Partshjelperen – NHO Reiseliv – har sluttet seg til de ankende parters anførsler.
(29) Oslo Plaza Hotel AS og partshjelperen NHO Reiseliv har nedlagt slike påstander:
«Prinsipalt:
1. Tingrettens domsslutning punkt 1 stadfestes.
2. J, L, W, K, V, S, O, og R dømmes til å betale Oslo Plaza Hotel AS’
sakskostnader for tingretten, lagmannsretten og Høyesterett.
Subsidiært:
1. Oslo Plaza Hotel AS frifinnes for krav fremmet av Q.
2. Q dømmes til å betale Oslo Plaza Hotel AS’ sakskostnader for tingretten,
lagmannsretten og Høyesterett.
For partshjelperen, NHO Reiseliv:
Prinsipalt:
1. Tingrettens domsslutning punkt 1 stadfestes.
2. J, L, W, K, V, S, O, og R dømmes til å betale NHO Reiselivs sakskostnader
for Høyesterett.
Subsidiært:
1. Oslo Plaza Hotel AS frifinnes for krav fremmet av Q.
2. Q dømmes til å betale NHO Reiselivs sakskostnader for Høyesterett.»
(30) Hotel Bristol AS og partshjelperen NHO Reiseliv har nedlagt slik påstand:
«Prinsipalt:
1. Tingrettens domsslutning punkt 1 stadfestes.
2. C, B, D, A, I, G og F dømmes til å betale Hotel Bristol AS’ sakskostnader
for tingretten, lagmannsretten og Høyesterett.
Subsidiært:
1. Hotel Bristol AS frifinnes for krav fremmet av I.
2. I dømmes til å betale Hotel Bristol AS’ sakskostnader for tingretten,
lagmannsretten og Høyesterett.
HR-2023-728-A, (sak nr. 22-078026SIV-HRET)

7
For partshjelperen, NHO Reiseliv:
Prinsipalt:
1. Tingrettens domsslutning punkt 1 stadfestes.
2. C, B, D, A, I, G og F dømmes til å betale NHO Reiselivs sakskostnader for
Høyesterett.
Subsidiært:
1. Hotel Bristol AS frifinnes for krav fremmet av I.
2. I dømmes til å betale NHO Reiselivs sakskostnader for Høyesterett.»
(31) Ankemotpartene – J og ytterligere 13 tidligere og nåværende arbeidstakere ved Oslo Plaza
Hotel AS og A og ytterligere åtte tidligere og nåværende arbeidstakere ved Hotel Bristol
AS – har i hovedtrekk gjort gjeldende:
(32) Saken er, blant annet av prosessøkonomiske grunner, begrenset til lovligheten av fradrag
for arbeidsgiveravgift og administrasjonskostnader ved tipsordningen. Ankemotpartene har
ikke med dette tatt stilling til om arbeidsgiveren har rett til å gjøre fradrag for feriepenger
og pensjonsinnbetaling.
(33) Lagmannsrettens dom er riktig og bygger på et riktig rettslig utgangspunkt: Arbeidstakerne
har rettskrav på å få utbetalt tips uavkortet etter foretatt skattetrekk.
(34) Historisk har tips alltid gått uavkortet til arbeidstakerne, og gjestenes hensikt er å gi
arbeidstakerne en gave. De nye reglene om skatte- og avgiftsmessig behandling av tips
som trådte i kraft 1. januar 2019, endret ikke dette. Lovgiver har ikke ment å omdefinere
tips fra å være en gave til arbeidstakerne til å være en ytelse til virksomheten.
Innbetalingen av tips til virksomheten medfører ikke at den får en rådighet som gir rett til å
gjøre fradrag for arbeidsgiveravgift og administrasjonskostnader.
(35) De ankende parter har heller ikke undersøkt om gjestenes gavemotivasjon er endret etter at
endringene trådte i kraft. Det er ingen grunn til å tro at gjestene ser annerledes på dette nå
enn tidligere.
(36) Tips er et lønnselement og i realiteten et økonomisk tillegg til ordinær lønn. Dette har ikke
bare vært et gode for arbeidstakerne, men også for arbeidsgiverne, fordi det har virket
lønnsdempende.
(37) Det ligger utenfor rammene for styringsretten å gjøre fradrag for arbeidsgiveravgift og
administrasjonskostnader. Inngrepet som skjer ved fradragene, innebærer at virksomheten
velter sine kostnader over på arbeidstakerne. Tipsen varierer mellom de forskjellige
arbeidstakergruppene, men for flere av dem vil fradragene utgjøre en ganske betydelig
reduksjon i den samlede inntekten. Tips er på samme måte som avtalte lønnsvilkår,
beskyttet mot inngrep fra arbeidsgiveren i kraft av styringsretten.
(38) Arbeidstakernes rett til å få tipsen utbetalt uten fradrag er under enhver omstendighet
beskyttet som et avtalevilkår som må innfortolkes i arbeidsavtalen.
HR-2023-728-A, (sak nr. 22-078026SIV-HRET)

8
(39) Fradrag i tipsen vil også være et misbruk av styringsretten.
(40) Det er heller ikke adgang til å foreta fradrag i tipsen for de to arbeidstakerne som tiltrådte
etter at trekkordningene trådte i kraft – R og Q.
(41) Ankemotpartene med tidligere og nåværende ansettelsesforhold ved Plaza – J mfl. – har
nedlagt slik påstand:
«1. Anken forkastes.
2. Oslo Plaza AS erstatter ankemotpartenes omkostninger for Høyesterett.»
(42) Ankemotpartene med tidligere og nåværende ansettelsesforhold ved Bristol – A mfl. – har
nedlagt slik påstand:
«1. Anken forkastes.
2. Ankende parter erstatter ankemotpartenes omkostninger for Høyesterett.»
(43) Partshjelperen – Fellesforbundet – har sluttet seg til de sistnevnte ankemotpartenes
anførsler og har nedlagt slik påstand:
«Ankende parter erstatter Fellesforbundets omkostninger for Høyesterett.»
Mitt syn på saken
Noe om tips
(44) Tips, som tidligere ble kalt drikkepenger, er en ekstrabetaling – en påskjønnelse – for utført
tjeneste eller arbeid.
(45) Før 1924 hadde servitørene bare inntekt ved gjestenes tips. Deretter var den tariffavtalte
ordningen i en periode fra 1924 til 1936 at servitørene skulle ha serveringspenger med
10 prosent av det regningen lød på, mens det var forbud mot tips. Dette forbudet skulle
gjøres kjent ved plakater i restaurantlokalene. Fra slutten av 1936 ble det ved
overenskomster for hoteller og restauranter bestemt at servitørene fikk lønn som en
prosentdel av sin omsetning. Det tariffestede forbudet mot tips ble samtidig opphevet.
(46) Etter opphevelsen av forbudet i 1936, har det utviklet seg en utbredt praksis med at kunder
frivillig gir tips til servitører. Jeg legger til grunn at det er tale om en langvarig og
innarbeidet praksis i serveringsbransjen.
(47) I alle år frem til regelendringene i 2019, har mottatt tips blitt utbetalt uavkortet til
arbeidstakerne, både ved kontantbetaling og når betalingen skjer til virksomheten gjennom
elektroniske betalingsløsninger.
(48) Situasjonen ved Plaza og Bristol er beskrevet slik i lagmannsrettens dom:
HR-2023-728-A, (sak nr. 22-078026SIV-HRET)

9
«Bristol startet restaurant- og hotelldrift i 1920. Det er ikke opplysninger om annet enn
at det har vært gitt tips der så lenge dette har vært vanlig i bransjen. Fra 2008 har
Bristol hatt ulike ordninger med fordeling av tips mellom grupper av ansatte. Plaza
åpnet i 1990. Frem til 2019 sørget de ansatte selv for å fordele mottatt tips. Fra 2019
innførte både Bristol og Plaza nye rutiner for fordeling av tips mellom de ansatte, som
begge steder innebar en større grad av likedeling enn tidligere. Ved Plaza ble det også
innført forbud mot å motta tips kontant.»
Har arbeidstakerne rettskrav på å få utbetalt tips fra arbeidsgiveren?
(49) Ved vurderingen av om arbeidstakerne har rettskrav på å få utbetalt tips fra arbeidsgiveren,
eller om tipsen er virksomhetens penger – slik Plaza og Bristol gjør gjeldende – tar jeg
utgangspunkt i Høyesteretts dom i Rt-2008-856 Theatercaféen.
(50) Høyesterett kom i denne saken til at arbeidsgiveren i kraft av styringsretten kan pålegge
servitørene å dele tipsen med andre grupper av arbeidstakere. Dommen klarlegger hvordan
tips skal bedømmes privatrettslig. Jeg viser til avsnitt 40 og avsnitt 41 der førstvoterende
vurderer om servitørenes forventninger om tips må anses som beskyttet som avtalevilkår.
Hun fremhever at flere momenter taler mot det, og uttaler så i avsnitt 41:
«Dels gjelder det arten av godet. Tips til servitører er riktignok et gode av klart
økonomisk art, noe som ellers kan trekke i retning av at det er beskyttet. Men her
gjelder det ikke en ytelse fra arbeidsgiveren, men gaver fra gjestene – gaver som
riktignok i noen grad følger av uformelle normer, men som det like fullt er frivillig for
gjestene å gi. Generelt er gaver fra kunder til ansatte egnet til å påvirke utføringen av
arbeidet, blant annet fordelingen av de ansattes oppmerksomhet og innsats. Det er
derfor nærliggende at arbeidsgivere skal kunne regulere adgangen til å ta imot gaver,
slik det er gjort i mange andre typer arbeidsforhold. Forholdene er riktignok spesielle i
restaurantbransjen. Men i vår sak er det ikke tale om å forby servitørene å motta tips;
spørsmålet er om de må dele dem – for omtrent en tredjedel – med andre grupper
ansatte.»
(51) Gjestenes tips er altså ikke en ytelse til arbeidsgiveren, men en påskjønnelse til
arbeidstakerne.
(52) Det er ikke lagt frem noe materiale i vår sak som tilsier at gjester gjennomgående ser
annerledes på dette nå. Også der gjestens tips inngår i en samlet elektronisk betaling er det
grunn til å anta at påskjønnelsen er ment for arbeidstakerne og ikke som en betaling til
virksomheten.
(53) Det rettslige utgangspunktet er etter dette at tips er en betaling fra gjestene til
arbeidstakerne og ikke en betaling til virksomheten. I kraft av dette har arbeidstakerne et
rettskrav på å få tipsen utbetalt fra arbeidsgiveren. Hvorvidt de også har et krav på at tips
skal utbetales uten fradrag for arbeidsgiveravgift og virksomhetens kostnader med å
administrere tipsordningen, er et særskilt spørsmål som jeg kommer tilbake til.
(54) Spørsmålet nå er om endringene som trådte i kraft 1. januar 2019, endret dette rettslige
utgangspunktet. De innebar, som nevnt, at arbeidsgiveren fikk plikt til å innrapportere tips,
foreta forskuddstrekk og betale arbeidsgiveravgift av tips. Før dette hadde arbeidstakerne
selv det fulle ansvaret for innberetning til skattemyndighetene.
HR-2023-728-A, (sak nr. 22-078026SIV-HRET)

10
(55) Bakgrunnen for forslagene er beskrevet slik i Prop. 1 LS (2018–2019) side 83:
«Tips er med gjeldende regler skattepliktig inntekt, men er i stor grad unntatt fra de
alminnelige arbeidsgiverpliktene. Den ansatte skal selv innrapportere tips på
skattemeldingen, men dette skjer i liten grad. Konsekvensen er at lønn i form av tips i
svært begrenset grad skattlegges med dagens regler. Det gir en urimelig
forskjellsbehandling av ulike avlønningsformer, svekker legitimiteten til skattereglene
og strider mot de grunnleggende prinsippene bak skattesystemet.»
(56) I høringen fremholdt arbeidsgiverorganisasjonene at forslaget ville ha til dels store og
alvorlige økonomiske konsekvenser for næringen, se proposisjonen side 87. De fremholdt
samtidig at «tips er en gave som gjestene frivillig gir betjeningen» og ikke en inntekt for
bedriften, se proposisjonen samme sted. Både NHO Reiseliv og Hovedorganisasjonen
Virke uttalte dessuten at administrasjonsutgifter og arbeidsgiveravgift må kunne trekkes fra
innbetalte tipsbeløp.
(57) Departementet kommenterer høringsuttalelsene i punkt 5.5.5 og punkt 5.5.6 på side 89 i
proposisjonen. I punkt 5.5.5 heter det:
«Flere av høringsinstansene har uttalt at arbeidsgiver ikke bør ha plikt til å betale
arbeidsgiveravgift på ytelser mottatt gjennom tredjepart og som tredjeparten
bestemmer størrelsen på. Departementet mener at dette ikke kan være avgjørende,
jf. vurderingene i foregående avsnitt. Arbeidsgiver vil dessuten, basert på en konkret
vurdering av styringsrettens rekkevidde, kunne velge å føre tips inn i virksomhetens
inntekt. Innenfor de samme rammene vil arbeidsgiver da også kunne påvirke hvor stor
del av slike inntekter som fordeles blant de ansatte og derved inngår i grunnlaget for
arbeidsgiveravgift og eventuelt også feriepenger.»
(58) I punkt 5.5.6 heter det så at arbeidsgiverens adgang til å føre tips som arbeidstakerne
mottar inn i virksomhetens inntekt, forutsetter at «arbeidsavtalen eller andre privatrettslige
forhold ikke er til hinder for dette».
(59) Plaza og Bristol legger stor vekt på uttalelsene om at arbeidsgiveren kan velge å føre tips
inn i virksomhetens inntekt. Synspunktet er at departementet med dette har gitt uttrykk for
at virksomheten som følge av den rådigheten de får over tipspengene, også står fritt til å
disponere over disse – ved å ta de til inntekt eller å foreta trekk for arbeidsgiveravgift og
administrasjonskostnader som påløper. Det anføres at det først er når arbeidsgiveren
beslutter at tipsen – etter fradrag – skal utbetales, at arbeidstakerne får et rettskrav. Før
dette er tipsen virksomhetens penger.
(60) Til ytterligere underbygning av anførselen viser Plaza og Bristol til Skattedirektoratets
uttalelser i høringsnotatet 2. februar 2018 side 8:
«Tips er sterkt knyttet til arbeidsutførelsen og arbeidsstedet, og arbeidsgiveren har
styringsrett over tips, jf. Theatercafé-dommen. Arbeidsgiveren har derfor både
faktiske og rettslige muligheter til å skaffe seg kontroll og oversikt over
pengestrømmen.»
(61) Det er videre vist til uttalelsene i høringsnotatet side 9:
«Det beløpet som skal rapporteres er det kronebeløpet som hver ansatt har mottatt,
etter eventuell fordeling av tips (‘tipsdeling’) og andre fratrekk gjort av
HR-2023-728-A, (sak nr. 22-078026SIV-HRET)

11
arbeidsgiveren. I den grad arbeidsgiveren lar tipspengene helt eller delvis inngå i som
en del av virksomhetsinntekten, skal dette ikke medregnes i det som arbeidsgiveren
skal lønnsrapportere, foreta forskuddstrekk i og beregne arbeidsgiveravgift av.»
(62) Etter mitt syn kan det ikke trekkes slike slutninger fra forarbeidene som hotellene anfører.
(63) Når tipsinntektene føres inn i virksomhetens inntekt, i stedet for å bli utbetalt til
arbeidstakerne, skal det ikke beregnes arbeidsgiveravgift, og det påløper heller ikke
kostnader knyttet til å administrere ordningen med utbetaling. Departementet peker her på
et alternativ som skal ivareta høringsinstansenes bekymring for økte kostnader. Men det er
presisert som en uttrykkelig forutsetning, at arbeidsavtalen eller andre privatrettslige
forhold ikke er til hinder for denne løsningen. Departementet tar altså ikke stilling til det
underliggende privatrettslige spørsmålet om arbeidstakerne har krav på utbetaling av tips.
(64) Forarbeidene gir følgelig heller ikke grunnlag for å trekke noen slutninger med hensyn til
om arbeidsgiveren har privatrettslig adgang til å foreta fradrag i tipsen for
arbeidsgiveravgift og andre kostnader. Dette beror – som jeg kommer tilbake til – på om
arbeidsgiveren i kraft av styringsretten kan gjøre slike fradrag.
(65) I denne sammenheng viser jeg også til at endringene som Prop. 1 LS (2018–2019)
omhandler, var begrunnet i å ivareta skatte- og avgiftsmessige behov. Også i lys av dette
må det være klart at lovgiver ikke tok sikte på å endre tipsbeløpenes privatrettslige karakter
eller å ta stilling til arbeidsgiverens kompetanse i kraft av styringsretten. Jeg behøver da
ikke å vurdere hvorvidt lovgiver fritt kunne endre tipsens privatrettslige karakter.
(66) Endelig peker jeg på at det ikke i seg selv er avgjørende for om det er virksomheten eller
arbeidstakerne som privatrettslig har krav på beløpene, at virksomheten får faktisk rådighet
over tipspengene som følge av at de er innbetalt til bedriftens konto.
(67) Min konklusjon så langt er at arbeidstakerne har rettskrav på å få utbetalt tipsen fra
arbeidsgiver. Det gjelder også når gjestene har betalt den gjennom bedriftens elektroniske
betalingsordning.
Kan arbeidsgiveren gjøre fradrag i innbetalt tips for arbeidsgiveravgift og
administrasjonskostnader?
(68) Som jeg har redegjort for, kan det ikke utledes av forarbeidene til de nevnte lov- og
forskriftsendringene at arbeidsgiveren kan trekke fra arbeidsgiveravgift og
administrasjonskostnader ved tipsordningen i innbetalte tipsbeløp. Uttalelsene i Prop. 1 LS
(2018–2019) må forstås slik at fradrag bare kan gjøres innenfor rammene av de
privatrettslige rettighetsforholdene og den arbeidsrettslige styringsretten.
(69) Innholdet av styringsretten er oppsummert i HR-2016-2286-A Rygge kommune avsnitt 26:
«Innenfor rammen av det arbeidsforholdet som er inngått, har arbeidsgiveren rett til å
organisere, lede, kontrollere og fordele arbeidet, jf. Rt-2000-1602, på side 1609
(Nøkk). Begrensninger i styringsretten kan følge av lov, tariffavtaler eller individuelle
arbeidsavtaler, jf. Rt-2008-856 avsnitt 34 (Theatercafé). Ikke enhver individuell avtale
begrenser styringsretten: Dersom ikke arbeidsgiveren har gitt særskilt avkall på
styringsretten, kan arbeidsgiveren i kraft av styringsretten innenfor de rammer som
HR-2023-728-A, (sak nr. 22-078026SIV-HRET)

12
følger av lovgivning og tariffavtale, endre avtalebestemmelser som ikke særpreger,
definerer eller fremstår som vesentlige for arbeidsforholdet. Grensene for
styringsretten vil blant annet bero på stillingsbetegnelse, omstendighetene rundt
ansettelsen, sedvaner i bransjen, praksis i det aktuelle arbeidsforhold og hva som
finnes rimelig i lys av samfunnsutviklingen, jf. Rt-2009-1465 avsnitt 41 (seinvakt).»
(70) I saken her er spørsmålet om virksomhetenes fradrag i tipsen ligger innenfor rammen for
arbeidsgiverens styringsrett – retten til å «å organisere, lede, kontrollere og fordele
arbeidet».
(71) I Rt-2008-856 Theatercaféen kom som nevnt Høyesterett til at arbeidsgiveren i kraft av
styringsretten kunne bestemme at servitørene skulle dele tipsen med andre grupper av
arbeidstakere i restauranten.
(72) I avsnitt 41, som jeg har sitert tidligere, uttaler førstvoterende at:
«… gaver fra kunder til ansatte [er] egnet til å påvirke utføringen av arbeidet, blant
annet fordelingen av de ansattes oppmerksomhet og innsats. Det er derfor nærliggende
at arbeidsgivere skal kunne regulere adgangen til å ta imot gaver, slik det er gjort i
mange andre typer arbeidsforhold.»
(73) Det presiseres deretter at det ikke var spørsmål om å forby servitørene å motta tips, men
om de måtte dele dem med andre grupper av arbeidstakere.
(74) I avsnitt 42 viser førstvoterende til undersøkelser som:
«… viser at folk flest nå ser tipsdeling som det naturlige, og det er ikke kommet frem
noe som tyder på at Theatercafeens gjester har et avvikende syn, i retning av at de
skulle ønske at tips skal gå udelt til servitørene».
(75) Jeg utleder av dette at arbeidsgiverens pålegg om deling av tipsen mellom arbeidstakerne
hadde betydning for utføringen av arbeidsoppgavene og av den grunn var en del av
organiseringen av arbeidet. En deling av tipsen var også i samsvar med gjestenes ønsker.
(76) Vår sak skiller seg på et grunnleggende punkt fra Theatercafésaken. I saken her er
arbeidsgivernes formål med trekkordningen ikke å regulere organiseringen av arbeidet,
men å belaste egne kostnader til arbeidsgiveravgift og administrasjon i tipsbeløpene før det
resterende utbetales til arbeidstakerne.
(77) Plikten til å betale arbeidsgiveravgift påhviler i sin helhet arbeidsgiveren,
jf. folketrygdloven § 23-2 første ledd. Arbeidstakerens bidrag til finansiering av
folketrygden er trygdeavgiften, som beregnes av personinntekten, jf. lovens § 23-3. Den
ordningen som er innført ved Bristol og Plaza, medfører altså i praksis at arbeidstakerne
pålegges å dekke en avgift som arbeidsgiveren har ansvaret for.
(78) Videre er administrasjonskostnadene som arbeidsgiverne trekker fra i tipsene, å likestille
med andre driftskostnader som en virksomhet har for å oppfylle myndighetspålagte
forpliktelser. Det dreier seg i begge tilfeller om økonomiske disposisjoner som ikke har
sammenheng med det å organisere, lede, kontrollere og fordele arbeidet.
HR-2023-728-A, (sak nr. 22-078026SIV-HRET)

13
(79) Fradragene som Plaza og Bristol gjør i tipsen, er inngrep i den økonomiske påskjønnelsen
som gjestene har ytet til arbeidstakerne, og som de har privatrettslig rett til å få utbetalt fra
arbeidsgiveren.
(80) Det foreligger ingen holdepunkter for at endringene i skatte- og avgiftsregelverket som
trådte i kraft 1. januar 2019, har medført at kundenes hensikt med å gi tips har endret seg i
retning av et ønske om å bidra til å dekke virksomhetens kostnader.
(81) Høyesterett har i HR-2021-1193-A Grefsenhjemmet fastslått at styringsretten ikke gir
arbeidsgiveren rett til ensidig å endre arbeidstakernes lønn, se avsnitt 113:
«Grefsenhjemmet har anført at stabiliseringstillegget under enhver omstendighet
kunne fjernes i kraft av styringsretten. Etter mitt syn kan dette påstandsgrunnlaget ikke
føre frem, og jeg finner det tilstrekkelig å vise til at endringer i den type avtalevilkår vi
her står overfor – ansiennitetstillegg som inngår som en del av den ordinære lønnen –
må skje på avtalegrunnlag, individuelt eller gjennom tariffavtale, alternativt gjennom
reglene om endringsoppsigelse. Lønn er den sentrale ytelsen fra arbeidsgiveren i
arbeidsavtalen.»
(82) Tips er et økonomisk gode og en viktig inntektskilde for en del arbeidstakere i hotell- og
restaurantbransjen, selv om betydningen nok varierer adskillig. X, som er forbundssekretær
i Fellesforbundet, uttaler i sin skriftlige vitneerklæring for Høyesterett at tips «er, og har
vært, en vesentlig inntektskilde for mange ansatte i deler av serveringsnæringen».
(83) Det er ikke full parallellitet mellom avtalte lønnsvilkår – som var situasjonen i saken om
Grefsenhjemmet – og den spesielle situasjonen at inntekten følger av en gavelignende
disposisjon fra tredjemann – gjestene. Men tips er i likhet med lønn et økonomisk gode
som arbeidstakerne har krav på å få utbetalt. Jeg viser til det jeg tidligere har sagt om dette.
Tips er heller ikke frikoblet fra arbeidsforholdet, men er en betaling som ytes i forbindelse
med arbeidstakernes arbeidsutførelse. Det er videre grunn til å trekke frem – slik
lagmannsretten gjør – at også arbeidsgiverne har hatt fordel av ordningen med tips fordi
den over tid rent faktisk kan ha virket lønnsdempende.
(84) Tips behandles i relasjon til skatteplikt som lønn. Også i relasjon til allmenngjøring av
tariffavtaler er tips å regne som lønn, jf. Tariffnemndas vedtak 12. oktober 2018, der det
uttales at tips er en del av lønnsbegrepet etter allmenngjøringsforskriften § 3.
(85) I lys av det som nå er sagt, har uttalelsen i avsnitt 113 i dommen om Grefsenhjemmet en
viss overføringsverdi til vår sak. Tips kan karakteriseres som et lønnselement, og har
derfor i noen grad da også på dette grunnlag beskyttelse mot ensidige endringer fra
arbeidsgiveren i kraft av styringsretten.
(86) Plaza og Bristol har anført at virksomhetene må kunne forby at det betales tips. Da må
– hevdes det – arbeidsgiverne også kunne gjøre det mindre; å sette som betingelse for at
arbeidstakerne kan motta tips at det gjøres fradrag for arbeidsgiveravgift og
administrasjonskostnader.
(87) Slik jeg forstår det, er partene enige om at det vil være adgang til å forby tips i nyetablerte
virksomheter. Men de er uenige om dette også kan gjøres der det tidligere har vært betalt
tips. Etter mitt syn er det ikke nødvendig å ta stilling til dette spørsmålet. Det er uansett
HR-2023-728-A, (sak nr. 22-078026SIV-HRET)

14
ikke grunnlag for en slik slutning fra det mer til det mindre som hotellene tar til orde for.
Jeg slutter meg til lagmannsrettens uttalelse om dette:
«… lagmannsretten [vil] først bemerke at en adgang til å forby de ansatte å motta tips,
ikke kan gi grunnlag for en slutning fra det mer til det mindre. Dette fordi det, slik
lagmannsretten ser det, er en vesensforskjell mellom å forby de ansatte å motta tips, og
selv å gjøre krav på deler av tips som er gitt til de ansatte. Når det gis tips, foreligger
det en gavetransaksjon med en giverhensikt, og de ansatte har som nevnt et rettskrav
på å få utbetalt den mottatte tipsen. Å forby tips kommer derimot ikke i strid med noen
giverhensikt, og griper ikke inn i noen gavetransaksjon mellom kundene og de ansatte.
En eventuell adgang til å forby tips kan derfor ikke begrunne at det gripes inn i
oppståtte krav på å få utbetalt mottatt tips. I denne saken er det derfor ikke nødvendig
for lagmannsretten å ta stilling til om de spesielle forholdene i restaurantbransjen
begrenser arbeidsgivers adgang til å forby tips i denne bransjen.»
(88) Merkostnadene som følge av de nye reglene som trådte i kraft 1. januar 2019, var, som jeg
har redegjort for, et sentralt argument fra arbeidsgiverorganisasjonene mot forslaget til nye
regler. Disse kostnadene kan gå ut over bedriftenes lønnsevne. Slik jeg ser på de rettslige
spørsmålene, kan imidlertid ikke dette få betydning for resultatet.
(89) Min konklusjon er etter dette at fradragsordningen som praktiseres ved Plaza og Bristol,
faller utenfor rammen for arbeidsgiverens styringsrett. Styringsretten gir derfor ikke
hotellene rettslig grunnlag for å foreta trekk i tipsene til dekning av arbeidsgiveravgift og
kostnader til administrasjon av tipsordningen.
Har de sist ansatte samtykket til trekkordningen?
(90) I og Q inngikk sine arbeidsavtaler etter at trekkordningen var satt i verk. I tiltrådte 19. juli
2019 som restaurantservitør ved Bristol. Q tiltrådte 28. august 2019 som bartender ved
Plaza.
(91) Lagmannsretten fant det bevist at verken tips eller trekkordningen ble tatt opp med I eller
Q i forbindelse med at de ble ansatt, og at de ikke positivt samtykket til at deres
arbeidsgiver kan bruke deler av deres rettskrav på tips til å dekke egne kostnader.
(92) Det er ikke lagt frem materiale for Høyesterett som gir grunnlag for å endre dette
bevisresultatet.
(93) Jeg er enig med lagmannsretten når den uttaler:
«Selv om ordningen var satt i verk og fremgikk av personalhåndboken da de ble
ansatt, er det heller ikke grunnlag for å anse at I og Q har samtykket til trekkene ved
konkludent atferd, når de i forbindelse med ansettelsene ikke en gang ble gjort kjent
med trekkordningen. Ikke minst gjelder dette når trekkordningen er urettmessig. Som
nyansatt servitør og bartender ble I og Q dessuten ansatt i stillinger i en bransje, hvor
det er vanlig med tips. Lagmannsretten anser at de har hatt en berettiget forventning
om å få utbetalt mottatt tips på lik linje med de andre ansatte. Samtidig hadde Bristol
og Plaza en klar oppfordring om å ta den nye trekkordningen opp med I og Q.»
(94) Etter dette er jeg kommet til at I og Q ikke ble bundet av trekkordningen i forbindelse med
ansettelsene av dem.
HR-2023-728-A, (sak nr. 22-078026SIV-HRET)

15
Konklusjon og sakskostnader
(95) Jeg er kommet til at ankene skal forkastes. Ankemotpartene skal tilkjennes sakskostnader i
samsvar med hovedregelen i tvisteloven § 20-2 første ledd. Advokat Kambestad har på
vegne av ankemotpartene med ansettelsesforhold ved Plaza krevd dekket 302 500 kroner.
Kravet tas til følge.
(96) Advokat Angell har på vegne av ankemotpartene med ansettelsesforhold ved Bristol krevd
693 970 kroner. Jeg mener at også dette kravet kan tas til følge.
(97) Også partshjelperen for arbeidstakerne ved Bristol, Fellesforbundet, har i utgangspunktet
krav på å få dekket sine sakskostnader for Høyesterett etter § 20-2 første ledd,
jf. § 20-1 tredje ledd. Jeg er imidlertid kommet til at det er grunn til å gjøre unntak etter
§ 20-2 tredje ledd. Det rettsspørsmålet som har vært forhandlet i Høyesterett, og som nå
avklares, har stor generell betydning for arbeidstakerorganisasjonen. Av den grunn mener
jeg at Fellesforbundet må bære egne sakskostnader for Høyesterett, jf. også
HR-2022-2251-A Hurtigruten avsnitt 64.
(98) Jeg stemmer for denne
D O M :
1. Anken fra Oslo Plaza Hotel AS forkastes.
2. I sakskostnader for Høyesterett betaler Oslo Plaza Hotel AS
302 500 kroner – trehundreogtotusenfemhundre – kroner til J, K, L, M, N, O, P, Q,
R, S, T, U, V og W i fellesskap innen 2 – to – uker etter at dommen er forkynt.
3. Anken fra Hotel Bristol AS forkastes.
4. I sakskostnader for Høyesterett betaler Hotel Bristol AS
693 970 – sekshundreognittitretusennihundreogsytti – kroner til A, B, C, D, E, F,
G, H og I i fellesskap innen 2 – to – uker etter at dommen er forkynt.
(99) Dommar Høgetveit Berg: Eg er i hovudsak og i resultatet samd med
fyrstvoterande.
(100) Konstituert dommar Elsheim: Det same.
(101) Dommer Steinsvik: Likeså.
(102) Dommer Kallerud: Likeså
HR-2023-728-A, (sak nr. 22-078026SIV-HRET)

16
(103) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
1. Anken fra Oslo Plaza Hotel AS forkastes.
2. I sakskostnader for Høyesterett betaler Oslo Plaza Hotel AS
302 500 kroner – trehundreogtotusenfemhundre – kroner til J, K, L, M, N, O, P, Q,
R, S, T, U, V og W i fellesskap innen 2 – to – uker etter at dommen er forkynt.
3. Anken fra Hotel Bristol AS forkastes.
4. I sakskostnader for Høyesterett betaler Hotel Bristol AS
693 970 – sekshundreognittitretusennihundreogsytti – kroner til A, B, C, D, E, F,
G, H og I i fellesskap innen 2 – to – uker etter at dommen er forkynt.
HR-2023-728-A, (sak nr. 22-078026SIV-HRET)