Dato: 2025-10-22

Sammendrag: En kommune hadde leid en privat bolig som ble fremleid til bruk ved bosetting av flyktninger. Det oppsto brann i boligen, og partene var enige om at kommunen var erstatningsansvarlig for tapet etter husleiekontrakten.

Saken for Høyesterett gjaldt spørsmålet om kommunens erstatningsansvar på om lag 5,2 millioner kroner skulle reduseres. Kravet mot kommunen var reist som et regresskrav fra boligeierens forsikringsselskap, som hadde dekket tapet gjennom boligforsikringen.

Høyesterett er kommet til at det ikke er grunnlag for lemping, og erstatningsansvaret reduseres ikke.

Utgangspunktet ved erstatningsutmåling er at den skadelidte har krav på å få dekket sitt økonomiske tap. Lemping kan bare bli  aktuelt når et fullt  erstatningsansvar vil virke urimelig tyngende for den ansvarlige. Adgangen til lemping er snever, og den er ment for situasjoner der normal tapsutmåling, etter en helhetsvurdering, slår særdeles skjevt ut. At tapet er dekket av forsikring, kan ha betydning, men er ikke avgjørende.

Ut fra blant annet størrelsen på tapet og kommunens økonomiske bæreevne kom  Høyesterett til at det ikke var grunnlag for å redusere kommunens erstatningsansvar.

Dommen gir veiledning om vilkårene for lemping av erstatningsansvar etter husleieloven § 2-14.

D O M
avsagt 22. oktober 2025 av Høyesterett i avdeling med
dommer Cecilie Østensen Berglund
dommer Kine Steinsvik
dommer Thom Arne Hellerslia
dommer Christian Lund
dommer Thomas Chr. Poulsen
HR-2025-2081-A, (sak nr. 25-036459SIV-HRET)
Anke over Hålogaland lagmannsretts dom 7. januar 2025
I.
Gjensidige Forsikring ASA (advokat Vibeke Stiansen – til prøve)
mot
Rana kommune (advokat Christian Henrik Prahl Reusch)
II.
Rana kommune (advokat Christian Henrik Prahl Reusch)
mot
Gjensidige Forsikring ASA (advokat Vibeke Stiansen – til prøve)

2
S T E M M E G I V N I N G
(1) Dommer Steinsvik:
Sakens spørsmål og bakgrunn
(2) Saken gjelder spørsmål om lemping av et regresskrav reist av et forsikringsselskap som har
utbetalt erstatning etter brann i en bolig. Regresskravet er rettet mot kommunen som leide
boligen av forsikringstaker, og som benyttet den til bosetting av flyktninger. Brannen ble
forårsaket av kommunens fremleietaker.
(3) Rana kommune inngikk i 2015 avtale med A om leie av en enebolig i Mo i Rana. Det
fremgikk av leieavtalen at boligen skulle benyttes av kommunens flyktningkontor til
fremleie i forbindelse med bosetting av flyktninger. Kommunen var etter avtalen
«ansvarlig for skader som er påført boligen av sine fremleietakere». Leieprisen var
13 500 kroner per måned, og kommunen skulle innbetale et depositum på 84 000 kroner til
sikkerhet for mulige krav etter leieavtalen.
(4) Boligen ble totalskadet i brann 23. desember 2018. Brannen oppsto som følge av
tørrkoking etter at fremleietaker hadde latt tre kokeplater bli stående på etter matlaging.
Boligen var fullverdiforsikret i Gjensidige Forsikring ASA. Kostnader til riving og
oppføring av ny bolig samt husleietap, samlet på om lag 8,3 millioner kroner, ble dekket av
Gjensidige i henhold til forsikringsavtalen.
(5) Gjensidige varslet regress i mars 2019 og fremmet senere regresskrav mot Rana kommune
for det utbetalte beløpet under forsikringsavtalen. Kommunen avviste kravet.
(6) Ved Helgeland tingretts dom 21. april 2023 ble Rana kommune dømt til å betale erstatning
med i overkant av 7,2 millioner kroner. Tingretten mente at Gjensidige hadde
regressadgang, men reduserte utmålingen av tapet for enkelte poster.
(7) Rana kommune anket, og ved Hålogaland lagmannsretts dom 21. september 2023 ble
kommunen frifunnet. Lagmannsretten la til grunn at Gjensidiges regressadgang var
avskåret etter reglene i skadeserstatningsloven § 4-3, jf. § 4-2 første ledd bokstav b.
(8) Gjensidige anket dommen til Høyesterett, som opphevet lagmannsrettens dom.
I HR-2024-1146-A kom Høyesterett til at reglene i skadeserstatningsloven § 4-3,
jf. § 4-2 ikke fikk anvendelse på Gjensidiges regresskrav, som var fremmet på rent
kontraktsrettslig grunnlag. Regressadgangen var heller ikke begrenset av ulovfestede
regler.
(9) Hålogaland lagmannsrett behandlet deretter spørsmålet om utmåling av Gjensidiges
regresskrav og avsa 7. januar 2025 dom med slik domsslutning:
«1. Rana kommune betaler til Gjensidige Forsikring ASA
2 600 000 – tomillionersekshundretusen – kroner med tillegg av lovens
forsinkelsesrente fra 6. november 2021 til betaling skjer.
2. Sakskostnader for tingretten tilkjennes ikke.
HR-2025-2081-A, (sak nr. 25-036459SIV-HRET)

3
3. I sakskostnader for lagmannsretten betaler Gjensidige Forsikring ASA til
Rana kommune 200 000 – tohundretusen – kroner.
4. Oppfyllelsesfristen for pkt. 1 og 3 er 2 – to – uker fra forkynnelsen av
dommen.»
(10) Lagmannsretten utmålte As økonomiske tap til 5,2 millioner kroner, etter å ha gjort fradrag
for gjenverdier, berikelse i form av sparte kostnader og reduksjon av husleietap.
Lagmannsretten lempet deretter kommunens ansvar overfor Gjensidige med 50 prosent
med hjemmel i husleieloven § 2-14 femte ledd.
(11) Gjensidige har anket til Høyesterett over lagmannsrettens rettsanvendelse. Rana kommune
har inngitt avledet anke. Anken og den avledede anken er begrenset til spørsmålet om
lemping.
(12) KS – kommunesektorens organisasjon har gitt skriftlig innlegg i saken etter tvisteloven
§ 15-8.
Partenes syn på saken
(13) Ankende part – Gjensidige Forsikring ASA – har i korte trekk gjort gjeldende:
(14) Det er ikke grunnlag for å lempe kommunens ansvar etter husleieloven § 2-14.
Utgangspunktet er at skadelidte har krav på full erstatning for sitt tap når
erstatningsvilkårene er oppfylt, og lemping av ansvaret bryter med dette utgangspunktet.
Adgangen til å lempe ansvaret er derfor snever, og § 2-14 skal bare benyttes som en
sikkerhetsventil i rene unntakstilfeller.
(15) Brannskaden var forårsaket av kommunens fremleietaker ved uaktsomhet, og kommunen
er etter husleieavtalen ansvarlig for tapet. Det oppståtte tapet er ingen upåregnelig følge av
kontraktsbruddet. Tapets størrelse går heller ikke ut over det som må anses normalt ved
brannskader etter tørrkoking.
(16) Tapet som oppsto ved kontraktsbruddet, hører hjemme hos kommunen, som svarer for
erstatningsbetingende handlinger hos fremleietakeren. Verken allmenne
rettferdsbetraktninger eller pulveriseringshensyn tilsier i dette tilfellet at regressansvaret
skal begrenses. Under enhver omstendighet må lempingen reduseres.
(17) Gjensidige Forsikring ASA har lagt ned slik påstand:
«Prinsipalt:
1. Rana kommune dømmes til å betale erstatning til Gjensidige Forsikring ASA
med kr 5 200 000 – femmillionertohundretusen.
2. Rana kommune dømmes til å betale forsinkelsesrente med en hovedstol på
kr 5 200 000 – femmillionertohundretusen – fra 6.11.2021 til 6.2.2025 og
med en hovedstol på kr 2 800 000 – tomillioneråttehundretusen –
fra 6.2.2025 til betaling skjer.
3. Til fradrag i erstatningen i post 1 og 2 går beløp som allerede er utbetalt fra
Rana kommune med kr 3 228 247.
HR-2025-2081-A, (sak nr. 25-036459SIV-HRET)

4
4. Gjensidige Forsikring ASA tilkjennes sakens omkostninger for tingrett,
lagmannsrett og for Høyesterett.
Subsidiært:
1. Lagmannsrettens dom oppheves og hjemvises til ny behandling.
2. Gjensidige Forsikring ASA tilkjennes sakens omkostninger for Høyesterett.»
(18) Ankemotparten – Rana kommune – har i korte trekk gjort gjeldende:
(19) Lagmannsrettens tolkning av lempingsbestemmelsen i husleieloven § 2-14 er korrekt, men
ved den konkrete vurderingen bør ansvaret lempes fullt ut. Lemping er et
utmålingsspørsmål og skal vurderes etter at erstatningsansvaret er plassert. At Gjensidige
fremmer et regresskrav, er derfor uten betydning for lempingsspørsmålet.
(20) Husleieloven § 2-14 femte ledd gir anvisning på en konkret rimelighetsvurdering, der
tapets størrelse i lignende tilfeller står særlig sentralt. Tapets størrelse må vurderes på
bakgrunn av hvilke tap som vanligvis oppstår i husleieforhold, og med dette som
utgangspunkt er tapet meget stort. Også forholdene ellers taler med styrke for lemping,
herunder manglende forsikringsmulighet på kommunens hånd. En lemping vil heller ikke
innebære noen form for avtalesensur eller gripe inn i risikofordelingen i husleieavtalen.
Lempingsadgangen følger direkte av husleielovens preseptoriske regulering, og avtalen må
forstås i samsvar med denne.
(21) Også forsikringsrettslige hensyn tilsier lemping. Boligeiers interesse er ivaretatt gjennom
forsikringsutbetalingen. Forsikringsselskapet har påtatt seg risikoen for skade og har fått
betalt for dette gjennom forsikringspremien. Dersom selskapet tillates å fremme et
uavkortet regresskrav mot skadevolder i tillegg, oppnår selskapet i realiteten en
overkompensasjon. Tapet flyttes også fra en part som kan pulverisere tapet, til en part som
ikke har samme mulighet for det. Også mer overordnede samfunnshensyn taler for
lemping. Tapet oppsto under utføring av offentlige oppgaver, og staten kompenserer ikke
kommunenes utgifter ved bosetting av flyktninger fullt ut.
(22) Det må også ses hen til situasjonen dersom brannen hadde vært forårsaket av
forsikringstaker selv. Avkortningen ville da ha vært begrenset etter forsikringsavtaleloven
§ 4-9 tredje ledd.
(23) Rana kommune har lagt ned slik påstand:
«1. Erstatning fastsettes etter rettens skjønn.
2. Rana kommune tilkjennes sakskostnader for tingretten, lagmannsrettens to
behandlinger og Høyesterett.»
HR-2025-2081-A, (sak nr. 25-036459SIV-HRET)

5
Mitt syn på saken
Sakens spørsmål
(24) Rana kommune har erkjent erstatningsansvar for fremleietakerens brudd på
husleiekontrakten og husleieloven, jf. § 5-8, jf. § 5-1. Lagmannsretten utmålte det
økonomiske tapet som følge av skaden til 5,2 millioner kroner og lempet deretter
kommunens regressansvar med 50 prosent.
(25) I HR-2024-1146-A er det endelig avgjort at Gjensidige kan kreve regress fra Rana
kommune. Førstvoterende uttaler i avsnitt 43 at kommunens erstatningsansvar i dette
tilfellet bygger på husleiekontrakten og husleieloven § 5-8, jf. § 5-1, og at det dreier seg
om «et rent kontraktsrettslig ansvar». Regresskravet er derfor ikke avskåret etter reglene i
skadeserstatningsloven § 4-3, jf. § 4-2. Jeg forstår dommen slik at den bygger på at
Gjensidige – ved å ha dekket skadelidtes tap gjennom forsikringsutbetalingen – har trådt
inn i skadelidtes kontraktsrettslige erstatningskrav mot kommunen.
(26) Tvisten for Høyesterett nå er begrenset til spørsmålet om kommunens ansvar skal lempes
helt eller delvis. Selv om Gjensidige har trådt inn i skadelidtes posisjon, må vurderingen av
om ansvaret skal lempes, skje konkret. Som jeg kommer tilbake til, vil det være relevant at
det dreier seg om kommunens regressansvar overfor skadelidtes forsikringsselskap.
Husleielovens utmålingsbestemmelser
Utgangspunkter
(27) Leietakerens erstatningsansvar er regulert i husleieloven § 5-8. Etter første ledd kan
utleieren kreve erstatning dersom leietakeren «ikke oppfyller sine plikter etter §§ 5-1 til
5-6».
(28) Kontraktsbruddet her – uaktsom brannstiftelse – er begrunnet i § 5-1 andre ledd om at
leieren plikter «å behandle husrommet med tilbørlig aktsomhet og for øvrig i samsvar med
leieavtalen». Det er enighet om at kommunens fremleietaker handlet i strid med lovens
generelle aktsomhetsplikt og i strid med leieavtalens punkt 4.2, som inneholder en
tilsvarende bestemmelse om aktsom bruk av boligen.
(29) Husleieloven § 2-14 gir regler om erstatningsansvarets omfang. Det klare utgangspunktet i
første ledd er at erstatningen skal svare til det økonomiske tapet som skyldes misligholdet
av leieavtalen, så langt tapet med rimelighet kunne ha vært forutsett som en mulig følge av
misligholdet. Bestemmelsen gjelder etter ordlyden utmåling av tap leietaker har lidt, men
det følger av § 5-8 femte ledd andre punktum at § 2-14 første, femte og sjette ledd gjelder
tilsvarende ved utmåling av utleiers tap der leietaker har handlet erstatningsbetingende.
Lempingsregelen, som jeg straks kommer tilbake til, følger av § 2-14 femte ledd.
(30) Skadeserstatningsloven § 5-2 inneholder en alminnelig lempingsregel som kan komme til
anvendelse selv om den skadevoldende handlingen har tilknytning til et kontraktsforhold,
jf. redegjørelsen for forarbeidene til § 5-2 i HR-2024-1146-A avsnitt 38–40.
HR-2025-2081-A, (sak nr. 25-036459SIV-HRET)

6
(31) Siden husleieloven § 2-14 femte ledd inneholder en regel om lemping av kontraktsrettslig
misligholdsansvar i husleieforhold, tar jeg utgangspunkt i denne bestemmelsen.
Avgjørelsen i Rt-2004-1887 Multiconsult viser at det i praksis ikke er stor forskjell på om
lempingsvurderingen skjer med utgangspunkt i skadeserstatningsloven eller
kontraktslovgivningen.
Nærmere om lempingsadgangen – husleieloven § 2-14 femte ledd
(32) Husleieloven § 2-14 femte ledd lyder slik:
«Ansvaret kan settes ned dersom det vil virke urimelig for utleieren ut fra størrelsen på
tapet i forhold til det tap som vanligvis oppstår i liknende tilfelle, og ut fra forholdene
ellers.»
(33) Ordlyden gir anvisning på en urimelighetsvurdering der størrelsen på tapet i forhold til det
som vanligvis oppstår i liknende tilfeller, er særlig fremhevet. Uttrykket «liknende tilfelle»
tilsier at det faktisk oppståtte tapet må sammenholdes med et antatt normaltap i en lignende
misligholdssituasjon. Ansvaret etter § 2-14 første ledd omfatter i utgangspunktet bare tap
som med rimelighet kunne ha vært forutsett som en mulig følge av misligholdet. Dette
innebærer at det ikke er til hinder for lemping at det oppståtte tapet er påregnelig.
(34) Lemping kan også begrunnes i at ansvaret vil virke urimelig tyngende «ut fra forholdene
ellers», noe som åpner for en bredere vurdering av den oppståtte tapssituasjonen. Også
momentene i den alminnelige lempingsbestemmelsen i skadeserstatningsloven § 5-2 kan
her trekkes inn, herunder den ansvarliges økonomiske bæreevne.
(35) I forarbeidene til husleieloven § 2-14 er det presisert at grunnvilkåret for at erstatningen
skal kunne settes ned, er at «uavkortet erstatningsplikt vil virke urimelig tyngende» for den
ansvarlige, og at det må kreves en «nokså klar urimelighet for at lemping skal komme på
tale», jf. NOU 1993: 4 side 119. Dette gjentas i Ot.prp. nr. 82 (1997–1998) på side 165.
Her fremgår det også at bestemmelsen har som formål å dekke unntakstilfeller der normal
utmåling slår «særdeles skjevt ut».
(36) Når det gjelder tapskriteriet, fremhever forarbeidene den nære sammenhengen med
påregnelighetsvurderingen etter § 2-14 første ledd. Selv om tapet er påregnelig, har det
betydning for lempingsadgangen om det «ligger nær opp til yttergrensen» av hvilke tap
som er erstatningsmessige. Lovutvalget uttaler i utredningen på side 119 at «jo mer uventet
posten er sett i et forhåndsperspektiv, jo mer nærliggende kan det være med lemping
dersom ansvaret er urimelig tyngende». Lempingsadgangen er altså større hvis det dreier
seg om tap som følger mer indirekte av kontraktsbruddet eller skyldes individuelle forhold
på skadelidtes side, enn dersom tapet – selv om det er betydelig – er en normal følge av
kontraktsbruddet, jf. også særmerknaden til den tilsvarende bestemmelsen i kjøpsloven
§ 70 andre ledd i Ot.prp. nr. 80 (1986–1987) side 129.
(37) Uttrykket «forholdene ellers» gir anvisning på en totalvurdering. I Ot.prp. nr. 82
(1997–1998) side 165 er blant annet graden av forsømmelse og feil samt mulighetene for
forsikring trukket frem. På samme måte som etter skadeserstatningsloven § 5-2 vil også
skadens størrelse, foreliggende forsikringer og den ansvarliges økonomiske bæreevne være
relevante momenter.
HR-2025-2081-A, (sak nr. 25-036459SIV-HRET)

7
(38) Samlet sett gjør forarbeidene det etter mitt syn klart at lempingsadgangen er snever. Loven
åpner ikke for en fri fastsettelse av erstatningen ut fra mer overordnede
rimelighetsbetraktninger. Det klare utgangspunktet er at skadelidte skal ha full erstatning
for tap som skyldes kontraktsbruddet.
(39) Det foreligger ikke rettspraksis i tilknytning til lempingsadgangen etter husleieloven
§ 2-14 femte ledd. En avgjørelse av interesse er likevel Rt-2004-1887 Multiconsult, som
gjaldt lemping i kontraktsforhold etter skadeserstatningsloven § 5-2. Som følge av at tapet
var oppstått i et kontraktsforhold, ble kriteriene i kjøpsloven § 70 andre ledd, som svarer til
husleieloven § 2-14 femte ledd, trukket inn. Saken gjaldt et rådgivende ingeniørfirma som i
lagmannsretten var dømt til å betale over 30 millioner kroner til en kommune etter
mangelfull prosjektering i forbindelse med bygging av en molo. I Høyesterett ble ansvaret
lempet med om lag en tredel. Flertallet på tre dommere la vekt på at tapet var av «nokså
spesiell karakter», men at dette ikke i seg selv var tilstrekkelig til å begrunne lemping. Det
ble imidlertid lagt vekt på at tapet var «ekstraordinært stort» og lå langt utenfor hva som
var vanlig og påregnelig ved tilsvarende oppdrag, jf. avsnitt 40 og 41. Dommen illustrerer
forarbeidenes utgangspunkt om at lemping er aktuelt der det oppståtte tapet klart avviker
fra en tenkt normalsituasjon.
(40) Virkningen av lemping er i normaltilfellet at tapet flyttes fra skadevolder til skadelidte. Der
skaden er dekket av forsikring, vil den direkte skadelidtes interesser ivaretas gjennom
forsikringsdekningen. I en eventuell regressomgang kommer reparasjonshensynet derfor i
en annen stilling. Selv om forsikringsselskapet gjennom utbetalingen trer inn i skadelidtes
krav mot skadevolder, må spørsmålet om ansvaret skal lempes, avgjøres ut fra en konkret
helhetsvurdering.
(41) Ved denne vurderingen må det ses hen til forholdet mellom skadevolder og
forsikringsselskapet. Dette følger etter mitt syn naturlig i forlengelsen av at foreliggende
forsikringer og forsikringsmuligheter er trukket frem i forarbeidene som relevante
momenter ved vurderingen av om ansvaret skal lempes i forholdet mellom
kontraktspartene. Dette støttes også av avgjørelsen i Rt-2004-165, som gjaldt
erstatningsansvar etter brannstiftelse, der ansvaret ble lempet med hjemmel i
skadeserstatningsloven § 5-2. Førstvoterende viste til at det for den aktuelle skaden
vanligvis vil foreligge forsikringsdekning, og at det «er et moment ved vurderingen» at
kravet mot skadevolderen er et regresskrav, jf. avsnitt 25. Dette må gjelde tilsvarende ved
spørsmål om lemping av kontraktsansvar.
(42) Adgangen til lemping i regressomgangen, der kravet fremmes av et forsikringsselskap, kan
derfor etter omstendighetene være videre enn i det underliggende kontraktsforholdet. Det
har i denne sammenheng betydning at forsikringsselskapet har fått betalt for å påta seg
skaderisiko gjennom forsikringspremien, og selskapet har dessuten bedre muligheter til å
pulverisere tapet. For forsikringsselskapet er det som regel også tilfeldig om det inntrufne
forsikringstilfellet har tilknytning til et kontraktsforhold eller ikke, noe som på grunn av
reguleringen i skadeserstatningsloven i praksis vil kunne ha stor betydning for selve
regressadgangen. Disse hensynene, som isolert sett kan tilsi en større lempingsadgang, må
samtidig avveies mot den grunnleggende tanken bak regressadgangen – å plassere ansvaret
der det erstatningsrettslig sett hører hjemme.
HR-2025-2081-A, (sak nr. 25-036459SIV-HRET)

8
(43) I kontraktsforhold kan lemping også tenkes å gripe inn i kontraktens risikofordeling, noe
som tilsier varsomhet med å tillate lemping. Husleielovens regler er imidlertid
preseptoriske, og lempingsregelen i § 2-14 femte ledd inngår derfor også i
risikoreguleringen for husleieavtaler. Risikofordelingshensyn kan ikke da i seg selv
begrense lempingsadgangen.
(44) Gjennomgangen så langt gir etter mitt syn grunnlag for følgende oppsummering:
(45) Det klare utgangspunktet ved erstatningsutmålingen er at skadelidte har krav på å få dekket
sitt økonomiske tap som følge av misligholdet. Lemping etter husleieloven § 2-14 femte
ledd er bare aktuelt der et uavkortet erstatningsansvar vil virke urimelig tyngende for den
ansvarlige. Lempingsadgangen er snever og er ment å dekke tilfeller der normal
tapsutmåling slår særdeles skjevt ut.
(46) Det står sentralt om det oppståtte tapet overstiger et antatt normaltap i lignende
misligholdssituasjoner. Ved vurderingen har det betydning om tapets omfang skyldes
individuelle forhold på skadelidtes side, eller om det oppståtte tapet ligger i yttergrensen av
hva som kan anses som en påregnelig følge av misligholdet.
(47) Om ansvaret er urimelig tyngende, beror ellers på en totalvurdering av forholdene ellers,
der blant annet skyldforholdene, tapets størrelse, foreliggende forsikringer og
forsikringsmuligheter og den ansvarliges økonomiske bæreevne er relevante momenter.
Det kan også ha betydning om saken gjelder lemping av regressansvar, der den direkte
skadelidtes interesser er ivaretatt gjennom forsikringsdekning.
Den konkrete vurderingen
(48) Lagmannsretten har utmålt det individuelle økonomiske tapet som følge av brannen til
5,2 millioner kroner. Rana kommune har erkjent erstatningsansvar for tapet i henhold til
den inngåtte leieavtalen med A. Det fremgikk av avtalen punkt 4.4 at kommunen som
leietaker «er ansvarlig for skader som er påført boligen av sine fremleietakere».
Lagmannsretten har lagt til grunn at fremleietaker handlet uaktsomt da kokeplatene på
komfyren ble stående på etter matlagingen, og at det forårsaket brannen. Gjensidige har
dekket As tap gjennom forsikringsutbetalingen og har trådt inn i erstatningskravet mot
kommunen.
(49) Den konkrete lempingsvurderingen må ta utgangspunkt i om et uavkortet erstatningsansvar
for kommunen i dette tilfellet vil virke urimelig tyngende.
(50) Jeg ser først på det oppståtte tapet. Kontraktsbruddet besto i at plikten til å behandle
boligen med tilbørlig aktsomhet i husleieloven § 5-1 og leieavtalen punkt 4.2 ikke ble
overholdt. Misligholdet fikk i den konkrete situasjonen store økonomiske konsekvenser,
ved at boligen ble totalskadet i brann.
(51) På den ene siden kan det hevdes at tapet overstiger det som normalt vil oppstå ved
leietakers brudd på den generelle plikten til å behandle boligen forsiktig. Brudd på denne
kontraktsforpliktelsen kan imidlertid lede til svært mange ulike misligholdssituasjoner, og
det er vanskelig å angi en normalsituasjon. Det må derfor også ses hen til at tapet som
oppsto i dette tilfellet, var en klart påregnelig følge av den utviste uaktsomheten.
HR-2025-2081-A, (sak nr. 25-036459SIV-HRET)

9
Tørrkoking er en hyppig årsak til boligbrann. Det foreligger heller ikke individuelle
forhold på skadelidtes side av betydning for tapsomfanget, noe som heller ikke er anført.
Jeg kan ut fra dette vanskelig se at lemping kan begrunnes i at det oppståtte tapet i dette
tilfellet overstiger det tap som vanligvis oppstår i lignende tilfeller.
(52) Brannen ble forårsaket av fremleietakeren ved alminnelig uaktsomhet, uten at det er
grunnlag i lagmannsrettens bevisvurdering for å karakterisere uaktsomheten som grov.
Skyldforholdene på skadevoldersiden taler derfor i utgangspunktet ikke mot lemping. At
representanter for kommunen ikke selv har handlet uaktsomt, er imidlertid uten betydning
på grunn av leieavtalen, der det fremgår at kommunen er ansvarlig for «skader som er
påført boligen av sine fremleietakere».
(53) Tapets størrelse tilsier imidlertid ikke at et uavkortet ansvar vil være urimelig tyngende.
Størrelsen på tapet må ses i sammenheng med den ansvarliges økonomiske bæreevne. Selv
om tapet er relativt stort, kan jeg vanskelig se at beløpets størrelse vil ha slike økonomiske
konsekvenser for kommunen at det kan få selvstendig betydning i lempingsvurderingen.
(54) At leieavtalen er inngått som ledd i kommunens arbeid med bosetting av flyktninger, kan
heller ikke begrunne lemping. Kommunen må anses som en profesjonell kontraktspart, og
den økonomiske risikoen forbundet med fremleie til bosetting av flyktninger må i første
rekke håndteres i de leieavtalene kommunen inngår. Husleieloven er ikke til hinder for en
avtaleregulering til leietakers fordel.
(55) Det som kan tale for lemping i dette tilfellet, er at det fra kommunens side er opplyst at det
ikke foreligger forsikringsmuligheter for denne type tap på kommunens hånd. På
skadelidtes side er tapet som nevnt dekket av forsikring.
(56) Systemet i skadeserstatningsloven er at ved tingsskade dekket av forsikring er ansvaret
kanalisert til forsikringsselskapet, og regressadgangen ved skade forårsaket av alminnelig
uaktsomhet er begrenset, med mindre skaden er voldt i den ansvarliges yrke,
ervervsvirksomhet eller dermed likestilt virksomhet, jf. § 4-3, jf. § 4-2. Etter
forsikringsavtaleloven er også mulighetene for avkortning i erstatning til sikrede begrenset
ved lavere grader av skyld, jf. forsikringsavtaleloven § 4-9 tredje ledd. Det kan ut fra dette
fremstå som en tilfeldig fordel at Gjensidige får fremme et uavkortet regresskrav, basert på
at skaden er forårsaket av forsikringstakerens kontraktsmotpart.
(57) Hovedformålet med regressadgangen er imidlertid å plassere et erstatningsansvar der det
rettslig sett hører hjemme. Adgangen til å lempe et oppstått ansvar er snever, og lemping
krever at et uavkortet misligholdsansvar vil være urimelig tyngende for skadevolder. Ut fra
en samlet vurdering av tapets størrelse og forholdene ellers kan jeg ikke se at det i dette
tilfellet er tilstrekkelig grunnlag for å lempe ansvaret.
(58) Jeg konkluderer derfor med at det ikke er grunnlag for å lempe kommunens
erstatningsansvar med hjemmel i husleieloven § 2-14 femte ledd.
Konklusjon og sakskostnader
(59) Gjensidiges anke fører etter dette frem, og den avledede anken tas ikke til følge.
HR-2025-2081-A, (sak nr. 25-036459SIV-HRET)

10
(60) Rana kommune dømmes til å betale 5 200 000 kroner til Gjensidige, med tillegg av
forsinkelsesrenter i tråd med oppsettet i Gjensidiges nedlagte påstand, som er ubestridt. Til
fradrag kommer det beløpet som kommunen allerede har utbetalt.
(61) Gjensidige har vunnet saken og har krav på dekning av sakskostnader for Høyesterett etter
tvisteloven § 20-2 første ledd, jf. § 20-5. Selskapet har krevd dekket salær med
124 500 kroner. Summen er uten merverdiavgift. I tillegg kommer ankegebyr med
31 536 kroner. Kravet tas til følge.
(62) Etter tvisteloven § 20-9 andre ledd skal Høyesteretts resultat legges til grunn ved
avgjørelsen av sakskostnadene for de lavere instanser. For underinstansene har saken
omhandlet flere spørsmål knyttet til utmålingen. Saken har også reist prinsipielle spørsmål
av betydning for forsikringsbransjen. Jeg mener ut fra dette at sakskostnader for de
tidligere instanser ikke skal tilkjennes.
(63) Jeg stemmer for denne
D O M :
1. Rana kommune dømmes til å betale erstatning til Gjensidige Forsikring ASA med
5 200 000 – femmillionertohundretusen – kroner.
2. Rana kommune dømmes til å betale til Gjensidige Forsikring ASA
forsinkelsesrente av en hovedstol på
5 200 000 – femmillionertohundretusen – kroner fra og med 6. november 2021 til
og med 5. februar 2025 og av en hovedstol på
2 800 000 – tomillioneråttehundretusen – kroner fra og med 6. februar 2025 til
betaling skjer.
3. Til fradrag i erstatningen går beløp som allerede er utbetalt fra Rana kommune med
3 228 247 – tremillionertohundreogtjueåttetusentohundreogførtisju – kroner.
4. Oppfyllelsesfristen er to uker.
5. I sakskostnader for Høyesterett betaler Rana kommune til Gjensidige Forsikring
ASA 156 036 – etthundreogfemtisekstusenogtrettiseks – kroner innen to uker fra
forkynnelse av dommen.
6. Sakskostnader for de tidligere instanser tilkjennes ikke.
(64) Dommer Hellerslia: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(65) Dommer Poulsen: Likeså.
(66) Dommer Lund: Likeså.
(67) Dommer Østensen Berglund: Likeså.
HR-2025-2081-A, (sak nr. 25-036459SIV-HRET)

11
(68) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
1. Rana kommune dømmes til å betale erstatning til Gjensidige Forsikring ASA med
5 200 000 – femmillionertohundretusen – kroner.
2. Rana kommune dømmes til å betale til Gjensidige Forsikring ASA
forsinkelsesrente av en hovedstol på
5 200 000 – femmillionertohundretusen – kroner fra og med 6. november 2021 til
og med 5. februar 2025 og av en hovedstol på
2 800 000 – tomillioneråttehundretusen – kroner fra og med 6. februar 2025 til
betaling skjer.
3. Til fradrag i erstatningen går beløp som allerede er utbetalt fra Rana kommune med
3 228 247 – tremillionertohundreogtjueåttetusentohundreogførtisju – kroner.
4. Oppfyllelsesfristen er to uker.
5. I sakskostnader for Høyesterett betaler Rana kommune til Gjensidige Forsikring
ASA 156 036 – etthundreogfemtisekstusenogtrettiseks – kroner innen to uker fra
forkynnelse av dommen.
6. Sakskostnader for de tidligere instanser tilkjennes ikke.
HR-2025-2081-A, (sak nr. 25-036459SIV-HRET)