Dato: 2022-04-07

Sammendrag: Et selskap hadde i flere år drevet salgsvirksomhet for en dagligvareleverandør. Da avtalen ble sagt opp, krevde selskapet avgangsvederlag etter agenturloven. Dagligvareleverandøren bestred dette og mente at siden selskapet ikke hadde hatt befatning med ordrene, var selskapet ikke omfattet av agenturlovens definisjon av hvem som er en «handelsagent».

Høyesterett vurderte denne tolkningen og kom til at agenturloven § 1 ikke stiller krav om at en handelsagent må ha hatt befatning med ordrene. Lagmannsrettens avgjørelse måtte dermed oppheves.

Høyesterett fant at hverken loven eller andre rettskilder satte et slikt krav. Avgjørende var imidlertid at lovgiver hadde forutsatt at loven skulle tolkes i samsvar med et EU-direktiv som er bindende for Norge. Gjennom blant annet en tolkningsuttalelse fra EFTA-domstolen var det klart at heller ikke direktivet krever befatning med ordrene.

Dommen avklarer at det ikke er et krav at handelsagenter har direkte befatning med ordrer.

D O M
avsagt 7. april 2022 av Høyesterett i avdeling med
justitiarius Toril Marie Øie
dommer Wilhelm Matheson
dommer Aage Thor Falkanger
dommer Arne Ringnes
dommer Espen Bergh
HR-2022-728-A, (sak nr. 20-183236SIV-HRET)
Anke over Hålogaland lagmannsretts dom 23. oktober 2020
Norep AS (advokat Magne Mjaaland)
mot
Haugen-Gruppen AS (advokat Thor Einar Kristiansen – til prøve)

2
S T E M M E G I V N I N G
(1) Dommer Falkanger:
Saken spørsmål og bakgrunn
(2) Saken gjelder krav om avgangsvederlag etter agenturloven § 28 og tolkningen av
definisjonen av «handelsagent» i lovens § 1 første ledd. Hovedspørsmålet er om en person
må ha hatt direkte befatning med ordrer for å falle inn under lovens regler for
handelsagenter.
(3) Haugen-Gruppen AS driver import og salg av varer til de store dagligvarekjedene i Norge.
I 1991 inngikk selskapet en avtale med Norep AS om salgs- og agenturarbeid. I 2008 ble
denne erstattet av en ny og revidert avtale.
(4) Etter 2008-avtalen skulle Norep ved «aktivt og seriøst salgsarbeid fremme salget og
distribusjonen av HGs produkter» i Nordland, Troms og Finnmark. Særlig pålå det Norep å
fremme Haugen-Gruppens salg «best mulig gjennom regelmessige besøk hos detaljister og
grossister». Norep skulle tilby produkter, motta reklamasjoner og bidra ved kampanjer om
salgsfremmende tiltak. Som vederlag for dette skulle selskapet motta provisjon «av netto
fakturert grossistomsetning direkte eller indirekte til Noreps geografiske område».
(5) I tråd med det som er blitt en stadig mer vanlig praksis i dagligvarebransjen, gikk kundenes
ordrer – i hvert fall under avtalen fra 2008 – direkte til Haugen-Gruppen. Ordrene ble altså
ikke mottatt og videresendt av Norep som mellomledd.
(6) Etter at Haugen-Gruppen i oktober 2018 sa opp avtalen, krevde Norep avgangsvederlag
etter agenturloven § 28 i form av ett års provisjon. Haugen-Gruppen mente imidlertid at
agenturloven ikke kom til anvendelse, og at det ikke var grunnlag for noe vederlag.
(7) Norep tok ut stevning mot Haugen-Gruppen ved Salten tingrett, som 10. mars 2020 avsa
dom med slik domsslutning:
«1. Haugen-Gruppen AS frifinnes.
2. Norep AS dømmes til å betale kr 350 000 – trehundreogfemtitusen – eks.
mva til Haugen-Gruppen AS innen to uker fra dommens forkynnelse.»
(8) Tingretten kom til at avtaleforholdet ikke var regulert av agenturloven fordi kravet om
«innhente ordrer» i § 1 første ledd etter rettens syn ikke var oppfylt. Det var heller ikke
avtalt at loven skulle gjelde. Agenturloven § 28 om avgangsvederlag kunne ikke anvendes
analogisk, og det var ikke grunnlag for krav om erstatning.
(9) Norep anket saken til Hålogaland lagmannsrett, som 23. oktober 2020 avsa dom med slik
domsslutning:
«1. Anken forkastes.
2. I sakskostnader for lagmannsretten betaler Norep AS til Haugen-Gruppen
AS 291 126 – tohundreognittientusenetthundreogtjueseks – kroner, innen
2 – to – uker fra forkynnelse av dommen.»
HR-2022-728-A, (sak nr. 20-183236SIV-HRET)

3
(10) Heller ikke lagmannsretten fant at Norep falt innenfor kravet i agenturloven § 1 første ledd
om at handelsagenter må «innhente ordrer». Partene hadde ikke avtalt at loven skulle
gjelde, og det var ikke grunnlag for analogisk anvendelse av § 28. For lagmannsretten
anførte ikke Norep å ha et erstatningskrav.
(11) Norep har anket til Høyesterett over rettsanvendelsen. I anken er det – for første gang
under den rettslige behandlingen av saken – anført at EØS-retten har betydning for
tolkningen av agenturloven § 1 første ledd. Anførslene om at partene har avtalt at
agenturloven skal komme til anvendelse, er ikke opprettholdt.
(12) Under saksforberedelsen anmodet Høyesterett EFTA-domstolen om en rådgivende
tolkningsuttalelse vedrørende EU-direktiv 18. desember 1986 (86/653/EØF) om
samordning av medlemsstatenes lovgivning om selvstendige handelsagenter artikkel 1 nr.
2. Domstolen avga slik uttalelse 14. desember 2021.
(13) Forberedende dommer fattet 21. januar 2022 beslutning etter tvisteloven § 30-14 tredje
ledd om denne tilskjæringen av ankesaken:
«Forhandlingen for Høyesterett begrenses i medhold av tvisteloven § 30-14 tredje ledd
slik at det ikke skal forhandles om andre vilkår i agenturloven § 1 første ledd enn
vilkåret ʻinnhente ordrer’. Dersom Høyesterett kommer til at lagmannsretten
rettsanvendelse er uriktig, må lagmannsrettens dom oppheves og forhandlingen om de
øvrige vilkår for krav om avgangsvederlag fortsette for lagmannsretten.
Dersom lagmannsrettens rettsanvendelse opprettholdes på ovennevnte punkt, skal
Høyesterett ta stilling til rettsanvendelsen knyttet til analogisk anvendelse av
agenturloven § 28.»
(14) Også innenfor rammen av de spørsmål Høyesterett etter dette skal behandle, står saken i en
vesentlig annen stilling enn for de øvrige instanser. Jeg viser til at EØS-retten ikke har vært
anført tidligere, og til at det er innhentet en tolkningsuttalelse fra EFTA-domstolen.
Partenes syn på saken
(15) Den ankende part – Norep AS – har i hovedtrekk anført:
(16) Det er uriktig rettsanvendelse når lagmannsretten har lagt til grunn at Norep, for å være
omfattet av agenturloven, måtte ha hatt befatning med ordrer som ble generert til
Haugen-Gruppen.
(17) Uttrykket «innhente ordrer» i agenturloven § 1 kan bety at ordren må være mottatt og
videresendt av agenten. Men ordlyden kan også leses slik at dette ikke er et krav.
Sistnevnte forståelse sikrer vernehensynene bak agenturloven best.
(18) Under enhver omstendighet må bestemmelsen forstås i samsvar med EU-direktiv
18. desember 1986 (86/653/EØF) artikkel 1 nr. 2. Etter denne bestemmelsen er det ikke et
krav om at agenten må motta ordren, noe EFTA-domstolen har bekreftet i den rådgivende
uttalelsen 14. desember 2021. En handelsagent kan bidra på ulike måter til at det blir
generert ordrer til hovedmannen, og derved oppfylle vilkårene i direktivets artikkel
1 nr. 2 uten å ha hatt direkte befatning med ordrer.
HR-2022-728-A, (sak nr. 20-183236SIV-HRET)

4
(19) Lovforarbeidene viser at § 1 var ment å skulle samsvare med direktivet. Allerede på
grunnlag av tradisjonell, norsk tolkningslære må derfor § 1 forstås slik at den ikke krever at
agenten har direkte befatning med ordrene. Under enhver omstendighet følger det av
EØS-avtalen artikkel 3 at nasjonale domstoler plikter å tolke intern rett i samsvar med
EØS-retten.
(20) Norep er uansett berettiget til avgangsvederlag etter en analogisk anvendelse av lovens
§ 28. Lagmannsretten har stilt for strenge krav til når slik analogi kan være aktuelt.
(21) Norep AS har lagt ned slik påstand:
«1. Hålogaland lagmannsretts dom av 23. oktober 2020 oppheves.
2. Norep AS tilkjennes saksomkostninger for tingretten, lagmannsretten og
Høyesterett.»
(22) Ankemotparten – Haugen-Gruppen AS – har i hovedtrekk anført:
(23) Lagmannsrettens tolkning av uttrykket «innhente ordrer» i agenturloven § 1 første ledd er
riktig. En forutsetning for at Norep skal falle inn under denne formuleringen, er at
selskapet – som selvstendig mellommann – har mottatt og videreformidlet ordrer til
Haugen-Gruppen. Ordlyden i bestemmelsen er helt klar og inviterer ikke til en dynamisk
tolkning. Denne ordningen var godt tilpasset måten avtaler om handelsagentur kom i stand
på da loven ble vedtatt, og den har fortsatt de beste grunner for seg, særlig ved at den sikrer
tungtveiende forutberegnelighets- og innrettelseshensyn. Den underbygges også av andre
bestemmelser i agenturloven, særlig §§ 5 og 20.
(24) Det erkjennes at agenturloven § 1 ikke sammenfaller med EU-direktiv 18. desember
1986 (86/653/EØF) artikkel 1 nr. 2. Dette fremgår av praksis fra EU-domstolen og
EFTA-domstolens tolkningsuttalelse i vår sak. Når direktivet på en slik måte er uforenelig
med agenturloven, må agenturloven gå foran. Det vises til at det såkalte
presumsjonsprinsippet i EØS-avtalen artikkel 3 ikke fikk gjennomslag i
Rt-2000-1811 (Finanger I). Vår sak kan ikke bedømmes annerledes.
(25) Selv om lagmannsrettens forståelse av uttrykket «innhente ordrer» i agenturloven § 1 ikke
skulle være riktig, inneholder dommen tilstrekkelig informasjon til at Høyesterett har
grunnlag for å fastslå at Norep uansett ikke var handelsagent etter agenturloven. I høyden
har Norep påvirket at kjøpsavtaler mellom Haugen-Gruppen og kunder har kommet i
stand. Dette er ikke tilstrekkelig.
(26) Det er ikke grunnlag for analogisk anvendelse av agenturloven § 28. Det vil ikke medføre
noen kvalifisert urimelighet om Norep ikke er berettiget til avgangsvederlag etter de
prinsippene bestemmelsen gir uttrykk for.
(27) Haugen-Gruppen AS har lagt ned slik påstand:
«1. Anken forkastes.
2. Haugen-Gruppen AS tilkjennes sakskostnader for Høyesterett.»
HR-2022-728-A, (sak nr. 20-183236SIV-HRET)

5
Mitt syn på saken
Agenturloven § 1 første ledd
(28) Norep krever avgangsvederlag etter agenturloven § 28 som følge av at avtalen med
Haugen-Gruppen er sagt opp. En forutsetning for et slikt krav er at selskapet faller inn
under definisjonen av handelsagenter i agenturloven § 1 første ledd. Bestemmelsen lyder
slik:
«Med en handelsagent forstås i denne lov den som i næringsvirksomhet etter avtale
med en annen (hovedmannen) har påtatt seg selvstendig og over tid å virke for salg
eller kjøp av varer for hovedmannens regning ved å innhente ordrer til hovedmannen
eller ved å inngå avtaler i hovedmannens navn.»
(29) Problemstillingen for Høyesterett gjelder formuleringen «innhente ordrer». Spørsmålet er
om loven krever at handelsagenten må ha hatt direkte befatning med ordrer – i den forstand
at agenten må ha mottatt ordrer og deretter videsendt dem til hovedmannen. Lest i
sammenheng forstår jeg lagmannsretten slik at den mener at loven stiller et slikt krav.
(30) Etter § 1 første ledd er det flere vilkår for at noen skal være handelsagent i lovens forstand.
Helt sentralt er at vedkommende selvstendig og over tid må «virke for salg eller kjøp av
varer for hovedmannens regning». Et slikt virke for kjøp eller salg kan skje på to
alternative måter, hvorav den ene er å «innhente ordrer» til hovedmannen.
(31) Formuleringen «innhente ordrer» er ikke skarp i kantene, men rent språklig må den bety at
agenten skaffer eller får inn ordrer. Kjernen i formuleringen er nok de tilfellene der
vedkommende henter inn ordrene selv og deretter videreformidler disse til hovedmannen.
Men jeg kan ikke se at ordlyden utelukker at vedkommende kan være handelsagent selv
om ordrene går direkte fra kundene til hovedmannen.
(32) Agenturloven ble forberedt av en egen arbeidsgruppe. Av dennes utredning side 36-37,
gjengitt i Ot.prp. nr. 49 (1991–1992) side 7-8, fremgår det at loven blant annet har til
formål å sikre handelsagenters interesser:
«Innarbeidingen av den nye varen vil gjerne kreve en betydelig innsats fra agentens
side. Innsatsen vil i begynnelsen kanskje bare resultere i et beskjedent antall ordrer og
et tilsvarende beskjedent vederlag. Først når varen er vel innarbeidet i markedet, vil
agenten kunne regne med å oppta ordrer i slikt omfang at agenturavtalen blir lønnsom
for ham. Agenten risikerer alltid at hovedmannen etter at varen er innarbeidet i
markedet, sier opp agenturavtalen og oppretter en egen salgsorganisasjon. Agenten vil
i slike tilfeller kunne stå tilbake med et vederlag som ikke svarer til den arbeidsinnsats
han har nedlagt. Riktignok har handelsagenten mulighet for å sikre seg mot slike
situasjoner ved å sørge for at agenturavtalen inneholder bestemmelser som beskytter
mot slikt, f. eks. i form av egen godtgjørelse ved agenturavtalens opphør. Agenten vil
imidlertid ofte være økonomisk svakere enn hovedmannen og dermed i en dårligere
forhandlingsposisjon. Av denne grunn får ikke agenten slike betingelser inn i avtalen.»
(33) Et siktemål med loven er altså å beskytte handelsagenter, særlig ved at de gis et rimelig
vederlag for arbeidsinnsatsen de har lagt ned. Så vidt jeg kan forstå, vil arbeidsinnsatsen i
det alt vesentlige fanges opp av vilkåret om å «virke for salg eller kjøp av varer for
hovedmannens regning». Selve ekspederingen av ordrene er neppe særlig arbeidskrevende.
HR-2022-728-A, (sak nr. 20-183236SIV-HRET)

6
Formålsbetraktninger tilsier derfor ikke at loven må leses slik at handelsagenter også må ha
direkte befatning med ordrene.
(34) Forarbeidene sier ikke noe uttrykkelig om hvordan formuleringen «innhente ordrer» skal
forstås. Men i den nevnte proposisjonen side 15 heter det følgende i merknadene til
§ 5 nr. 1 om handelsagentens alminnelig plikter:
«Agentens oppdrag består i å innhente ordrer til hovedmannen, og eventuelt å inngå
avtaler i hovedmannens navn. I nr 1 fastsettes at agenten skal gjøre ‘rimelige
anstrengelser’ i så måte. Hva som konkret ligger i at det skal gjøres ‘rimelige
anstrengelser’, må bero på de nærmere omstendigheter, som agenturavtalens innhold,
etablert praksis, handelsbruk og sedvaner. Som et minstekrav til aktivitet fra agentens
side må det alltid kreves at denne må motta og sende inn ordrer fra tredjemenn, om
ikke noe annet uttrykkelig fremgår av avtalen, se Tore Sandvik: ‘Handelsagentur og
andre mellommannsforhold i varehandelen’, 1971, side 60.»
(35) Jeg forstår dette slik at det her forutsettes at partene kan avtale at handelsagenten ikke skal
motta og sende ordrer fra kunden, og at forholdet likevel omfattes av agenturloven. Dette
legges også til grunn i den fremstillingen til Tore Sandvik som det vises til.
(36) Så langt er det etter mitt syn vanskelig å finne avgjørende holdepunkter i interne rettskilder
for at § 1 første ledd skal tolkes slik at det er et krav om at en handelsagent skal motta og
videresende ordrer.
(37) I forarbeidene til agenturloven § 1 er det dessuten fremholdt at bestemmelsen skal forstås
på samme måte som EU-direktiv 18. desember 1986 (86/653/EØF) om samordning av
medlemsstatenes lovgivning om selvstendige handelsagenter artikkel 1 nr. 2. Jeg viser til
Ot.prp. nr. 49 (1991–1992) side 12, der det heter:
«Departementets lovutkast svarer i hovedsak til arbeidsgruppens utkast til § 1. Enhver
som regnes som en ‘handelsagent’ i EF-direktivets forstand, vil også være omfattet av
lovutkastets definisjon, jf direktivet artikkel 1 nr 2.»
(38) Jeg går derfor over til å se på direktivets artikkel 1 nr. 2.
EU-direktiv 18. desember 1986 (86/653/EØF) om samordning av medlemsstatenes
lovgivning om selvstendige handelsagenter
(39) Som følge av EØS-avtalens regler i vedlegg nr. VII punkt 30 er direktivet direkte bindende
for Norge. Agenturloven gjennomfører direktivet i norsk rett.
(40) Direktivets artikkel 1 nr. 2 lyder slik:
«Ved handelsagent forstås i dette direktiv en selvstændig
mellemmand, som er vedvarende antaget til at formidle salg eller køb af varer for en
anden person, i det følgende benævnt agenturgiveren, eller til at formidle og afslutte
sådanne forretninger i agenturgiverens navn og for dennes regning.»
HR-2022-728-A, (sak nr. 20-183236SIV-HRET)

7
(41) Vilkåret om å «formidle» salg eller kjøp tilsvarer kravet i agenturloven § 1 første ledd om å
«innhente ordrer». Bestemmelsene er bygget ulikt opp, men lovgiver forutsatte altså at
§ 1 første ledd skulle ha samme innhold som artikkel 1 nr. 2.
(42) Da Høyesterett under saksforberedelsen innhentet den rådgivende tolkningsuttalelsen fra
EFTA-domstolen, ble det stilt to spørsmål. Det første lød slik:
«Skal begrepet ʻformidle’ i artikkel 1 nr. 2 i direktiv 86/653 forstås slik at det
forutsetter befatning med ordrer fra kunder til hovedmannen, slik at ordrene ikke kan
gå direkte fra kunder til hovedmannen, slik faktum i denne sak er beskrevet i kapittel
3 ovenfor?»
(43) I tolkningsuttalelsen 14. desember 2021 fremholder domstolen blant annet at uttrykket
«formidle» er et selvstendig begrep i EØS-retten, jf. avsnitt 30. Etter å ha gjennomgått
ulike språkversjoner av artikkel 1. nr. 2 heter det i avsnitt 34:
«Til tross for disse forskjeller inneholder ikke ordlyden i de ulike språkversjoner av
direktivet artikkel 1 nr. 2 noen krav som forutsetter befatning med ordrer fra kunder til
hovedmannen, eller at ordrer må plasseres gjennom handelsagenten. Denne
konklusjon underbygges av sammenhengen og formålet med artikkel 1 nr. 2.»
(44) I avsnitt 39-41 peker domstolen på noen av konsekvensene ved å innfortolke et krav om at
handelsagenter må ha befatning med ordrer fra kunden til hovedmannen:
«EFTA-domstolen viser til at hovedmannen vil kunne unndra seg forpliktelsene
overfor agenten og hemme direktivets formål dersom klassifiseringen av
ʻhandelsagent’ var betinget av ytterligere vilkår utover de fastsatt i artikkel 1 nr. 2, slik
som et vilkår som forutsetter at handelsagenten har direkte befatning med å motta eller
å sluttføre ordrer.
Det bør nevnes at det faktum at en handelsagent ikke har en funksjon ved å motta eller
å sluttføre ordrer på vegne av hovedmannen, ikke i seg selv er til hinder for at
handelsagenten kan utføre en handelsagents hovedoppgaver, nemlig å skaffe
hovedmannen nye kunder og øke omfanget av forretninger med eksisterende kunder
(jf. dommen i Trendsetteuse, som omtalt over, avsnitt 32 og 33).
Det er mulig for handelsagenten å utføre disse oppgaver både ved å gi informasjon og
råd, samt gjennom diskusjoner med sikte på å legge til rette for inngåelsen av en
transaksjon som gjelder salg av varer på vegne av hovedmannen, uten at det kreves at
handelsagenten har direkte befatning med å motta ordrer (jf. dommen i Trendsetteuse,
som omtalt over, avsnitt 34).»
(45) Domstolen konkluderer deretter slik i avsnitt 45:
«Svaret på det første spørsmål må derfor bli at direktivet artikkel 1 nr. 2, og særlig
begrepet ’formidle’, skal forstås slik at det ikke nødvendigvis forutsetter at agenten
har direkte befatning med ordrer fra kunder til hovedmannen, og heller ikke utelukker
en ordning der ordrer går direkte fra kunder til hovedmannen.»
(46) Tolkningsuttalelser fra EFTA-domstolen er ikke bindende for norske domstoler, men
Høyesterett har blant annet i HR-2016-2554-P (Holship) slått fast at de må tilleggs stor
vekt, jf. avsnitt 77:
HR-2022-728-A, (sak nr. 20-183236SIV-HRET)

8
«Ved tolkingen av EØS-retten må imidlertid de nasjonale domstolene legge stor vekt
på hva EFTA-domstolen har uttalt om hvordan EØS-retten skal forstås. Formålet med
EFTA-domstolen er ifølge fortalen til ODA blant annet ‘å nå frem til og opprettholde
en lik fortolkning og anvendelse av EØS-avtalen og de bestemmelser i Fellesskapets
regelverk som i det vesentlige er gjengitt i nevnte avtale, og å nå frem til lik
behandling av enkeltpersoner og markedsdeltagere med hensyn til de fire friheter og
konkurransevilkårene’. Nasjonale domstoler må derfor normalt følge
EFTA-domstolens forståelse av EØS-retten og kan ikke fravike en tolkingsuttalelse av
EFTA-domstolen uten at det foreligger ‘særlige grunner’, se Rt-2013-258 avsnitt
93-94 med henvisning til plenumsdommen i Rt-2000-1811 på side 1820. For at
EFTA-domstolen skal fylle den rolle som den er tiltenkt, kan domstolens forståelse av
EØS-retten følgelig ikke fravikes uten at det foreligger gode og tungtveiende grunner
for det.»
(47) En tolkingsuttalelse av EFTA-domstolen kan altså bare fravikes der det foreligger gode og
tungtveiende grunner for det.
(48) Jeg kan ikke se at det foreligger slike grunner i vår sak. EFTA-domstolens uttalelse er klar,
og den bygger på en rekke EU-rettslige kilder. Ikke minst gir EU-domstolens dom 4. juni
2020 i sak C-828/18 Trendsetteuse klar støtte til uttalelsen. EU-domstolen legger der til
grunn at et agenturoppdrag kan gå ut på å skaffe nye kunder og opprettholde eksisterende
kundekrets, og at dette kan ivaretas ved informasjon, rådgivning og forhandling. Det stilles
ikke noe krav om at handelsagenter må motta og videresende ordrer. Jeg nøyer meg her
med å vise til avsnittene 33, 34 og 38 i dommen.
(49) På denne bakgrunn legger jeg EFTA-domstolens tolkning av direktivet til grunn. Artikkel
1 nr. 2 må da forstås slik at det ikke stiller krav om at handelsagenten må motta ordrer og
deretter videresende dem til hovedmannen.
Konklusjon på tolkningsspørsmålet
(50) Etter dette må agenturloven § 1 tolkes slik at det ikke er noe vilkår for å være en
handelsagent i lovens forstand at de næringsdrivende mottar og videresender ordrer.
Ordlyden i § 1 første ledd stiller ikke et slikt krav, og forarbeidene viser at bestemmelsen
skal tolkes på samme måte som direktivets artikkel 1 nr. 2.
(51) På denne bakgrunn foreligger det ikke noen motstrid mellom agenturloven § 1 første ledd
og direktivets artikkel 1 nr. 2.
(52) Det er da ikke nødvendig å gå nærmere inn på presumsjonsprinsippet i EØS-avtalen
artikkel 3 eller Haugen-Gruppens anførsel knyttet til Rt-2000-1811 (Finanger I).
(53) Lagmannsrettens tolkning av agenturloven § 1 første ledd er etter dette uriktig.
Konklusjon og sakskostnader
(54) Lagmannsrettens avgjørelse må på denne bakgrunn oppheves.
HR-2022-728-A, (sak nr. 20-183236SIV-HRET)

9
(55) Ankende part har vunnet saken fullt ut, og ankemotparten må etter hovedregelen i
tvisteloven § 20-2 første ledd erstatte ankende parts sakskostnader for Høyesterett,
jf. § 20-8 første ledd.
(56) Det er lagt frem sakskostnadsoppgave med krav om 896 550 kroner i advokatsalær for
Høyesterett. I tillegg kommer rettsgebyr på 29 352 kroner. Samlet kreves det
925 902 kroner. Det skal ikke legges merverdiavgift på kravet.
(57) Kravet er høyt, men som følge av ordningen med at det ikke kan opptre to prøveadvokater
i samme sak, måtte Norep skifte prosessfullmektig for Høyesterett. Videre var det først ved
anken til Høyesterett at EØS-retten ble gjort gjeldende, og behandlingen ved
EFTA-domstolen må ha vært ressurskrevende. På denne bakgrunn finner jeg at kostnadene
har vært nødvendige, jf. tvisteloven § 20-5 første ledd. Kravet tas derfor til følge.
(58) Ankende part har også krevd seg tilkjent sakskostnader for lagmannsretten og tingretten.
Når lagmannsrettens dom nå oppheves, vil imidlertid disse sakskostnadene måtte bli
avgjort i lagmannsretten i forbindelse med den fortsatte behandling der, jf. tvisteloven
§ 20-8 tredje ledd.
(59) Jeg stemmer for denne
D O M :
1. Lagmannsrettens dom oppheves.
2. I sakskostnader for Høyesterett betaler Haugen-Gruppen AS til Norep AS
925 902 – nihundreogtjuefemtusennihundreogto – kroner innen
2 – to – uker fra forkynning av denne dom.
(60) Dommer Bergh: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(61) Dommer Ringnes: Likeså.
(62) Dommer Matheson: Likeså.
(63) Justitiarius Øie: Likeså.
(64) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
1. Lagmannsrettens dom oppheves.
2. I sakskostnader for Høyesterett betaler Haugen-Gruppen AS til Norep AS
925 902 – nihundreogtjuefemtusennihundreogto – kroner innen
2 – to – uker fra forkynning av denne dom.
HR-2022-728-A, (sak nr. 20-183236SIV-HRET)