Sammendrag: Oftedal Broch, Flock, Mitsem, Matningsdal og GjølstadA blei i byretten dømd til fengsel i 8 månader og til å betale oppreising til sambuaren B for å ha sett fram trugsmål under særs skjerpande omstende. Trugsmåla bestod i følgje tiltalevedtaket dels i å ha halde ein kniv mot halsen hennar og ha uttala "Jeg skal drepe deg", dels i trugande telefonbeskjedar. Han anka over skyldspørsmålet.B, som hadde møtt som vitne for byretten, makta korkje å møte som vitne for lagmannsretten, trass utsetjingar, eller å gi vitneforklaring ved bevisopptak. Da saka til slutt blei gjennomført i lagmannsretten, blei det ut frå legeattest lagt til grunn at ho hadde gyldig forfall. Ved avgjerda av straffekravet blei politiforklaringane hennar ikkje kravd opplesne. Det blei sagt frifinningsdom i samsvar med den felles påstanden til partane. Ved avgjerda av oppreisingskravet blei politiforklaringane opplesne etter krav frå bistandsadvokaten. B blei tilkjend oppreising med 40 000 kroner. A anka til Høgsterett blant anna over saksbehandlinga - opplesing av politiforklaringane. Høgsterett fann at EMK artikkel 6 nr 3 bokstav d ut frå sin ordlyd ikkje galdt, fordi oppreising ikkje er ei skulding. Spørsmålet om det var høve til å lese opp politiforklaringane, måtte dimed avgjeras ut frå ei heilskapsvurdering etter artikkel 6 nr. 1 - rettvis rettargang. Bs politiforklaringar måtte sjås som dei heilt sentrale bevisa i saka. På den andre sida måtte det leggjas til grunn at helsetilstanden hennar gjorde det umogleg å skaffe bevisa på anna vis. Det var ikkje stønad for at forklaringa hennar var spesielt lite truverdig på grunn av helsetilstanden hennar. Ho hadde fasthalde opplysningane frå politiforklaringa i tingretten. Dei blei også understødde av opplysningar ho hadde gitt til helsepersonell. Det fans utskrift av telefonmeldingane, som - sjølv om A hevda dei var blitt misforstått - klart underbygde forklaringa hennar. Endeleg blei det peika på at det å nekte å leggje politiforklaringane fram lett ville leie til at B ville bli fråteken sjansen til ei rettvis domstolprøving av kravet sitt. Også retten hennar til ein rettvis rettargang måtte det takas omsyn til. Etter dette meinte Høgsterett at saksbehandlinga i lagmannsretten hadde vore korrekt.

NORGES HØYESTERETT
Den 16. mars 2004 avsa Høyesterett kjennelse i
HR-2004-00544-A, (sak nr. 2003/1026), sivil sak, anke,
A (advokat Håkon Helle)
mot
B (advokat Nicolai Bjønness – til prøve)
S T E M M E G I V N I N G :
(1) Dommer Oftedal Broch: Saken gjelder adgangen til å lese opp fornærmedes
politiforklaring i sak om oppreisning, jf. straffeprosessloven § 297 og Den europeiske
menneskerettighetskonvensjon artikkel 6.
(2) Ved Oslo byretts dom 14. september 2001 ble A, født 00.00.1963, idømt fengsel i 8
måneder hvorav 120 dager betinget for fremsettelse av trusler under særdeles skjerpende
omstendigheter mot sin tidligere samboer B, født 30. november 1978.
(3) Domfellelsen var i samsvar med tiltalebeslutningen. Grunnlaget var her angitt slik:
"Natt til lørdag 1. januar 2000 i sin leilighet i …….gata 24 i X, tok han kvelertak rundt
halsen til B og/eller presset en kniv mot halsen hennes og/eller uttalte "jeg skal drepe
deg, jeg skal drepe deg skikkelig", samt at han hadde drept 17 personer før, og det
gjorde han ikke noe å drepe henne, eller lignende. Noe som var egnet til å fremkalle
alvorlig frykt hos B."
(4) Dertil kom trusler fremmet på telefon, beskrevet slik:
"Natt til lørdag 11. mars og søndag 12. mars 2000 i X, la han igjen fire meldinger på
telefonsvareren til B, herunder "hello, you get a real problem with me. You are a
fucking bitch, I know how to deal with you. I know how to meet you, I know where I
can meet you when it's time. I know where, and I know I'll be second court case for you.
You know the first case, is going to be the second one also". Noe som var egnet til å
fremkalle alvorlig frykt hos B."
(5) B ble tilkjent kr 20 000 i oppreisning. Hun møtte som vitne i byretten, etter først å ha
vegret seg, fordi hun var redd for å møte A.

2
(6) A anket til lagmannsretten over bevisvurderingen under skyldspørsmålet og den idømte
oppreisning. Ankeforhandling for Borgarting lagmannsrett ble berammet til 11. juni 2002.
B mottok innkalling som vitne. Hennes fastlege sendte 5. juni 2002 erklæring om at hun
ikke kunne møte i retten på grunn av sin helsesituasjon. Erklæringen lyder slik:
"Undertegnede er Bs fastlege. I overenskomst med hennes psykolog: Marianne Gade
Hansen ved Y sykehus oversendes denne erklæring for å klargjøre sider ved hennes
helsemessige tilstand. Dette for å gjøre det klart at hun ikke kan møte i retten i sin
nåværende helsesituasjon.
Jeg har erfart at B ble for en tid tilbake utsatt for grov vold av seksuell karakter med
trusler og en rekke skjerpende omstendigheter. Dette er referert meg muntlig. Hun skal
ha fått medhold i sin sak mot tiltalte. Tiltalte skal ha anket saken og det er berammet ny
rettsak 11 juni 2002. B har ikke vært informert om denne prosessen og har fått
kjennskap til ny rettsak helt nylig.
B har i lang tid gått til ukentlig terapi hos Gade Hansen og undertegnede har bistått
med medikamentell oppflg og hatt samarbeid med Gade Hansen. B har brukt hele
vinteren på å bearbeide hendelsene som er nevnt og rettsaken som var, og opplever nå
reaktivering relatert til ny rettsak. B har siste tid fremvist noe psykotiske symptomer.
Hun har vrangforestillinger jeg ikke kan gå nærmere inn på, og føler å ha mistet
kontakt med seg selv og har fått impulser i suicidal retning. Undertegnede og Gade
Hansen fraråder på det sterkeste at hun møter i retten grunnet nåværende helsetilstand.
Dette vil kunne føre til ytterligere forverring av hennes helse og hun vil da nok en gang
bli traumatisert, og offerrollen forsterkes ytterligere."
(7) Påtalemyndigheten begjærte på denne bakgrunn saken utsatt. Den ble berammet på ny til
3. desember 2002, deretter ytterligere utsatt til 26. mai 2003. Da det viste seg at B fortsatt
ikke ville være i stand til å møte som vitne, ble det 29. april 2003 begjært bevisopptak av
henne for Hedemarken tingrett. B, som tidligere bodde i X, hadde av redsel for at den
tidligere samboeren skulle oppsøke henne, flyttet til Z.
(8) Rettsmøte for bevisopptak ble berammet til 15. mai 2003. Den 12. mai avga legen, som
da vikarierte for hennes fastlege, legeerklæring. Hun frarådet sterkt at B på grunn av sin
helsetilstand møtte til bevisopptak. Erklæringen er nær likelydende den fra 5. juni 2002. I
tillegg opplyses at B nå hadde utviklet panikklidelse. Det ble etter dette ikke noe av
bevisopptaket.
(9) Ankesaken ble som planlagt avviklet 26. mai 2003. B møtte ikke, og lagmannsretten la
enstemmig til grunn at hun hadde gyldig forfall. I overensstemmelse med partenes
begjæring besluttet retten at forhandlingene om oppreisning skulle utsettes til straffesaken
var pådømt.
(10) Bs politiforklaringer ble ikke opplest, og aktor og forsvarer la begge ned påstand om
frifinnelse i straffesaken. Retten avsa deretter frifinnelsesdom.
(11) Deretter behandlet retten oppreisningsspørsmålet. Bistandsadvokaten begjærte opplest Bs
anmeldelse av 12. mars 2000 og hennes politiforklaring av 15. mars samme år. Forsvarer
protesterte. Jeg siterer følgende fra rettsboken:
"Retten traff deretter slik
beslutning:

3
Retten finner at vilkårene for opplesning av fornærmedes Bs anmeldelse og
politiforklaring er til stede, jfr. strpl. § 297. Hun har gyldig forfall og muntlig avhør er
ikke mulig.
Selv om hennes forklaring kan ha betydning for rettens avgjørelse av
oppreisningskravet antar retten at det ikke her er grunnlag for noen innskrenkende
fortolkning av strpl. § 297 i lys av EMK art 6 nr 3, d, da det ikke gjelder noe
straffekrav.
Beslutningen er enstemmig.
Slutning:
Bs anmeldelse og politiforklaring tillates opplest."
(12) De to politidokumentene ble lest opp. Dessuten fremsto vitnet psykiatrisk sykepleier
Marianne Gade Larsen (tidligere Hansen), som hadde behandlet B. Også A avga
forklaring. Etter partenes prosedyre avsa lagmannsretten 27. mai 2003 dom med slik
domsslutning:
"A, født 00.00.1963, dømmes til å betale oppreisning til B med kr 40 000 –
kronerførtitusen – innen 2 – to – uker fra dommens forkynnelse."
(13) A har anket til Høyesterett. I anken gjøres gjeldende at det var en saksbehandlingsfeil å
tillate opplesningen av de to politidokumentene. Videre ble det anket over oppreisningens
størrelse. Under saksbehandlingen for Høyesteretts kjæremålsutvalg var det uenighet
mellom partene om anken skulle behandles etter straffeprosesslovens eller
sivilprosesslovens regler.
(14) Høyesteretts kjæremålsutvalg uttalte følgende i beslutning 3. oktober 2003:
"Høyesteretts kjæremålsutvalg finner at anken slik den foreligger, blir å behandle etter
tvistemålslovens regler.
Kjæremålsutvalget samtykker i at anken for så vidt gjelder angrepet på
saksbehandlingen, henvises til behandling i Høyesterett uten hensyn til
ankegjenstandens verdi. For den øvrige del av anken gis ikke slikt samtykke.
Utvalget tilføyer for ordens skyld at spørsmålet om den påberopte feil ved
lagmannsrettens saksbehandling skal bedømmes i forhold til straffeprosesslovens eller
sivilprosessens regler, hører under Høyesteretts ankeforhandling."
(15) Den ankende part, A, har sammenfatningsvis gjort gjeldende:
(16) Det bestrides at det ikke var mulig for B å møte i lagmannsretten. Den reelle grunn til at
hun uteble, var et ønske om at saken skulle falle bort. Det var da ikke adgang etter
straffeprosessloven § 297 til å tillate opplesning av politidokumentene.
(17) Selv om vilkårene i straffeprosessloven § 297 skulle være oppfylt, gjelder et alminnelig
prinsipp om at opplesning må være prosessuelt forsvarlig. I saken fremstår Bs
politiforklaringer som det hovedsakelige bevis mot A. B er psykisk labil, i perioder
psykotisk og med vrangforestillinger. Det må da klart være uforsvarlig å tillate opplesning
av hennes politiforklaring i en situasjon der det ikke er anledning til å stille henne

4
spørsmål og retten heller ikke får inntrykk av henne gjennom umiddelbar bevisføring. Det
vises til Høyesteretts avgjørelse i Rt. 1995 side 1295.
(18) Straffeprosessloven må anvendes på bakgrunn av Den europeiske
menneskerettighetskonvensjon (EMK) artikkel 6 og for øvrig også FNs konvensjon om
sivile og politiske rettigheter artikkel 14. Det gjøres gjeldende at opplesningen vil være i
strid med forbudet i artikkel 6 nr. 3 (d). Selv om denne bestemmelse direkte gjelder for
avgjørelser av straffekrav, ble oppreisningskravet pådømt i direkte forlengelse av
behandlingen av straffekravet. Dette taler med styrke for å ha samme bevisregler for de to
krav. Opplesningen av politiforklaringene strider også mot det generelle påbud i artikkel 6
nr. 1 om en rettferdig rettergang. Opplesningen innebærer at A er blitt dømt til å betale
oppreisning i en situasjon der det sentrale bevis er fremført i strid med
muntlighetsprinsippet, bevisumiddelbarhetsprinsippet og prinsippet om kontradiksjon.
(19) A har nedlagt slik påstand:
"1. Lagmannsrettens dom oppheves.
2. B betaler sakens kostnader for Høyesterett til det offentlige."
(20) Ankemotparten, B, har sammenfatningsvis gjort gjeldende:
(21) Lagmannsrettens avgjørelse om å tillate opplesning av politidokumentene er korrekt.
Legeerklæringene og vitneavhør viser at det var umulig for henne å møte, og at denne
situasjon ville vedvare over tid. Lagmannsretten må også anses å ha foretatt en
totalvurdering av forholdsmessigheten, og straffeprosessloven § 297 er korrekt anvendt.
(22) Kjernen i saken er i hvilken grad EMK fører til en innskrenkende fortolkning av § 297.
(23) Det må sondres mellom krav på straff og krav på erstatning. Ved straffekrav står siktedes
interesser mot påtalemyndighetens, og siktede nyter godt av en rekke prosessuelle
særrettigheter. Når et erstatningskrav pådømmes, står to privatpersoner mot hverandre.
Særrettigheter for den ene er forpliktelser eller innskrenkninger for den andre. Kravet om
en rettferdig rettergang gjelder også for Bs rett til å få oppreisningskravet fremmet.
(24) Det fremgår direkte av teksten at EMK artikkel 6 nr. 3 (d) bare får anvendelse ved
avgjørelse av straffekrav. Oppreisning er et sivilt krav og reguleres av den generelle
bestemmelsen i artikkel 6 nr. 1. Det avgjørende er om det etter en helhetsvurdering av
prosessen har vært en rettferdig rettergang. Det er ikke spesielle forhold som svekker
påliteligheten av politiforklaringene. Tvert om bestyrkes innholdet i forklaringene av
bevisene for øvrig. I forhold til opplesning av en tidligere avgitt forklaring vil et moment
være om det ved minst én anledning har vært muntlighet og adgang til kontradiksjon, slik
det i denne saken var i byretten.
(25) Subsidiært – for det tilfellet at opplesningen var en saksbehandlingsfeil – hevdes at
lagmannsrettens dom må oppheves og saken hjemvises.
(26) B har lagt ned slik påstand:
"1. Anken forkastes.

5
2. A dømmes til å betale det offentlige sakens omkostninger for Høyesterett.
Subsidiært:
3. Borgarting lagmannsretts dom av 27. mai 2003 oppheves og saken hjemvises
til ny pådømmelse."
(27) Mitt syn på saken:
(28) Spørsmålet er om lagmannsretten begikk en saksbehandlingsfeil da Bs anmeldelse av A
og hennes senere politiforklaring ble tillatt opplest under behandlingen av
oppreisningskravet mot A.
(29) Det fremgår av rettsboken at lagmannsretten har vurdert spørsmålet etter reglene i
straffeprosessloven. Jeg er enig i dette. Oppreisningskravet har vært del av straffesaken i
både tingretten og lagmannsretten, jf. straffeprosessloven § 3 og kapittel 29, og behandles
i de fleste relasjoner etter straffeprosesslovens regler inntil kravet eventuelt blir gjenstand
for særskilt anke, som etter bestemmelsene i straffeprosessloven § 435 finner sted etter
sivilprosessens regler, jf. også Bjerke og Keiserud: Straffeprosessloven.
Kommentarutgave 3. utgave side 29.
(30) Lagmannsretten har med bakgrunn i legeerklæringene funnet at muntlig avhør av B ikke
var mulig. Legeerklæringene underbygges av Marianne Gade Larsens forklaring i
bevisopptak for Høyesterett. Hun har som psykiatrisk sykepleier deltatt i en ukentlig
behandling av B siden juni 2000. Jeg finner ikke grunnlag for å fravike lagmannsrettens
bevisbedømmelse på dette punkt.
(31) I tillegg til de vilkår som direkte fremgår av § 297, krever bestemmelsen også en
vurdering av om opplesning vil stride mot det generelle krav om at saksbehandlingen skal
være forsvarlig, jf. Rt. 1994 side 1566. Jeg kan ikke se at lagmannsrettens begrunnelse
viser at retten har unnlatt å foreta en slik vurdering. Jeg kommer ellers tilbake til den
nærmere drøfting av forholdet til EMK artikkel 6 nr. 1, som tar opp i seg denne
problemstillingen.
(32) Sakens hovedspørsmål er etter dette i hvilken grad EMK's regler i artikkel 6 om rettferdig
rettergang slår inn ved anvendelsen av straffeprosessloven § 297.
(33) Den ankende part har hevdet at opplesningen vil stride mot forbudet i artikkel 6 nr. 3 (d).
Bestemmelsen lyder slik:
"3. Enhver som blir siktet for en straffbar handling, skal ha følgende
minsterettigheter:
…
d. Å avhøre eller la avhøre vitner som blir ført mot ham, og få innkalt
og avhørt vitner på hans vegne under samme vilkår som vitner ført
mot ham."
(34) Etter ordlyden gjelder bestemmelsen bare den som er siktet for en straffbar handling –
charged with a criminal offence, og jeg anser det ikke tvilsomt at bestemmelsen bare får
anvendelse i forhold til straffeanklager, slik dette skal forstås etter konvensjonen. EMD
har i sak Ringvold mot Norge 11. februar 2003 avgjort at oppreisningskrav i tilknytning

6
til en straffesak ikke er å betrakte som en straffeanklage, men som et sivilt krav.
Domstolen uttalte også at heller ikke anvendelsen av dokumenter fra straffesaken ved
avgjørelsen av oppreisningskravet influerte på denne klassifiseringen. Når EMD etter
dette har avgjort at krav om oppreisning er å anse som et sivilt krav etter konvensjonen, er
det åpenbart ikke grunnlag for å hevde at konvensjonens bestemmelser om prosessuelle
minsterettigheter ved avgjørelser av straffekrav, skal komme til anvendelse.
(35) Selv om således artikkel 6 nr. 3 (d) ikke får anvendelse, gjelder det grunnleggende kravet
i artikkel 6 nr. 1 om rettferdig rettergang – prinsippet om fair trial. Det skal altså ut fra en
helhetsvurdering av prosessen i lagmannsretten avgjøres om denne har vært rettferdig på
tross av opplesningen av politidokumentene. Det følgende er momenter, som må inngå i
en slik vurdering.
(36) På bakgrunn av Bs uteblivelse må politidokumentene ha vært helt sentrale bevismidler
ved lagmannsrettens avgjørelse. En opplesning av hennes skriftlige forklaring vil videre –
nødvendigvis – bryte med både muntlighet, umiddelbarhet og kontradiksjon. I dette
tilfellet må det også legges til grunn at bevisene ikke kunne vært fremskaffet på annen
måte grunnet Bs helsetilstand.
(37) Et sentralt spørsmål som har vært reist fra den ankende part, er hvorvidt Bs helsetilstand
medførte at opplysningene i politidokumentene hadde spesielt liten troverdighet. Jeg
finner ikke støtte for et slikt syn. Riktignok uttales i legeerklæringene at B "har siste tid
fremvist noe psykotiske symptomer". Men i følge legeerklæringene har dette oppstått i
tilknytning til innkallingen til rettsmøtene, altså langt senere enn da politiforklaringene
ble tatt opp. Videre bemerkes at B ikke har forandret sin forklaring fra politidokumentene
til tingretten. Forklaringen støttes også av hva psykiatrisk sykepleier Gade Larsen har
opplyst ved bevisopptak for Høyesterett, og er godt i samsvar med opplysninger i
legejournal datert 11. april 2000, som dekker perioden 14. mai 1999 til 6. januar 2001, da
B ble behandlet av psykolog ved Allmennpsykiatrisk poliklinikk, Lovisenberg sykehus.
Journalen refererer heller ikke til noen psykisk lidelse hos B, og psykotiske symptomer er
ikke nevnt. Endelig finnes det utskrifter av innholdet i telefonmeldingene 11. og 12. mars
2000 fra A, gjengitt i tingrettens dom. De er beskrevet i tiltalebeslutningen, som jeg
tidligere har sitert. Selv om A hevder at innholdet i meldingene er misforstått, bestyrker
utskriftene åpenbart politiforklaringene.
(38) Ved vurderingen av om opplesningen av politidokumentene strider mot prinsippet om en
rettferdig rettergang, peker jeg på at saken dreier seg om påståtte trusler, der innkalling til
rettssaken medførte at B gjenopplevet truslene og de påståtte overgrepene så sterkt, at det
ble umulig å møte og avgi vitneprov. En nektelse av å bruke de foreliggende
politidokumentene ville meget lett ha som konsekvens at B ble fratatt den rett som også
hun har etter artikkel 6 til en rettferdig rettergang – rett og slett fordi hennes forklaring
ville være påkrevet for å få en reell avgjørelse av oppreisningskravet. Samtidig er
opplesning av forklaringen ikke ensbetydende med at den legges til grunn. Etter vår frie
bevisbedømmelse vil det være den dømmende rett som avgjør hvilken bevismessig vekt
som skal tillegges dokumentene. Det avgjørende blir altså den totale bevissituasjonen,
herunder As egen forklaring.
(39) Jeg mener på denne bakgrunn at det var korrekt å tillate opplesning av politiforklaringene.
Den ankende part har pekt på avgjørelsen i Rt. 1995 side 1295, der en skriftlig erklæring
ikke ble tillatt opplest. Det er åpenbart at den saken lå svært annerledes an.

7
(40) Jeg er etter dette kommet til at heller ikke EMK artikkel 6 nr. 1 krever en avskjæring av
politidokumentene som bevis. Det foreligger da ikke feil ved lagmannsrettens
saksbehandling, og anken må forkastes.
(41) Den ankende part har tapt saken. Etter hovedregelen i tvistemålsloven § 180 annet ledd
skal han erstatte motparten hennes omkostninger. Saken er imidlertid henvist til
Høyesterett for å få avklart et spørsmål i forhold til EMK som ikke har vært prøvet av
Høyesterett, og etter det jeg kjenner til heller ikke av EMD. Begge parter har ut fra dette
vært innvilget fri sakførsel, og jeg finner at saksomkostninger ikke skal ilegges.
(42) Jeg stemmer for denne
K J E N N E L S E :
1. Anken forkastes.
2. Saksomkostninger for Høyesterett tilkjennes ikke.
(43) Dommer Flock: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(44) Dommer Mitsem: Likeså.
(45) Dommer Matningsdal: Likeså.
(46) Dommer Gjølstad: Likeså.
(47) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
K J E N N E L S E :
1. Anken forkastes.
2. Saksomkostninger for Høyesterett tilkjennes ikke.