Dato: 2025-05-19

Sammendrag: Mo Industripark AS er et eiendoms- og infrastrukturselskap i Mo i Rana. Det oppsto uenighet mellom aksjonærene om en kapitalutvidelse i selskapet. Tvisten ble avgjort ved en voldgiftsdom i februar 2023. To av aksjonærene reiste sak for Helgeland tingrett med krav om at voldgiftsdommen skulle kjennes ugyldig. Det ble påberopt at en av voldgiftsdommerne var inhabil fordi han var advokat og partner i et advokatfirma som hadde et oppdrag for en av partene mens voldgiftssaken pågikk.

Helgeland tingrett mente at advokaten ikke var inhabil som voldgiftsdommer, og opprettholdt voldgiftsdommen. Hålogaland lagmannsrett kom til samme resultat, men det var dissens om habilitetsspørsmålet.

Høyesterett er kommet til at advokaten ikke var inhabil til å gjøre tjeneste som voldgiftsdommer. Det er lagt vekt på at oppdraget for parten etter sitt omfang var ubetydelig sett i forhold til advokatfirmaets samlede virksomhet. Oppdraget hadde ingen tilknytning til voldgiftssaken og gjaldt et annet fagområde. Advokaten som var voldgiftsdommer, hadde ikke selv vært involvert i oppdraget, som ble håndtert av en annen avdeling i firmaet. Selv om advokaten hadde en sentral rolle i firmaet, kunne han etter en samlet vurdering ikke anses som inhabil.

Dommen gir veiledning om hva som skal til for at en voldgiftsdommer blir inhabil etter voldgiftsloven § 14, og hvilke momenter det skal legges vekt på.

D O M
avsagt 19. mai 2025 av Høyesterett i avdeling med
justitiarius Toril Marie Øie
dommer Ingvald Falch
dommer Kine Steinsvik
dommer Knut Erik Sæther
dommer Eyvin Sivertsen
HR-2025-921-A, (sak nr. 24-159248SIV-HRET)
Anke over Hålogaland lagmannsretts dom 3. juli 2024
Øijord & Aanes AS (advokat Lars Nygaard)
Celsa Armeringsstål AS (partshjelper) (advokat Ole Rasmus Asbjørnsen)
mot
Helgeland Invest AS
Helgeland Industriutvikling AS (advokat Martin Aspaas – til prøve)

2
S T E M M E G I V N I N G
(1) Dommer Sivertsen:
Sakens spørsmål og bakgrunn
(2) Saken gjelder gyldigheten av en voldgiftsdom og reiser spørsmål om en av
voldgiftsdommerne var inhabil.
(3) Mo Industripark AS er et eiendoms- og infrastrukturselskap i Mo i Rana. I 2020 hadde
Mo Industripark tre aksjonærer. Øijord & Aanes AS eide 20,4 prosent,
Celsa Armeringsstål AS – heretter også benevnt Celsa – eide 30,3 prosent, mens
Helgeland Invest AS eide 49,3 prosent av aksjene.
(4) Helgeland Invest AS’ aksjer i Mo Industripark ble ved en fisjon i september 2021 overført
til det nyopprettede selskapet Helgeland Industriutvikling AS. Aksjeoverføringen har ført
til en rekke tvister som dels er behandlet av voldgiftsretter, og dels av de alminnelige
domstolene.
(5) Saken for Høyesterett gjelder gyldigheten av en voldgiftsdom avsagt 3. februar 2023.
I dommen fikk Helgeland Invest og Helgeland Industriutvikling medhold i at
Øijord & Aanes og Celsa
«opptrådte rettsstridig etter Aksjonæravtalen 19. juni 2017 i den ekstraordinære
generalforsamlingen 8. februar 2022 i Mo Industripark AS ved å stemme mot styrets
forslag til vedtak om kapitalutvidelse under sak 5».
(6) En av de tre dommerne i voldgiftsretten var advokat Stephan Lange Jervell. Jervell ble
oppnevnt som dommer av Helgeland tingrett i februar 2022, jf. voldgiftsloven § 13 fjerde
ledd.
(7) I mars 2023 reiste Øijord & Aanes og Celsa søksmål for Helgeland tingrett om gyldigheten
av voldgiftsdommen. De anførte begge at dommen var ugyldig fordi kravet til rettslig
interesse ikke var oppfylt. De påberopte også mangler ved domsgrunnene.
(8) Øijord & Aanes gjorde dessuten gjeldende for tingretten at Jervell var inhabil som
voldgiftsdommer i saken. Bakgrunnen er at Advokatfirmaet Wiersholm AS (heretter
Wiersholm), der Jervell er advokat og partner, hadde et oppdrag for en av partene – Celsa –
i perioden da voldgiftssaken pågikk. Øijord & Aanes ble først kjent med dette etter at
voldgiftsdommen var avsagt.
(9) Fordi Celsa kjente til klientforholdet til Wiersholm, er det enighet om at
habilitetsinnsigelsen er prekludert for Celsas del, jf. voldgiftsloven § 14 andre ledd andre
punktum. Fra Celsas side er det opplyst for Høyesterett at forholdet ikke var kjent for dem
som representerte Celsa i voldgiftssaken.
(10) Helgeland tingrett avsa 3. november 2023 dom der Helgeland Invest og Helgeland
Industriutvikling ble frifunnet. Domsslutningen lyder slik:
HR-2025-921-A, (sak nr. 24-159248SIV-HRET)

3
«1. Helgeland Industriutvikling AS og Helgeland Invest AS frifinnes.
2. Celsa Armeringsstål AS og Øijord & Aanes AS dømmes én for begge og
begge for én til å betale 1 650 000 kroner i sakskostnader til Helgeland
Industriutvikling AS og Helgeland Invest AS innen to uker fra dommens
forkynning.»
(11) Øijord & Aanes og Celsa anket dommen til Hålogaland lagmannsrett, som
3. juli 2024 avsa dom med slik domsslutning:
«1. Anken forkastes.
2. I sakskostnader for lagmannsretten betaler Øijord & Aanes AS og
Celsa Armeringsstål AS – én for begge og begge for én – til
Helgeland Industriutvikling AS og Helgeland Invest AS i felleskap
1 441 126 –enmillionfirehundreogførti[en]tusenetthundreogtjueseks – kroner
innen 2 – to – uker fra forkynnelsen av dommen.»
(12) Lagmannsretten kom enstemmig til at voldgiftsdommen ikke kunne oppheves på grunn av
manglende rettslig interesse. Retten kom videre, under dissens, til at Jervell ikke var
inhabil til å gjøre tjeneste som voldgiftsdommer. Én dommer stemte for at
voldgiftsdommen var ugyldig på grunn av inhabilitet.
(13) Øijord & Aanes og Celsa har anket dommen til Høyesterett. De har inngitt en felles anke
over spørsmålet om rettslig interesse. Øijord & Aanes har i tillegg anket selvstendig over
spørsmålet om Jervells habilitet. Begge ankene gjelder bevisbedømmelsen og
rettsanvendelsen.
(14) Ved Høyesteretts ankeutvalgs beslutning 27. november 2024 er Øijord & Aanes’ anke over
habilitetsspørsmålet fremmet til behandling. Den felles anken fra Øijord & Aanes og Celsa
er ikke tillatt fremmet. Celsa har fått tillatelse til å opptre som partshjelper for
Øijord & Aanes, jf. tvisteloven § 15-7 første ledd bokstav a.
(15) Det er for Høyesterett lagt frem en skriftlig forklaring fra Jervell. Ellers står saken i det
vesentlige i samme stilling som for lagmannsretten.
Partenes syn på saken
(16) Den ankende part – Øijord & Aanes AS – har gjort gjeldende at voldgiftsdommen må settes
til side som ugyldig på grunn av inhabilitet, jf. voldgiftsloven § 43 første ledd bokstav d.
(17) Habilitetsvurderingen bør være strengere for voldgiftsdommere enn for dommere i de
ordinære domstolene. Det er nødvendig for å sikre tillit til voldgiftsordningen.
(18) Advokatfirmaet Wiersholm, der advokat Jervell er partner, har i flere år hatt et løpende
klientforhold til Celsa. Selv om Jervell ikke selv har vært involvert i klientforholdet, skaper
dette berettiget tvil om hans upartiskhet og uavhengighet i voldgiftssaken. Det sentrale er
hvordan forholdet fremstår utad etter en objektiv vurdering.
HR-2025-921-A, (sak nr. 24-159248SIV-HRET)

4
(19) Ut fra omfang, tidsforløp og fakturert beløp var oppdraget for Celsa ikke ubetydelig. Det er
ikke riktig å vurdere oppdragets betydning i forhold til Wiersholms samlede virksomhet.
I så fall vil inhabilitet sjelden kunne oppstå for de store advokatfirmaene.
(20) Jervell har brutt opplysningsplikten ved ikke å informere om klientforholdet før han ble
oppnevnt som voldgiftsdommer. Det er ingen feil ved lagmannsrettens bevisvurdering på
dette punkt. Bruddet på opplysningsplikten er i seg selv et moment som taler for
inhabilitet.
(21) Øijord & Aanes AS har fremsatt denne påstanden:
«1. Voldgiftsdom 3. februar 2023 settes til side som ugyldig på grunn av
inhabilitet.
2. Øijord & Aanes AS tilkjennes sakskostnadene for tingretten, lagmannsretten
og Høyesterett.»
(22) Partshjelperen – Celsa Armeringsstål AS – har sluttet seg til at voldgiftsdommen er ugyldig
fordi advokat Jervell var inhabil og har brutt opplysningsplikten. Jervell ville ikke ha blitt
oppnevnt som dommer om han hadde opplyst om Celsas klientforhold til Wiersholm.
(23) Voldgiftsdommen må oppheves i sin helhet, og ikke bare overfor Øijord & Aanes. Det
gjelder selv om Celsas innsigelsesrett er prekludert. Det er ikke adgang til delvis
oppheving når retten ikke var lovlig sammensatt. Dette er en ugyldighetsgrunn som
rammer hele dommen. Øijord & Aanes og Celsa er dessuten prosessfeller i en sak som
gjelder samme problemstilling for dem begge. Det tilsier at utfallet må bli det samme for
begge.
(24) Celsa Armeringsstål AS har fremsatt denne påstanden:
«1. Voldgiftsdom 3. februar 2023 settes til side som ugyldig.
2. Celsa Armeringsstål AS tilkjennes sakskostnadene.»
(25) Ankemotpartene – Helgeland Invest AS og Helgeland Industriutvikling AS – har gjort
gjeldende at lagmannsrettens dom er korrekt.
(26) Habilitetskravet for voldgiftsdommere kan ikke forstås like strengt som for dommere ved
de ordinære domstolene. Ved voldgift trer hensynet til allmenhetens tillit i bakgrunnen.
Partene står i sentrum. Det avgjørende ved habilitetsvurderingen må derfor være hvordan
en fornuftig og velinformert utenforstående vil oppfatte forholdet.
(27) Wiersholms oppdrag for Celsa innebærer ikke at advokat Jervell var inhabil som
voldgiftsdommer. Oppdraget hadde et ubetydelig omfang og ble håndtert av andre
advokater i Wiersholm. Jervell har ikke selv vært involvert i klientforholdet.
(28) Det må legges til grunn at Jervell opplyste Helgeland tingrett om klientforholdet før han
ble oppnevnt som voldgiftsdommer. Det var tingrettens ansvar å bringe opplysningene
videre til partene. Jervell har derfor oppfylt sin opplysningsplikt. Her er lagmannsrettens
bevisvurdering feil. Øijord & Aanes må uansett identifiseres med Celsas kunnskap om
forholdet på grunn av det tette interessefellesskapet mellom dem.
HR-2025-921-A, (sak nr. 24-159248SIV-HRET)

5
(29) Subsidiært gjøres det gjeldende at voldgiftsdommen bare kan oppheves for kravet mot
Øijord & Aanes, og ikke for kravet mot Celsa. For Celsa er saksforholdet rettskraftig
avgjort ved at anken over lagmannsrettens dom ikke ble tillatt fremmet.
(30) Helgeland Invest AS og Helgeland Industriutvikling AS har fremsatt denne påstanden:
«1. Anken forkastes.
2. Øijord & Aanes AS og Celsa Armeringsstål AS dømmes – én for begge og
begge for én – til å betale Helgeland Industriutvikling AS sakens kostnader
for Høyesterett.»
Mitt syn på saken
Rettslige utgangspunkter
(31) En voldgiftsdom kan bare settes til side som ugyldig av de alminnelige domstolene av de
grunnene som følger av voldgiftsloven § 43, jf. § 42. Blant disse grunnene er at
«voldgiftsretten har hatt en uriktig sammensetning», jf. § 43 første ledd bokstav d. Det
følger av ordlyden, og bekreftes i lovforarbeidene, at denne opphevelsesgrunnen omfatter
inhabilitet hos voldgiftsrettens medlemmer, jf. Ot.prp. nr. 27 (2003–2004) side 111.
(32) Habilitetskravet går frem av voldgiftsloven § 13 første ledd, som sier at
voldgiftsdommerne «skal være upartiske og uavhengige av partene». I § 14 andre ledd
første punktum er habilitetskravet presisert slik:
«Innsigelse kan bare gjøres gjeldende mot en voldgiftsdommer dersom det foreligger
forhold som skaper berettiget tvil om voldgiftsdommerens upartiskhet eller
uavhengighet, … .»
(33) Inhabilitet foreligger altså hvis det er «berettiget tvil» om dommerens upartiskhet eller
uavhengighet.
(34) Voldgiftsloven § 43 første ledd bokstav d oppstiller ikke et innvirkningskrav. Det er med
andre ord ikke et vilkår for oppheving at inhabiliteten kan ha påvirket dommens innhold,
jf. NOU 2001: 33 Voldgift, særmerknaden til lovforslaget § 8-2 på side 114.
(35) For dommere ved de alminnelige domstolene reguleres habilitetskravet av domstolloven
§ 106 til § 108. Et spørsmål i saken er om terskelen for inhabilitet er forskjellig etter de to
lovene, eventuelt om det er andre ulikheter i vurderingen. Øijord & Aanes har, med støtte
fra Celsa, gjort gjeldende at habilitetskravet i voldgiftsloven må praktiseres strengere enn
etter domstolloven, mens Helgeland Invest og Helgeland Industriutvikling har anført det
motsatte – at voldgiftslovens norm er mildere og mer fleksibel.
(36) Jeg kan ikke se at det er grunnlag for å fastslå at det generelt er forskjeller i hvor grensen
for inhabilitet går etter de to lovene. Voldgiftsloven § 14 andre ledd har en annen
utforming og begrepsbruk, men det betyr ikke nødvendigvis at innholdet er ulikt. Jeg
nevner at også Den europeiske menneskerettskonvensjonen (EMK) artikkel 6 nr. 1 bruker
uttrykkene uavhengig og upartisk – «independent and impartial» – for å beskrive
HR-2025-921-A, (sak nr. 24-159248SIV-HRET)

6
habilitetskravet. Det følger av fast rettspraksis at domstolloven § 108 skal tolkes og
anvendes i samsvar med EMKs krav, se blant annet HR-2020-2079-P avsnitt 18.
Vurderingstemaet formuleres ofte som et spørsmål om det er «rimelig og saklig grunn til å
tvile på dommerens upartiskhet», jf. HR-2025-699-A avsnitt 13 med videre henvisning.
Dette ligger nær opp til voldgiftslovens formulering.
(37) Jeg tilføyer at kravet i EMK artikkel 6 nr. 1 om uavhengighet og upartiskhet også vil gjelde
ved voldgift, så langt partene ikke på utvetydig – «unequivocal» – måte frivillig har
fraskrevet seg dette vernet, jf. Den europeiske menneskerettsdomstolens (EMDs) dom
20. mai 2021 Beg S.p.a. mot Italia avsnitt 135 følgende. Etter det jeg kan se, gir verken
denne dommen eller annen EMD-praksis om voldgift noen holdepunkter for at innholdet i
habilitetskravet generelt sett avviker fra det som gjelder for de ordinære domstolene. Slik
saken ligger an, ser jeg uansett ikke grunn til å gå nærmere inn på praksis fra EMD.
(38) Lovhistorien gir støtte for at habilitetskravene i domstolloven og voldgiftsloven i stor grad
er sammenfallende.
(39) Tvistemålsloven 1915 hadde bestemmelser om voldgift i kapittel 32. Etter denne loven
gjaldt habilitetsreglene i domstolloven § 106 til § 108 også for voldgiftsdommere. Det
fulgte av at lovens § 456 første ledd viste til disse reglene.
(40) Dette ble endret ved voldgiftsloven. Denne loven erstattet tvistemålslovens regler om
voldgift og er basert på en modellov utarbeidet av et FN-organ, United Nations
Commission on International Trade Law (UNCITRAL). Modelloven er ikke bindende,
men har dannet mønster for voldgiftslovgivningen i en rekke land. Formålet med å bruke
modelloven også ved revisjonen av den norske voldgiftslovgivningen var å legge til rette
for internasjonal voldgift i Norge ved å bygge på anerkjente regler som var felles i ulike
rettssystemer, jf. NOU 2001: 33 del II punkt 8.4 på side 49–50 og Ot.prp. nr. 27
(2003–2004) side 25.
(41) Voldgiftslovens habilitetsregler bygger på modelloven artikkel 12 om «impartiality» og
«independence». Tvistemålsutvalget vurderte om habilitetskravet fortsatt burde reguleres
av domstolloven, men valgte å bruke modelloven også her av hensyn til «internasjonale
tvister der part og prosessfullmektig vil være ukjent med norsk prosesslovgivning»,
jf. NOU 2001: 33 del II punkt 8.8.4 på side 66. Samme sted heter det om utformingen av
bestemmelsen:
«Det må kreves at voldgiftsdommerne er upartiske og uavhengige. Begrepene bør ikke
defineres nærmere i selve lovteksten. Det er vanskelig å formulere presise krav, og de
vil uansett skape ytterligere tolkningsspørsmål. Utvalget har vurdert om det i
lovteksten bør oppstilles typetilfeller som omfattes av begrepene. En slik opplisting vil
ikke være uttømmende. Etter utvalgets syn vil typetilfeller i loven ikke i særlig grad
bidra til å klargjøre innholdet, ut over hva som uansett følger av en naturlig språklig
forståelse.»
(42) Departementet sluttet seg til utvalgets forslag om en egen habilitetsbestemmelse, men la til
grunn at habilitetskravet innholdsmessig «langt på vei» ville være det samme som etter
domstolloven, jf. Ot.prp. nr. 27 (2003–2004) side 94. Dette ble utdypet slik:
«Etter tvistemålsloven § 456 første ledd får reglene i domstolloven §§ 106 til 108
direkte anvendelse gjennom henvisningen til de habilitetskrav som gjelder for
HR-2025-921-A, (sak nr. 24-159248SIV-HRET)

7
dommere. Etter § 14 annet ledd kan reglene i domstolloven ikke anvendes direkte. De
fleste typetilfeller etter domstolloven §§ 106–108 må imidlertid også lede til berettiget
tvil om voldgiftsdommeren er upartisk og uavhengig. Det samme gjelder når
dommeren ville ha vært inhabil etter § 108 på grunn av ‘andre særegne
omstendigheter’.»
(43) Forarbeidene kan oppsummeres slik at habilitetskravet for voldgiftsdommere langt på vei
er ment å ha samme innhold som for ordinære dommere. Ettersom modelloven ikke er
bindende, må det tas hensyn til denne føringen i forarbeidene ved tolkningen og
anvendelsen av habilitetskravet. Det kan forekomme avvik, for eksempel begrunnet i
særtrekk ved voldgift eller i formålet om en enhetlig internasjonal praksis, men
forarbeidene har ingen omtale av dette.
(44) Også internasjonale kilder kan være relevante for tolkningen og anvendelsen av
voldgiftslovens habilitetskrav. Det gjelder blant annet retningslinjene fra International Bar
Association (IBA), «IBA Guidelines on Conflicts of Interest in International Arbitration»,
sist revidert i 2024. Retningslinjene gir anbefalinger basert på hva som er god internasjonal
praksis, og kan tjene til å utfylle og bringe inn nyanser i det som følger av praksis etter
domstolloven. Det kan særlig være grunn til å legge vekt på retningslinjene som kilde der
det oppstår problemstillinger som er særegne for voldgift, for eksempel ved oppnevnelse
av advokater som voldgiftsdommere, som saken her gjelder.
(45) Jeg kan ikke se at de hensynene som habilitetskravet skal ivareta, kan begrunne at
terskelen for inhabilitet generelt er forskjellig for voldgiftsdommere og ordinære dommere,
slik partene – i hver sin retning – har anført. For de ordinære domstolene står hensynet til
allmennhetens tillit sentralt. Det har sammenheng med funksjonen som statsmakt med
oppgave om å håndheve samfunnets normer. I tråd med dette er det avgjørende etter
domstolloven § 108 om det foreligger forhold som gjør «at det for partene og allmennheten
kan reises spørsmål ved dommerens upartiskhet», jf. HR-2025-699-A avsnitt 12 med
videre henvisning. Hensynet til hvordan forholdet tar seg ut for den brede allmennheten, er
ikke like viktig ved voldgift, som stort sett har profesjonelle brukere. For voldgift angir
IBA-retningslinjene en annen målestokk, nemlig om en fornuftig og velinformert
tredjeperson vil finne grunn til å reise tvil om upartiskheten, jf. del I punkt 2 bokstav c:
«Doubts are justifiable reasonable third person, having knowledge of the relevant facts
and circumstances, would reach the conclusion that there is a likelihood that the
arbitrator may be influenced by factors other than the merits of the case … .»
(46) Etter mitt syn kan det imidlertid ikke utledes fra dette at det generelt sett bør kreves mer
for å konstatere inhabilitet enn etter domstolloven. Også voldgiftsinstituttet bidrar til å
ivareta samfunnets behov for tvisteløsning og er avhengig av tillit hos brukerne og i
samfunnet ellers. Jeg viser i den forbindelse til Innst. O. nr. 51 (2003–2004) side 10, der
justiskomiteen understreket at «det er en offentlig interesse å sikre at voldgift er en
forsvarlig tvisteløsningsmåte». En robust og tillitvekkende voldgiftsordning forutsetter en
streng håndheving av habilitetskravet, slik som for de ordinære domstolene.
(47) Min konklusjon er etter dette at det ikke er holdepunkter for at grensen for inhabilitet
generelt må trekkes opp på en annen måte enn for ordinære dommere, men avvik kan
forekomme begrunnet i særtrekk ved voldgift eller målet om en enhetlig internasjonal
praksis.
HR-2025-921-A, (sak nr. 24-159248SIV-HRET)

8
Om advokater som voldgiftsdommere
(48) Når en advokat oppnevnes som voldgiftsdommer, kan det oppstå habilitetsspørsmål ved at
advokaten eller dennes firma har et eksisterende klientforhold til en av partene, som i
saken her.
(49) Dette er ikke en aktuell problemstilling for embetsdommere, fordi disse ikke samtidig kan
praktisere som advokat, jf. advokatloven § 27 andre ledd. Liknende problemstillinger kan
imidlertid oppstå for meddommere i de ordinære domstolene. I Rt-2011-20 ble en
fagkyndig meddommer vurdert som inhabil fordi han var ansatt i et konsulentselskap med
oppdrag for en part i saken. Det ble lagt vekt på at oppdragene hadde en viss forbindelse til
saksforholdet for domstolen, og at den fagkyndige selv hadde vært involvert i
klientforholdet. I avsnitt 40 heter det generelt:
«Hvorvidt en forretningsforbindelse mellom en part og et selskap som en meddommer
er ansatt i, virker inhabiliserende, avhenger av forretningsforbindelsens karakter og
omfang og omstendighetene for øvrig. Den som er ansatt hos en
forretningsforbindelse, vil blant annet kunne bli inhabil dersom han gjennom
forretningsforbindelsen har fått nær personlig kontakt med parten eller noen som er
ansatt hos ham, eller gjennom oppdraget er blitt involvert i den aktuelle tvist.»
(50) Utover denne avgjørelsen har jeg funnet lite konkret veiledning i praksis etter
domstolloven fra Høyesterett. Derimot har IBA-retningslinjene en relativt utførlig omtale
av habilitetsspørsmål ved bruk av advokater som voldgiftsdommere. Det gis også
veiledende eksempler som er ført opp på henholdsvis rød, oransje og grønn liste. Den røde
listen gjelder forhold som i utgangspunktet fører til inhabilitet, mens forhold på den oransje
listen må vurderes konkret. Forhold på den grønne listen er normalt uproblematiske. Jeg
viser i det følgende til 2024-versjonen av retningslinjene, som ikke på noen avgjørende
måte skiller seg fra den versjonen som gjaldt da voldgiftssaken pågikk.
(51) Om situasjonen der det ikke er advokaten selv, men advokatfirmaet som har
klientforholdet, heter det i IBA-retningslinjene del I punkt 6 bokstav a:
«The arbitrator is in principle considered to bear the identity of the arbitrator’s law
firm or employer, but when considering the relevance of facts or circumstances to
determine whether a potential conflict of interest exists, … the activities of an
arbitrator’s law firm or employer, if any, the law firm’s or employer’s organisational
structure and mode of practice, and the relationship of the arbitrator with the law firm
or employer, should be considered in each individual case. The fact that the activities
of the arbitrator’s law firm or employer involve one of the parties shall not necessarily
constitute a source of such conflict …»
(52) Utgangspunktet er altså at advokaten identifiseres med firmaet i habilitetsvurderingen, men
det er ingen automatikk i dette. Det må gjøres en konkret vurdering der momentene er
beskrevet slik i forklaringen til del I punkt 6 bokstav a:
«The relevance of (i) the activities of the arbitrator’s law firm or employer, such as the
nature, timing, and scope of the work by the law firm or employer; (ii) the law firm’s
or employer’s organisational structure and mode of practice; and (iii) the relationship
of the arbitrator with the law firm or employer, should be considered in each case.»
HR-2025-921-A, (sak nr. 24-159248SIV-HRET)

9
(53) Når det gjelder omfanget av oppdraget («scope of the work»), vil utgangspunktet være at
inhabiliteten smitter over på alle advokatene i firmaet hvis klientforholdet er betydelig
(«a significant commercial relationship»), mens det må gjøres en konkret vurdering hvis
klientforholdet har et for beskjedent omfang til å regnes som betydelig («significant») for
firmaet. Dette følger av at de to typetilfellene er ført opp på henholdsvis rød liste
(«waivable red list») og oransje liste, se retningslinjene del II punkt 2.3.6 og 3.1.7.
(54) Det jeg her har gjengitt fra IBA-retningslinjene, stemmer godt med generell praksis etter
domstolloven og gir grunnlag for følgende oppsummering:
(55) Om en advokat må regnes som inhabil til å være voldgiftsdommer som følge av et
klientforhold til en part i saken, vil bero på en helhetsvurdering der klientrelasjonens
karakter, omfang og varighet står sentralt, jf. Rt-2011-20 avsnitt 40. I den konkrete
vurderingen må det blant annet ses hen til om det er advokaten selv som har hatt
oppdraget, eller om det er andre i advokatfirmaet som har håndtert klientforholdet. Hvis
det er andre i firmaet som har klientforholdet, vil firmaets størrelse og organisering samt
advokatens rolle i firmaet kunne ha betydning. Det må også tas i betraktning om det dreier
seg om et eksisterende eller avsluttet klientforhold, og eventuelt hvor lenge det er siden
forholdet opphørte, jf. HR-2016-2311-P avsnitt 27 og 28 med videre henvisninger.
(56) Etter mitt syn må utgangspunktet være at dersom firmaet som advokaten er tilknyttet
– som partner eller vanlig ansatt – har et oppdrag av ikke ubetydelig størrelse for en part
mens voldgiftssaken behandles, vil advokaten være inhabil til å gjøre tjeneste som
dommer. Det gjelder selv om klientforholdet ikke forvaltes av denne advokaten, men av
andre advokater i samme firma. Advokaten må altså identifiseres med firmaet. Dette
utgangspunktet er i samsvar med IBA-retningslinjene og stemmer med det som synes å
være den vanlige oppfatningen i voldgiftslitteraturen. Standpunktet har sammenheng med
at firmaets advokater, i hvert fall slik det fremstår utad, inngår i et interessefellesskap. For
utenforstående er det dessuten lett å se for seg at det kan forekomme uformell diskusjon og
informasjonsutveksling i det kollegiale fellesskapet på tvers av oppdragsansvaret for de
enkelte sakene, særlig i mindre firmaer uten klare organisatoriske skiller,
jf. HR-2016-681-A avsnitt 19 til 21 med videre henvisninger.
(57) Det kan være grunnlag for å fravike utgangspunktet om at advokaten identifiseres med
firmaet, særlig hvis oppdraget er av mer beskjeden karakter. Dette må bero på en konkret
vurdering, der blant annet oppdragets omfang og forretningsmessige betydning sett i
forhold til firmaets samlede virksomhet vil være relevant. Hvis det er tilknytningspunkter
mellom advokaten og det aktuelle klientforholdet, vil dette måtte tas i betraktning – og kan
i så fall lett føre til inhabilitet.
Opplysningspliktens innhold
(58) Ved voldgift er utgangspunktet at det er partene som oppnevner dommerne,
jf. voldgiftsloven § 13 andre ledd. Partene har imidlertid få muligheter til å kartlegge
tilknytningsforhold som kan gjøre dommerkandidaten inhabil. Voldgiftsloven § 14 første
ledd oppstiller derfor en opplysningsplikt for dommerkandidaten:
«Den som blir kontaktet om mulig oppnevning som voldgiftsdommer, skal
uoppfordret opplyse om forhold som kan være egnet til å skape berettiget tvil om
HR-2025-921-A, (sak nr. 24-159248SIV-HRET)

10
upartiskhet eller uavhengighet. En voldgiftsdommer skal fra oppnevningen og
gjennom hele voldgiftsbehandlingen straks gi opplysninger til partene om nye slike
forhold.»
(59) Opplysningsplikten er vid og innebærer at det skal opplyses om «alle forhold som kan
tenkes å gi grunnlag for en diskusjon om habiliteten, selv om det er tvilsomt om forholdet
fører til inhabilitet», jf. Ot.prp. nr. 27 (2003–2004) side 93. Formålet er å få avklart mulige
habilitetsproblemstillinger på et tidlig stadium, slik at forsinkelser og eventuell trenering
unngås, se blant annet NOU 2001: 33 del II punkt 8.8.4 på side 67. I proposisjonen side
93 heter det videre:
«Voldgiftsdommeren må selv sørge for å informere partene. Det er ikke tilstrekkelig at
partene har fått informasjonen fra andre kilder.»
(60) Voldgiftsdommeren er altså selv ansvarlig for å gi opplysningene. Dette må gjøres på en
måte som sikrer notoritet om hvilke opplysninger som er gitt, og som sikrer at alle parter
får samme informasjon. Det vil normalt tilsi at opplysningene gis skriftlig.
(61) Uttalelsen i forarbeidene om at dommerkandidaten skal gi opplysningene til «partene», må
etter min mening forstås slik at det siktes til normalsituasjonen der det er partene som
oppnevner dommeren. Hvis det er tingretten som står for oppnevningen etter
voldgiftsloven § 13 fjerde ledd, slik situasjonen var for Jervell, vil opplysningsplikten etter
min mening være overholdt hvis informasjonen gis til tingretten. Det er tingrettens ansvar å
forelegge opplysningene for partene for uttalelse før oppnevning skjer. Dette følger av det
grunnleggende kravet om kontradiktorisk behandling, jf. tvisteloven § 11-1 tredje ledd,
jf. voldgiftsloven § 6 tredje ledd første punktum.
(62) Det kan være ryddig at voldgiftsdommeren også selv nevner forholdet for partene etter
oppnevningen, men jeg kan ikke se at voldgiftsloven § 14 første ledd gir plikt til dette. Det
kan riktignok tenkes unntak hvis det er klare holdepunkter for at tingretten ikke har sørget
for å bringe opplysningene videre til partene. Denne situasjonen har likhetstrekk med
tilfeller der det etter oppnevnelsen kommer opp nye forhold som dommeren etter
§ 14 første ledd andre punktum er forpliktet til å opplyse partene om. Jeg går ikke nærmere
inn på dette, da det ikke er en aktuell problemstilling i saken her.
(63) Det forhold at opplysningsplikten er brutt, kan i seg selv bidra til å svekke tilliten til
dommeren og kan derfor tas i betraktning i habilitetsvurderingen, jf. NOU 2001: 33,
særmerknaden til lovforslaget § 3-3 på side 93, og Ot.prp. nr. 27 (2003–2004) side 94. Men
det vil nok først og fremst være i grensetilfeller at bruddet kan få selvstendig betydning for
utfallet av habilitetsvurderingen. Slik jeg oppfatter det, uttrykkes det samme i
IBA-retningslinjene del I punkt 3 bokstav g:
«An arbitrator’s failure to disclose certain facts and circumstances that may, in the
eyes of the parties, give rise to doubts as to the arbitrator’s impartiality or
independence, does not necessarily mean that a conflict of interest exists, or that a
disqualification should ensue.»
HR-2025-921-A, (sak nr. 24-159248SIV-HRET)

11
Den konkrete saken
(64) Wiersholms bistand til Celsa gjaldt et miljørettslig saksforhold. Bakgrunnen var et vedtak
fra Miljødirektoratet om forurensning fra Celsas fabrikk. Wiersholm bisto med å klage på
vedtaket og følge opp det endelige vedtaket. Oppdraget ble påbegynt i april 2017 og
avsluttet i august 2023. Dette dekker fasen med oppnevnelse av advokat Jervell og
voldgiftsbehandling i saken her. Det er opplyst at Wiersholm ikke har hatt andre oppdrag
for Celsa enn dette.
(65) Etter min vurdering gir klientforholdet til Wiersholm ikke berettiget grunn til å reise tvil
om Jervells upartiskhet og uavhengighet i voldgiftssaken.
(66) Oppdraget strakk seg riktig nok over flere år, men jeg legger til grunn at det bare sporadisk
ble arbeidet med saken. Samlet er det fakturert 1,9 millioner kroner inkludert
merverdiavgift for hele oppdragsperioden på over seks år. Det må regnes som ubetydelig
sett i forhold til Wiersholms øvrige virksomhet. Det er opplyst at Wiersholm i 2022 hadde
over 240 advokater, inkludert 46 partnere, og en omsetning på over en milliard kroner. Det
er også relevant at oppdraget gjaldt bistand på et spesialfelt, og ikke strategisk rådgivning
som i større grad kan skape bindinger til klienten og innsikt i dennes situasjon. Oppdragets
karakter og omfang taler derfor mot inhabilitet. Det dreier seg på ingen måte om et slikt
«significant» oppdrag for firmaet som etter IBA-retningslinjene i utgangspunktet vil virke
inhabiliserende.
(67) Også fraværet av tilknytningspunkter mellom Jervell og klientforholdet taler mot
inhabilitet. Oppdraget for Celsa hadde ingen forbindelse til saksforholdet i voldgiftssaken
og ble håndtert av en advokat i en annen avdeling i Wiersholm. Jervell har verken
tilknytning til fagområdet eller til den oppdragsansvarlige advokaten utover det kollegiale.
Wiersholm er et stort firma der risikoen for uformell informasjonsflyt er liten i et tilfelle
som dette, se HR-2016-681-A, som jeg har omtalt tidligere.
(68) Jervell har et langvarig tilknytningsforhold til Wiersholm. Han er en sentral person i
firmaet, der han har vært partner i over 20 år og hatt styreverv. Dette er imidlertid ikke
tilstrekkelig til å veie opp for de momentene som taler mot å identifisere ham med firmaet i
relasjon til oppdraget for Celsa. Jeg tilføyer at Jervell i dag er managing partner i
Wiersholm, men denne rollen fikk han først etter voldgiftsoppdraget.
(69) Partene er uenige om Jervell opplyste tingretten om Wiersholms oppdrag for Celsa.
(70) Det er på det rene at Jervell skriftlig opplyste tingretten om at han vurderte seg «som
habil» i voldgiftssaken. Lagmannsretten har etter umiddelbar bevisførsel funnet det «klart»
at han ikke opplyste tingretten om Wiersholms oppdrag for Celsa. Høyesterett har fått
fremlagt en skriftlig forklaring fra Jervell. Denne gir etter min mening ikke grunnlag for å
fravike lagmannsrettens bevisvurdering på dette punkt.
(71) Det må derfor legges til grunn at Jervell ikke har oppfylt opplysningsplikten etter
voldgiftsloven § 14 første ledd. Jeg nevner i den forbindelse at klientforholdet omfattes av
den oransje listen i IBA-retningslinjene over forhold som etter en konkret vurdering kan
føre til inhabilitet, og som dommerkandidaten derfor har plikt til å opplyse om,
jf. retningslinjene del II punkt 3.1.7, jf. del I punkt 3.
HR-2025-921-A, (sak nr. 24-159248SIV-HRET)

12
(72) Som nevnt kan brudd på opplysningsplikten ha selvstendig vekt i habilitetsvurderingen.
Slik denne saken ligger an, finner jeg ikke at dette kan være utslagsgivende for
habilitetsvurderingen.
Konklusjon og sakskostnader
(73) Min konklusjon er etter dette at advokat Jervell ikke var inhabil til å gjøre tjeneste som
voldgiftsdommer. På denne bakgrunn forkastes anken.
(74) Helgeland Invest og Helgeland Industriutvikling har vunnet saken for Høyesterett og har
krav på dekning av nødvendige sakskostnader etter tvisteloven § 20-2 første ledd,
jf. § 20-5 første ledd. Det foreligger ikke tungtveiende grunner som gjør det rimelig å frita
Øijord & Aanes for kostnadsansvaret etter unntaksbestemmelsen i § 20-2 tredje ledd.
(75) Advokat Aspaas har på vegne av Helgeland Industriutvikling fremmet krav om dekning av
1 350 925 kroner i sakskostnader. Kravet utgjør i sin helhet salær for til sammen
256,75 timer advokatarbeid til en gjennomsnittlig timesats på 5 262 kroner. I tillegg
kommer merverdiavgift med 337 731 kroner, slik at samlet beløp utgjør 1 688 656 kroner.
Det fremgår at fire advokater har vært involvert i saksforberedelsen for Høyesterett.
(76) Hva som er nødvendige kostnader, beror på en helhetsvurdering av hva det er rimelig å
pådra i den konkrete saken. I dette ligger en proporsjonalitetsbegrensning,
jf. HR-2023-1157-A avsnitt 52. Etter min mening er salærkravet vesentlig for høyt sett i
forhold til de spørsmålene saken har reist. Det gjelder også når det tas hensyn til at saken
står mellom næringsdrivende. Den muntlige forhandlingen i Høyesterett varte i en og en
halv dag. Rettskildesituasjonen i saken er ikke spesielt kompleks, og saken står som nevnt i
det vesentlige i samme stilling for Høyesterett som for lagmannsretten. Selv om det er
naturlig at saken forberedes grundig for Høyesterett, må det forventes at en god del av
arbeidet i tidligere instanser kan gjenbrukes, jf. HR‑2023‑1157-A avsnitt 53. På denne
bakgrunn mener jeg at samlet tidsbruk som kreves erstattet, er utenfor rammen av det som
kan anses som nødvendig og rimelig.
(77) Jeg er kommet til at nødvendige sakskostnader ut fra sakens art og kompleksitet passende
kan settes til 1 100 000 kroner inkludert merverdiavgift. Det tilsvarer om lag 170 timer
arbeid etter den gjennomsnittlige timesatsen som er oppgitt. Jeg har i vurderingen tatt
hensyn til at sakskostnadskravet også omfatter arbeid med enkelte prosessuelle spørsmål
under saksforberedelsen for Høyesterett.
(78) Etter tvisteloven § 20-6 første ledd skal sakskostnadsansvaret for partshjelperen
Celsa avgjøres særskilt, jf. § 20-1 tredje ledd. Celsa har samarbeidet nært med
Øijord & Aanes om gjennomføringen av saken og har lagt ned sammenfallende påstand.
Celsa må derfor etter mitt syn gjøres solidarisk ansvarlig for sakskostnadene,
jf. § 20-6 andre ledd. Det er heller ikke for Celsa grunnlag for å gjøre unntak fra
kostnadsansvaret.
(79) Jeg ser ikke grunn til å gjøre endringer i sakskostnadsavgjørelsene for tidligere instanser.
HR-2025-921-A, (sak nr. 24-159248SIV-HRET)

13
(80) Jeg stemmer for denne
D O M :
1. Anken forkastes.
2. I sakskostnader for Høyesterett betaler Øijord & Aanes AS og Celsa Armeringsstål
AS – én for begge og begge for én – til Helgeland Industriutvikling AS
1 100 000 – enmillionetthundretusen – kroner innen 2 – to – uker fra forkynnelsen
av denne dommen.
(81) Dommer Falch:
Særmerknad
(82) Jeg er i det vesentlige og resultatet enig med førstvoterende.
(83) Jeg er imidlertid ikke enig med ham i at den opplysningsplikten voldgiftsdommere er
pålagt i voldgiftsloven § 14 første ledd, er oppfylt allerede ved at dommeren gir
opplysninger av betydning for egen habilitet til den tingrettsdommeren som oppnevner
ham. Voldgiftsdommeren må etter min mening sørge for at opplysningene kommer frem til
partene i voldgiftssaken, slik det også står skrevet i Ot.prp. nr. 27 (2003–2004) side 93,
som førstvoterende har sitert fra.
(84) Formålet med § 14 første ledd er «å bidra til at forhold som kan danne grunnlag for protest
[mot en voldgiftsdommer] kommer frem så tidlig som mulig», se
Ot.prp. nr. 27 (2003–2004) side 53 og 55. Bestemmelsen blir derfor ikke effektiv hvis de
aktuelle opplysningene ikke kommer frem til partene, i praksis til deres
prosessfullmektiger. Mitt syn er at lovforarbeidene og lovformålet her må være
avgjørende, selv om ordlyden i § 14 første ledd første punktum er noe åpen. I praksis betyr
dette at dersom voldgiftsdommeren ikke er sikker på at alle partene fikk opplysningene før
oppnevning, må han selv gi dem til partene straks etter oppnevning.
(85) Dette innebærer at Jervell ikke oppfylte opplysningsplikten sin fordi han unnlot å sørge for
at partene i voldgiftssaken ble kjent med Wiersholms oppdrag for Celsa. Jeg trenger derfor
ikke ta stilling om han ga opplysningen til tingrettsdommeren. Hva gjelder betydningen av
dette pliktbruddet for habilitetsvurderingen, er jeg i det vesentlige enig med førstvoterende.
(86) Dommer Sæther: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende, dommer Sivertsen.
(87) Dommer Steinsvik: Likeså.
(88) Justitiarius Øie: Likeså.
HR-2025-921-A, (sak nr. 24-159248SIV-HRET)

14
(89) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
1. Anken forkastes.
2. I sakskostnader for Høyesterett betaler Øijord & Aanes AS og Celsa Armeringsstål
AS – én for begge og begge for én – til Helgeland Industriutvikling AS
1 100 000 – enmillionetthundretusen – kroner innen 2 – to – uker fra forkynnelsen
av denne dommen.
HR-2025-921-A, (sak nr. 24-159248SIV-HRET)