Sammendrag: Oftedal Broch, Lund, Stang Lund, Støle og AaslandA hadde siden november 2001 vært undergitt tvungent psykisk helsevern. Han begjærte seg utskrevet 14. august 2002. Dette ble nektet av kontrollkommisjonen 29. august 2002. A angrep avgjørelsen etter de spesielle reglene i tvistemålsloven kapittel 33, jf. blant annet § 478 om at saken skal påskyndes mest mulig. Han fikk ikke medhold i tingrett og lagmannsrett. Anke til Høyesterett over saksbehandling og rettsanvendelse ble nektet fremmet, men en anførsel om at tidsbruken i saken stred mot EMK artikkel 5 nr. 4 ble henvist til Høyesterett. Totalt var det gått 17 måneder fra begjæringen 14. august 2001 til kjennelsen i kjæremålsutvalget.Artikkel 5 nr. 4 gir enhver som blir frarøvet sin frihet, rett til å få lovligheten av frihetsberøvelsen raskt avgjort av en domstol. Høyesterett fant at bestemmelsen ikke kan forstås slik at brudd på tidskravet medfører at en ellers lovlig frihetsberøvelse dermed blir ulovlig. Men da kunne heller ikke spørsmålet om tidsbruken var i samsvar med konvensjonen, avgjøres i saken. Hensynet til rask behandling tilsa en snever fortolkning av hvilke krav som kan fremmes i sak om kontroll med frihetstap. En dommer mente den krenkede måtte ha krav på at spørsmålet om konvensjonsbrudd ble behandlet så lenge anførselen ikke var klart uholdbar. Høyesteretts flertall understreket betydningen av at saker om kontroll med frihetstap behandles med nødvendig hurtighet, og fremholdt at ved behov kunne ankedomstolen foreta en vurdering av tidsbruken i domspremissene. I nærværende sak var spørsmålet om tidsbruken prosedert fullt ut. Høyesterett bemerket at dersom det skjer uunngåelige forsinkelser i en sak etter kapittel 33, må den resterende saksbehandling søkes ytterligere påskyndet, og påpekte dessuten følgende forhold: Ved Stavanger tingrett ble generelt samtlige dommere erklært inhabile i saker som gjaldt vedtak i kontrollkommisjoner for det psykiske helsevern. Fylkesmannen oppnevnte så settedommer fra et annet embete. Grunnen var at tre av tingrettens dommere var formenn for slike kontrollkommisjoner. Etter Høyesteretts mening var det en uheldig organisering i domstolen når en gruppe saker som skulle behandles særlig raskt, ble gjenstand for en slik gjennomgående forsinkelse. I tingretten tok det 7 uker fra hovedforhandlingen til dom ble avsagt. Dette var uakseptabelt. Høyesterett anså etter dette at det var skjedd brudd på artikkel 5 nr. 4.

NORGES HØYESTERETT
Den 1. april 2004 avsa Høyesterett dom i
HR-2004-00655-A, (sak nr. 2004/56), sivil sak, anke,
A (advokat Sigurd Rønningen – til prøve)
mot
Staten v/Helsedepartementet (Regjeringsadvokaten
v/advokat Erlend Haaskjold)
S T E M M E G I V N I N G :
(1) Dommer Oftedal Broch: Saken gjelder spørsmålet om behandlingstid ved krav om
opphør av tvungent psykisk helsevern, jf. Den europeiske menneskerettskonvensjon
(EMK) artikkel 5 nr. 4 og tvistemålsloven § 478.
(2) A er født 00.00.1977 i X. Han kom til Norge 14 år gammel og har siden bodd her. A har
siden 28. november 2001 vært undergitt tvungent psykisk helsevern, og har også før dette
vært innlagt ved Y psykiatriske sjukehus en rekke ganger, første gang 14. mars. Han har
diagnosen paranoid schizofreni.
(3) A begjærte 14. august 2002 ved sin advokat opphør av tvungent psykisk helsevern.
Kontrollkommisjonen for psykisk helsevern i Y nektet ved vedtak 29. august å ta
begjæringen til følge. Kommisjonen fant at vilkårene for fortsatt tvangsbehandling var til
stede etter psykisk helsevernloven § 3-3 første ledd bokstav a). A led av en alvorlig
sinnslidelse, og utskrivning ville vesentlig forverre hans tilstand.
(4) A brakte ved stevning 30. september 2002 kontrollkommisjonens vedtak inn for
Stavanger tingrett, jf. psykisk helsevernloven § 7-1, med påstand om at
kontrollkommisjonens vedtak ble kjent ugyldig og at A ikke lenger kunne underkastes
tvungent psykisk helsevern. Ved tingrettens dom 31. mars 2003 ble staten frifunnet.
(5) A erklærte anke, primært direkte til Høyesterett, subsidiært til Gulating lagmannsrett.
Anken ble ved en feil ikke avsendt fra prosessfullmektigens kontor. Dette ble oppdaget
9. mai 2003, sju dager etter ankefristens utløp. Prosessfullmektigen begjærte oppreisning,
som ble tatt til følge av tingretten 2. juni 2003. Høyesteretts kjæremålsutvalg nektet

2
27. juni direkte anke. Anken ble deretter sendt Gulating lagmannsrett, men av ukjente
grunner kom den først til lagmannsretten 25. august.
(6) Lagmannsretten avsa dom 13. november 2003, der tingrettens dom ble stadfestet. Som
tingretten fant lagmannsretten at vilkårene for fortsatt tvangsbehandling var til stede. En
anførsel om at tidsbruken i saken stred mot EMK artikkel 5 nr. 4 tok retten ikke
standpunkt til, idet et eventuelt brudd ikke i seg selv ville medføre at tvangsinngrepet
måtte avsluttes.
(7) A anket til Høyesterett. I anken ble det gjort gjeldende at tidsforbruket i saken stred mot
kravet om rask avgjørelse i frihetsberøvelsessaker, jf. EMK artikkel 5 nr. 4 og
tvistemålsloven § 478 første punktum. Konsekvensen av bruddet på EMK måtte være at
tvungent psykisk helsevern opphørte. Det ble også anket over lagmannsrettens
saksbehandling – ufullstendige domsgrunner – og rettsanvendelsen.
(8) Ved kjæremålsutvalgets kjennelse 21. januar 2004 ble anken henvist til Høyesterett for så
vidt gjaldt spørsmålet om den samlede tidsbruk i saken innebar krenkelse av EMK. For
øvrig ble anken nektet fremmet etter tvistemålsloven § 373 tredje ledd nr. 1. På dette
tidspunkt ble det altså rettskraftig fastslått at det ikke forelå grunnlag for utskrivning etter
psykisk helsevernloven.
(9) Saken står med hensyn til faktum i samme stilling som for lagmannsretten, men er rettslig
begrenset til å gjelde forhold omkring tidsbruken i saken.
(10) Den ankende part, A, gjør sammenfatningsvis gjeldende:
(11) Det foreligger brudd på bestemmelsen i EMK artikkel 5 nr. 4. I saken er det samlet gått
sytten måneder fra begjæringen ble fremsatt overfor kontrollkommisjonen til Høyesteretts
kjæremålsutvalg nektet fremmet den materielle delen av anken.
(12) Det anføres at det på følgende stadier i prosessen har medgått for lang tid:
– Sorenskriveren i Stavanger tingrett avsa 1. oktober 2002 kjennelse der alle
tingrettens dommere ble erklært inhabile i saken, noe som er fast praksis i
tingretten i denne type saker. Grunnlaget var at tre dommere i Stavanger tingrett
var formenn for kontrollkommisjoner tilknyttet Y psykiatriske sjukehus. Det
anføres at denne praksis er for streng. Dessuten foreligger det en uheldig
organisering av domstolen i forhold til en sakstype som må behandles med
nødvendig hurtighet på ethvert trinn.
– Tingretten, som var satt med fagdommer og to fagkyndige meddommere, brukte
sju uker fra hovedforhandlingen var avholdt til dommen ble avsagt.
– Med den lange behandlingstid allerede ved avsigelsen av tingrettens dom var det
en feil ikke å tillate direkte anke til Høyesterett.
– Det tok to måneder fra kjæremålsutvalgets nektelse til saken kom til Gulating
lagmannsrett som ankedomstol. Årsaken synes å være feilforsendelser kombinert
med liggetid i sommerferie.
– Saken er blitt behandlet som en vanlig sivil sak i systemet, således ga
lagmannsretten 21 dagers frist etter tvistemålsloven § 375.

3
– Berammelsestiden i lagmannsretten – to måneder fra saken kom inn til
hovedforhandling – og deretter sytten dager fra hovedforhandling til dom forelå,
er for lang tid.
– Den lange totale behandlingstid har hindret A i å få prøvet frihetsberøvelsen "med
jevne mellomrom", slik domspraksis etter EMK krever.
(13) Følgen av bruddet på artikkel 5 nr. 4 er at frihetsberøvelsen anses ulovlig og at A må
utskrives. Det avgjørende argument for å tolke bestemmelsen slik, er at det må finnes et
effektivt sanksjonsmiddel i forhold til regelbrudd som knytter seg til vedtak om
frihetsberøvelse.
(14) Den ankende part, A, har nedlagt slik påstand:
"A kan ikke lenger underlegges tvungent psykisk helsevern."
(15) Ankemotparten, staten v/Helsedepartementet, har sammenfatningsvis gjort gjeldende:
(16) Prinsipalt anføres at så lenge de materielle vilkår for tvungent psykisk helsevern
foreligger, har pasienten ikke rett til utskrivning selv om det foreligger brudd på EMK
artikkel 5 nr. 4.
(17) Videre gjøres gjeldende at det ikke er prosessuell adgang til å behandle spørsmål om
brudd på artikkel 5 nr. 4 når hovedkravet fremmes etter de særlige prosessreglene i
tvistemålslovens kapittel 33. Saken skal da behandles raskt, retten er ikke bundet av
partenes påstander og anførsler, og retten prøver alle sider av saken etter forholdene på
domstidspunktet. Særreglene tilsier at det utelukkende er det administrative
tvangsinngrepet som er gjenstand for prøvelse. En utvidelse av saken til andre spørsmål
enn lovligheten av inngrepet ville motvirke hensynet til den raskest mulige
saksbehandling.
(18) Subsidiært hevder staten at det ikke foreligger brudd på EMK. Saken er behandlet av til
sammen fire instanser. Det blir for unyansert å vurdere hele tidsbruken samlet. Hver
instans må sees separat. Domstolbehandlingen skjer ut fra forholdene på domstidspunktet
i hver instans. Det skjer altså snarere en ny behandling av saken enn en overprøving av
det opprinnelige kommisjonsvedtaket.
(19) Behandlingen i kontrollkommisjonen skjedde 15 dager etter begjæringen, og tilfredsstiller
klart kravet i artikkel 5 nr. 4.
(20) Staten innrømmer at ordningen som medførte inhabilitet for samtlige dommere ved
Stavanger tingrett, var en uheldig organisering. Likeledes var det uheldig at det tok sju
uker fra hovedforhandling til dom forelå.
(21) Det må generelt tas hensyn til at en full ny prøvelse tar mer tid enn eksempelvis en anke
under et annet rettssystem, som kanskje er begrenset til en kontroll med saksbehandlingen
og lovtolkningen basert på dokumentgjennomgang.
(22) Det norske klagesystemet må vurderes i sammenheng. En tvangsinnlagt pasient har flere
muligheter. Kontrollkommisjonen og de etterfølgende rettsinstanser må sees enkeltvis på
grunn av den fulle prøving saken får. I tillegg kan pasienten klage på ny til

4
kontrollkommisjonen når seks måneder er gått, jf. psykisk helsevernloven § 6-4 åttende
ledd. Denne regel praktiseres slik at retten til ny vurdering foreligger selv om
domstolbehandling av et tidligere kommisjonsvedtak fremdeles pågår. Dermed kan
konvensjonsstrid vanskelig tenkes så lenge behandlingen i kontrollkommisjonen er så
rask som i vårt tilfelle.
(23) Staten har nedlagt slik påstand:
"Staten v/Helsedepartementet frifinnes."
(24) Mitt syn på saken:
(25) Det spørsmål som foreligger for Høyesterett, begrenser seg til om behandlingen av As
begjæring om utskrivning tilfredsstiller kravet til rask avgjørelse slik det følger av EMK
artikkel 5 nr. 4, jf. nr. 1 e). Bestemmelsene lyder slik:
"1. Enhver har rett til personlig frihet og sikkerhet. Ingen må bli berøvet sin
frihet unntatt i følgende tilfelle og i samsvar med en framgangsmåte
foreskrevet ved lov:
….
e. lovlig frihetsberøvelse av personer for å hindre spredning av
smittsomme sykdommer, av sinnslidende, alkoholister, narkomane
eller løsgjengere;
….
4. Enhver som er pågrepet eller berøvet sin frihet, skal ha rett til å anlegge sak
slik at lovligheten av frihetsberøvelsen raskt skal bli avgjort av en domstol, og
at hans løslatelse blir beordret dersom frihetsberøvelsen er ulovlig."
(26) Staten har reist den prosessuelle innvending at en sak som er anlagt etter tvistemålsloven
kapittel 33 må begrenses i overensstemmelse med ordlyden i tvistemålsloven § 474 til
spørsmål om "overprøving av administrative vedtak om frihetstap eller andre
administrative tvangsinngrep", jf. psykisk helsevernloven § 7-1, som blant annet
bestemmer at ”kontrollkommisjonens vedtak i sak om … opprettholdelse av tvungent
psykisk helsevern" kan bringes inn for retten og behandles etter tvistemålsloven
kapittel 33.
(27) Det er åpenbart at dersom brudd på EMK artikkel 5 nr. 4 fører til at vedtaket om å nekte
utskrivning blir ugyldig, må spørsmålet falle inn under saken etter kapittel 33. Jeg finner
imidlertid ikke grunnlag for en slik rettsvirkning av bestemmelsen, som verken følger av
tvistemålsloven eller av ordlyden i artikkel 5 nr. 4. En utskrivning vil også være en helt
inadekvat konsekvens av at prøvingskontrollen har tatt for lang tid, så lenge de materielle
vilkårene for frihetsberøvelse er oppfylt. Når dette er situasjonen, kan jeg heller ikke se at
å nekte utskrivning er i strid med formålet bak artikkel 5, som er å hindre vilkårlige
frihetsberøvelser, jf. dom av Den europeiske menneskerettsdomstol (EMD) 21. februar
1990 i saken van der Leer mot Nederland i avsnitt 22 med videre henvisninger. At den
ankende part utvilsomt har rett i at utskrivning vil være et effektivt middel til å håndheve
artikkel 5 nr. 4, kan på denne bakgrunn ikke tillegges vekt.
(28) Men selv om brudd på artikkel 5 nr. 4 etter dette ikke fremstår som del av
gyldighetsspørsmålet, må det avgjøres om det er adgang til å fremme påstand om
konvensjonsbrudd i en sak etter den spesielle prosessordningen i tvistemålsloven kapittel
33. Argumentet for å tillate kravet reist i tilknytning til saken om prøving av det

5
administrative vedtaket, er at dette for saksøker er åpenbart praktisk, og kanskje den
eneste reelle mulighet til å få spørsmålet om brudd på konvensjonen avgjort.
Motargumentet er at dersom kravet om rask behandling av kontrollen med administrative
vedtak om frihetstap skal kunne gjennomføres, må begrepet forstås snevert og sidekrav
avvises. Slik er bestemmelsen oppfattet i praksis, jf. Rt. 1994 side 1340 og også i teorien,
se Schei, Tvistemålsloven bind II annen utgave side 1198. Jeg mener det ikke er grunn til
å revurdere dette standpunkt. Spørsmålet om EMKs krav til tempo i behandlingen er
overtrådt, kan være komplisert, og det er vanskelig å få oversikt over rettsbildet. Dette
gjelder ikke minst for de underordnede domstolene, som ofte ikke får saken presentert så
godt som tilfellet regelmessig er for Høyesterett. Dersom parten skulle ha rett til å kreve
at det ble tatt standpunkt til konvensjonsbrudd under prøving av forvaltningsvedtak etter
kapittel 33, ville utvilsomt avgjørelsen kunne bli tyngre og tidsforbruket øke. Det er
frihetsberøvelsen som medfører at disse sakene skal behandles særlig raskt, og dermed
trenger andre saker tilbake i køen. De særlige behandlingsreglene bør derfor være
begrenset til prøving av frihetsberøvelsen. Mitt syn innebærer at et krav om å få konstatert
konvensjonsbrudd må henvises til sivilt søksmål i vanlige former. Det er adgang til å få
slik fastsettelsesdom, jf. Rt. 2003 side 301.
(29) Min konklusjon er etter dette for det første at så lenge det er på det rene at de materielle
vilkår for tvungent psykisk helsevern foreligger, påvirker det ikke innleggelsesvedtakets
gyldighet om artikkel 5 nr. 4 er krenket. For det annet vil det da ikke være adgang til å
kreve spørsmålet om konvensjonsbrudd avgjort under en sak etter tvistemålsloven kapittel
33. Jeg er således enig med lagmannsretten i at det ikke var nødvendig å ta standpunkt til
dette spørsmål. Det følger av det jeg nå har sagt, at den ankende parts krav ikke kan vinne
frem.
(30) Jeg finner likevel grunn til å understreke at kravet på hurtig behandling ved den rettslige
kontrollen av administrative vedtak om frihetsberøvelse, slik det fremgår både av EMK
artikkel 5 nr. 4 og av tvistemålsloven § 478 første punktum, må anses å være av sentral
betydning. Det kan nok se ut til at domstolene ikke alltid har vært tilstrekkelig
oppmerksomme på dette. Dersom en ankedomstol mener det er grunnlag for å konstatere
at det har funnet sted brudd på artikkel 5 nr. 4 under den tidligere behandlingen av en sak
etter tvistemålsloven kapittel 33, vil det kunne være grunn til å la dette komme til uttrykk
i rettens bemerkninger, selv om altså den private part ikke vil ha krav på at retten tar
standpunkt.
(31) Jeg går etter dette over til å knytte noen bemerkninger til den konkrete tidsbruk i vår sak.
Forholdet til EMK artikkel 5 nr. 4 er fra begge sider prosedert fullt ut, og jeg finner det
naturlig å gi uttrykk for synspunkter også på dette.
(32) Ankende parts hovedanførsel knytter seg til den totale medgåtte tid på ca. sytten måneder
frem til kjennelsen fra Høyesteretts kjæremålsutvalg forelå. Selv om dette er et betydelig
tidsrom i en sak der avgjørelsen skal treffes raskt, er EMDs metode likevel å vurdere de
konkrete omstendigheter bak tidsbruken.
(33) Med hensyn til hva som skal vurderes i saken, har staten pekt på særreglene som følger av
tvistemålsloven kapittel 33, og særlig § 482, hvoretter retten foretar en full prøving av alle
sider av saken slik den står på domstidspunktet. Staten har hevdet at dette innebærer at
behandlingen innen hver instans må sees som en ny prøving av saken, ikke som noen
regulær anke. Jeg kan ikke helt dele dette syn. Det vil være tilfeller der karakteren av

6
ankebehandling er dominerende, for eksempel der kontrollkommisjonens lovtolkning er
angrepet. I slike tilfeller er det klart at den tvangsinnlagte pasient vil ha betydelig behov
for en rask ankebehandling. Etter EMDs praksis kreves ikke noe ankesystem etter artikkel
5 nr. 4, men dersom det er ankeadgang, gjelder kravet til rask avgjørelse også for
ankeinstansen, jf. dom 23. november 1993 i saken Navarra mot Frankrike, avsnitt 28. En
annen sak er at både den omfattende kompetanse som domstolene har i disse sakene etter
norsk rett og det at det dreier seg om inntil fire instanser, alle med full kompetanse, må få
innvirkning på hva som innen vår prosessordning er akseptabel tidsbruk.
(34) Jeg skal kort kommentere saksbehandlingen gjennom de ulike instanser, og begynner med
kontrollkommisjonen. Det første spørsmål er om kontrollkommisjonen er å anse som en
domstol i den forstand begrepet brukes i artikkel 5 nr. 4. Etter EMDs praksis er det ikke
nødvendig at avgjørelsesorganet er en del av de alminnelige domstoler, se dom 2. mars
1987 i saken Weeks mot Storbritannia. Avgjørende er at organet er uavhengig og treffer
sine avgjørelser på bakgrunn av "judisielle prinsipper". I Rt. 2001 side 1123 har
Høyesterett lagt til grunn at kontrollkommisjonen tilfredsstiller kravene til en domstol i
artikkel 6 nr. 1. Dette må være avgjørende også i forhold til artikkel 5 nr. 4.
(35) Begjæringen om utskrivning er datert 14. august 2002. Kontrollkommisjonens vedtak er
av 29. august. Kravet til rask saksbehandling er her klart oppfylt. Etter psykisk
helsevernloven § 6-4 sjette ledd skal vedtak treffes "om mulig" innen to uker.
(36) Ved behandlingen i Stavanger tingrett er det to forhold å kommentere. Som tidligere
nevnt var fast praksis i saker om prøving av kontrollkommisjonens vedtak at alle
dommerne ble ansett inhabile i saken. Årsaken var at tre av domstolens dommere var
formenn for kontrollkommisjoner tilknyttet Y psykiatriske sjukehus. Selv om kjennelsen
om inhabilitet ble avsagt samme dag som stevningen kom inn, tok det tre uker før
settedommer fra en annen domstol ble oppnevnt av fylkesmannen. Det må anses som en
uheldig organisering at nettopp saker som skal behandles med hurtighet, blir gjenstand for
en systematisk forsinkelse på denne måten. At saken behandles av en dommer fra et annet
embete, kan også lett føre til ytterligere forsinkelser, for eksempel ved
dokumentforsendelser. Ca. to og en halv måned etter at settedommer var oppnevnt, ble
hovedforhandling holdt 11. februar 2003. Tidsrommet inkluderer også en omberammelse
på grunn av sykdom, og må anses akseptabel. Retten besto av fagdommer og to
fagkyndige meddommere. Det gikk så sju uker før dom var skrevet. Dette er uakseptabelt,
ganske spesielt i en sak etter tvistemålsloven kapittel 33.
(37) As prosessfullmektig forsøkte anke direkte til Høyesterett blant annet ut fra den tid som
allerede var gått og med referanse til EMK artikkel 5 nr. 4. Tiden som medgikk til å
behandle denne søknaden, bør den ankende part langt på vei selv ta ansvaret for. Det
ligger verken i vår prosessordning eller i EMK at Høyesterett, for å redde en rask
saksbehandling, må samtykke i direkte anke der saken for øvrig ikke tilsier dette.
(38) To uheldige forhold kom ytterligere til på denne tid: Anken over tingrettens dom ble
forlagt ved kontoret til As prosessfullmektig og først funnet etter ankefristens utløp. Dette
foranlediget søknad om oppreisning for fristoversittelse. Fra opprinnelig anke datert 3.
april til kjennelsen som ga oppreisning, gikk det to måneder. Etter ytterligere drøyt tre
uker nektet Høyesteretts kjæremålsutvalg direkte anke. Så inntraff en ny feil. Sakens
dokumenter skulle nå fra Høyesteretts kjæremålsutvalg til Gulating lagmannsrett. Der er

7
saken først registrert innkommet 25. august, to måneder senere. Feilsendelse og
ferieavvikling synes å være årsaker.
(39) Fra saken ble registrert ved lagmannsretten, gikk det to måneder til ankeforhandling ble
avholdt 27. oktober 2003. Også i lagmannsretten tok det imidlertid en del tid før dommen
forelå – 17 dager.
(40) Ved den videre behandling er det lite å bemerke, bortsett fra at lagmannsrettens
tilsynelatende rutinemessige fastsettelse av frist på 21 dager etter tvistemålsloven § 375
passer dårlig med regelen i lovens § 478. Ankeforberedelsene i lagmannsretten tok seks
uker. Saken kom inn til Høyesteretts kjæremålsutvalg 12. januar 2004 og ble avgjort ni
dager senere.
(41) A har anført at den lange domstolbehandlingen har fratatt ham retten til å få prøvet
frihetsberøvelsen med jevne mellomrom, slik EMD har fastsatt. Dette er det ikke
grunnlag for. Jeg viser til statens anførsler i tilknytning til psykisk helsevernloven § 6-4
åttende ledd.
(42) Denne gjennomgang viser at ca. tre måneder av totalt tidsforbruk må den ankende part
selv bære et ansvar for. Dessuten er det skjedd feil som ikke kan tilskrives noen, men som
man må forsøke å kompensere med særlig rask behandling i ettertid. To forhold fremtrer
særlig klart som unødige forsinkelser. Organiseringen ved Stavanger tingrett medførte en
systematisk bruk av settedommer i en gruppe saker som skal behandles med hurtighet.
Den perioden på sju uker som deretter gikk mellom hovedforhandling og domsavsigelse,
er klart uakseptabel. For dette forhold viser jeg til EMDs dom 29. august 1990 i saken E
mot Norge, der det tok tre uker å skrive dommen, noe EMD anså ikke å være en ”rask
avgjørelse” etter artikkel 5 nr. 4 (avsnitt 66).
(43) Ut fra gjennomgangen av tidsbruken i saken - og selv om det ikke har betydning for
resultatet - finner jeg etter dette at det foreligger brudd på bestemmelsen om rask
avgjørelse i EMK artikkel 5 nr. 4. Jeg tilføyer at jeg ikke ville ha funnet at
konvensjonsbruddet burde gi grunnlag for å tilkjenne oppreisning, og økonomisk tap er
ikke lidt.
(44) Jeg stemmer for denne
D O M :
Staten v/Helsedepartementet frifinnes.

8
(45) Dommer Lund: Jeg er enig med førstvoterende i resultatet og i hans syn på spørsmålet
om tidsforbruket i saken er i strid med EMK artikkel 5 nr. 4. Jeg ser det imidlertid slik at
når tidsforbruket i en sak som omfattes av tvistemålsloven kapittel 33 er uakseptabelt, vil
den krenkedes rett til effektivt rettsmiddel etter EMK artikkel 13 normalt bare kunne
oppfylles ved at spørsmålet tas opp i denne saken. Å tenke seg at alvorlig sinnslidende
eller andre ressurssvake personer skal kunne anlegge ny sak med sikte på dette, er etter
min oppfatning virkelighetsfjernt. Det bør være opp til dem selv å avgjøre om de er tjent
med de komplikasjoner som følger av at spørsmålet om tidsforbruk tas opp under saken.
Jeg er enig i at det ikke kan være nødvendig som effektivt rettsmiddel mot krenkelsen at
dette kommer til uttrykk i en domsslutning. Det må være tilstrekkelig at det utvetydig slås
fast i premissene. Mitt syn innebærer at den krenkede må ha krav på at spørsmålet
behandles så lenge anførselen ikke er klart uholdbar.
Dommer Stang Lund: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende, dommer Oftedal Broch.
Dommer Støle: Likeså.
Dommer Aasland: Likeså.
Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
Staten v/Helsedepartementet frifinnes.