Sammendrag: Coward, Kaasen, Tønder, Lund og justitiarius ScheiNormarc begjærte sikring av bevis - datalagret materiale - hos konkurrenten Norwegian SM, på grunn av mistanke om at tidligere ansatte hadde kopiert og tatt med seg datalagret materiale. Tingretten tok i første omgang begjæringen til følge, og bevissikringen ble gjennomført. Men etter muntlige forhandlinger opphevet tingretten den tidligere kjennelsen, fordi den kom til at krav til spesifisering av begjæringen ikke var oppfylt.Normarc påkjærte til lagmannsretten, og satte der også frem subsidiære påstander, med sikte på å spesifisere begjæringen. Lagmannsretten la til grunn at det må gjelde samme krav til spesifisering som ved plikten til å legge frem dokumentbevis etter § 253, og at den opprinnelige begjæringen ikke oppfylte kravet. Videre mente retten at kravet til spesifisering må være oppfylt før namsmannen foretar bevissikring, og tok derfor ikke stilling til om de subsidiære påstandene tilfredsstilte spesifiseringskravet. Normarc påkjærte kjennelsen til Høyesteretts kjæremålsutvalg, og saken ble henvist til behandling i avdeling. Høyesterett kom til at lagmannsrettens kjennelse måtte oppheves fordi retten hadde tolket loven uriktig når den la til grunn at det var for sent å spesifisere begjæringen i de subsidiære påstandene for lagmannsretten. Det var da ikke nødvendig for Høyesterett å ta stilling til hvor strengt kravet til spesifisering er, men spørsmålet ble kommentert noe. Det ble gitt uttrykk for at det ikke er riktig uten videre å stille de samme kravene ved begjæring om bevissikring etter § 271 a som ved begjæring om innsyn etter § 253. Både formålet med henholdsvis begjæring om bevissikring og begjæring om innsyn, og praktiske hensyn må få betydning for hvor strengt spesifiseringskravet stilles. Hva det etter den innledende sikringen skal gis innsyn i, må bestemmes som ledd i den etterfølgende kontradiktoriske behandlingen. Her vil kravet til spesifisering i noen grad skjerpes, men likevel slik at momenter i den nærmere vurderingen blant annet vil være i hvilken grad spesifisering er mulig, og hvor nærliggende det er at det foreligger bevismateriale som det er grunn til å sikre.

NORGES HØYESTERETT
Den 23. mai 2006 avsa Høyesterett kjennelse i
HR-2006-00867-A, (sak nr. 2006/90), sivil sak, kjæremål,
Normarc Flight Inspection Systems AS (advokat Harald Hjort)
mot
Norwegian Special Mission AS (advokat Yngve von Ahnen – til prøve)
S T E M M E G I V N I N G :
(1) Dommer Coward: Saken gjelder kravene til spesifisering når det blir begjært sikring av
bevis etter tvistemålsloven § 271 a.
(2) Konkret gjelder saken en begjæring fra Normarc Flight Inspection System AS – i det
følgende stort sett kalt Normarc – om bevissikring av datalagret materiale hos
konkurrenten Norwegian Special Mission AS – i det følgende stort sett kalt
Norwegian SM. Normarc utvikler, produserer og selger produkter for kalibrering og
kontroll av innflygningsinstrumenter til flyplasser, og tilbyr dessuten vedlikehold og
oppgradering av tidligere leverte produkter. Normarcs produkter er utviklet over mange
år. Sommeren 2003 ble alle de ansatte permittert 50 prosent fordi selskapet ikke hadde
noen ordretilgang.
(3) I august 2003 ble Norwegian SM stiftet. Stifterne var to tidligere ansatte hos Normarc og
dessuten selskapet Sundt AS. Høsten 2003 ansatte Norwegian SM elleve nye
medarbeidere som alle tidligere hadde vært ansatt hos Normarc. Norwegian SMs
virksomhet omfatter samme type produkter som Normarcs, slik at de to selskapene
konkurrerer på det samme markedet.
(4) Normarc fikk etter hvert mistanke om at én eller flere ansatte i Norwegian SM hadde
kopiert og tatt med seg fra Normarc datalagret materiale. Ibas AS ble engasjert av
Normarc til en analyse av om materiale fra Normarc var blitt kopiert. Etter at
Ibasrapporter tydet på at dette var tilfellet, satte Normarc 2. september 2004 frem
begjæring til Oslo tingrett om bevissikring hos Norwegian SM etter tvistemålsloven § 271

2
a, det vil si uten at Norwegian SM ble varslet før gjennomføringen. Etter påstanden skulle
bevissikringen foretas ”hos Norwegian Special Mission AS, Dronningen 1, 0287 Oslo, og
i selskapets kontorer på Gardermoen flyplass”. Tingretten tok begjæringen til følge i
kjennelse 13. september 2004, der slutningen lyder slik:
”1. Det foretas bevissikring hos Norwegian Special Mission AS.
2. Gjennomføringen av bevissikringen skjer ved bistand av namsmannen og slik
at Norwegian Special Mission AS pålegges å gi namsmannen med medhjelpere
tilgang til sine lokaler i Dronningen 1. 0287 Oslo, og i selskapets lokaler på
Gardermoen flyplass for å speilkopiere alt materiale på selskapets servere,
Cder, tapes og andre lagringsmidler, på arbeidsstasjonene til Tom Sverstad,
Erik Tøgersen, Jostein Trones og Erling Grønbeck, samt alle backupfiler fra
august 2003 til august 2004.
Norwegian Special Mission AS pålegges å stille sin it, og/eller
nettverksansvarlige til rådighet for å assistere ved kopieringen.
Det kopierte materiale registreres og deponeres hos namsmannen. Normarc
Flight Inspection Systems AS gis ikke tilgang til materialet før avgjørelsen er
endelig.
3. Norwegian Special Mission AS betaler kr 40 840,- som inkluderer
rettsgebyret, i saksomkostninger til Normarc Flight Inspection Systems AS
innen 2 – to – uker etter forkynnelse av denne kjennelse.
4. Partene og enhver annen som rammes kan ved henvendelse til Oslo tingrett,
Postboks 8032 Dep, 0030 Oslo, innen 14 – fjorten – dager fra forkynnelsen av
kjennelsen, begjære etterfølgende muntlig forhandling.”
(5) Namsmannen gjennomførte bevissikringen hos Norwegian SM ved at alt datamaterialet i
lokalet på Gardermoen som var omfattet av kjennelsen, ble speilkopiert. Speilkopiering
går kort forklart ut på å bruke et spesielt utviklet dataprogram til å kopiere alle data som
finnes på ett medium, over på et annet medium. Et medium brukes da om en hvilken som
helst bærer av digital informasjon, for eksempel en harddisk, en diskett, en CD-ROM
eller en mobiltelefon. – Det speilkopierte materialet blir fortsatt oppbevart hos
namsmannen.
(6) Norwegian SM satte 29. september 2004 frem begjæring om muntlig forhandling etter
tvistemålsloven § 271 a første ledd. I januar 2005 tok Normarc ut stevning mot
Norwegian SM og fem ansatte der for brudd på markedsførings- og åndsverksloven, med
krav om pålegg om å levere tilbake og stanse all ulovlig bruk av materiale som tilhører
Normarc, og om erstatning. Tingretten opphevet i kjennelse 11. februar 2005 den tidligere
kjennelsen om bevissikring. Slutningen lyder slik:
”1. Oslo tingretts kjennelse av 13. september 2004 oppheves og det kopierte
materialet tilbakeleveres til Norwegian Special Mission AS.
2. Normarc Flight Inspection Systems AS frifinnes for kravet om erstatning.
3. Hver av partene dekker sine egne omkostninger.”
(7) Tingretten mente at det var fare for bevisforspillelse hvis materialet ikke ble sikret, og at
både praktiske hensyn og hensynet til et materielt riktig resultat i den underliggende
tvisten kunne tale for å opprettholde speilkopieringen med sikte på videre søk. Men

3
tingretten mente at opprettholdelse av bevissikringen ville innebære at det ikke ble stilt
noe krav til spesifisering, og at det ikke er rettslig adgang til slik uspesifisert bevissikring.
(8) Normarc påkjærte kjennelsen til Borgarting lagmannsrett og begjærte oppsettende
virkning av kjæremålet, noe som ble gitt. For lagmannsretten fremsatte Normarc også en
subsidiær og en atter subsidiær påstand, med sikte på å spesifisere kravet om bevissikring.
Lagmannsretten stadfestet tingrettens kjennelse i kjennelse 29. november 2005, der
slutningen lyder slik:
”1. Tingrettens kjennelse av 11. februar 2005 stadfestes.
2. I saksomkostninger for lagmannsretten betaler Normarc Flight Inspection
Systems AS til Norwegian Special Mission AS kr. 140 000 –
hundreogførtitusen – med tillegg av renter etter forsinkelsesrenteloven § 3
første ledd, første punktum, innen 2 – to – uker fra forkynnelse av denne
kjennelsen.”
(9) Lagmannsretten la til grunn at det må gjelde et krav til spesifisering som vilkår for
bevissikring etter tvistemålsloven § 271 a, at dette kravet er det samme som ved plikten til
å legge frem dokumentbevis etter § 253, og at kravet ikke var oppfylt slik den
opprinnelige begjæringen var utformet. Lagmannsretten mente videre at kravet til
spesifisering må være oppfylt før namsmannen foretar bevissikring, og retten tok derfor
ikke stilling til om de subsidiære påstandene tilfredsstilte spesifiseringskravet.
(10) Normarc har påkjært lagmannsrettens kjennelse til Høyesteretts kjæremålsutvalg, og
lagmannsretten har gitt kjæremålet oppsettende virkning. Norwegian SM påkjærte
beslutningen om oppsettende virkning, men dette kjæremålet ble forkastet ved
kjæremålsutvalgets kjennelse 16. februar 2006.
(11) Normarcs kjæremål gjelder lagmannsrettens lovtolkning og saksbehandling.
Kjæremålsutvalget har besluttet at kjæremålssaken skal avgjøres av Høyesterett etter
reglene i lov 25. juni 1926 nr. 2 § 6 andre ledd, og justitiarius har bestemt at
partsforhandling skal skje etter reglene for ankesaker.
(12) Den kjærende part – Normarc Flight Inspection System AS – har i korte trekk anført:
(13) Lagmannsrettens lovtolkning er for det første uriktig når retten uttaler at kravet til
spesifisering i tvistemålsloven § 253 gielder fullt ut også etter § 271 a. Det må kreves en
viss spesifisering også ved begjæringer om bevissikring, men på et annet nivå enn når det
gjelder begjæringer om innsyn. Kravet til spesifisering må avpasses etter mulighetene for
å spesifisere, og reelle hensyn tilsier at kravet er vesentlig mindre strengt på
bevissikringsstadiet enn på innsynsstadiet. På bevissikringsstadiet er det dommeren som
er adressat for begjæringen – den skal gi dommeren grunnlag for å treffe en beslutning.
(14) Elektronisk lagret materiale er typisk flyktig, lett å slette og å kopiere, og det er et særlig
behov for bevissikring, med speilkopiering som en praktisk fremgangsmåte. Det følger av
alminnelige bevisbyrdeprinsipper at plikten til å foreta spesifisering må legges på den
parten som i praksis kan foreta slik spesifisering av materialet, det vil her si
Norwegian SM. Loven må tolkes slik at det er lavere, ikke høyere, terskel for bevissikring
jo mer massivt motpartens rettsbrudd fremstår som. Lagmannsrettens tolkning av
spesifiseringskravet tilfredsstiller ikke vilkårene om ”raske og effektive midlertidige

4
tiltak” i artikkel 50 i TRIPS-avtalen, som tvistemålsloven § 271 a bygger på. Ved den
etterfølgende sorteringen og tilretteleggingen av materialet kan man tenke seg at retten
sorterer, eller at det gjøres av andre. Det Normarc ber om, er en domstolledet granskning,
der det sikrete materialet blir gjennomgått av en sakkyndig.
(15) Det er for det andre uriktig lovtolkning når lagmannsretten mener at spesifisering må
være foretatt før namsmannens sikringsforretning. Det følger av alminnelige
prosessforutsetninger at en domstol skal forholde seg til faktum slik det er opplyst for
domstolen. Dette kommer også til uttrykk i tvangsfullbyrdelsesloven § 15-10, som
tvistemålsloven § 271 a viser til. At det er adgang til å supplere med bevis og anførsler i
kjæremålsomgangen, fremgår indirekte av tvistemålsloven § 401.
(16) Lagmannsrettens uriktige lovtolkning på dette punktet har ført til den
saksbehandlingsfeilen at retten ikke har vurdert om de subsidiære påstandene
tilfredsstiller kravet til spesifisering. Lagmannsretten har heller ikke vurdert alternative
løsninger som kunne ivareta bevissikringsbehovet, og som det ville ligge innenfor rettens
kompetanse å beslutte etter tvangsfullbyrdelsesloven § 15-10 annet ledd.
(17) Både tingretten og lagmannsretten har tolket loven feil, og det hensiktsmessige må være
at begges kjennelsene oppheves og saken henvises til fortsatt behandling i tingretten, som
behandler den underliggende saken, berammet til november i år.
(18) Normarc Flight Inspection System AS har lagt ned slik påstand:
”1. Borgarting lagmannsretts kjennelse av 30.11.2005 og Oslo tingretts kjennelse
av 11.02.2005 oppheves og saken hjemvises til fortsatt behandling i tingretten.
2. Normarc Flight Inspection Systems AS tilkjennes saksomkostninger for
lagmannsretten og Høyesterett, med lovens rente fra forfall til betaling skjer.”
(19) Kjæremålsmotparten – Norwegian Special Mission AS – har i korte trekk anført:
(20) Lagmannsretten har bygd på en riktig lovtolkning i sakens hovedspørsmål, og
kjennelsesgrunnene er ikke mangelfulle.
(21) Normarcs prinsipale påstand innebærer et ikke spesifisert, altomfattende generalbeslag,
som vil innebære et alvorlig brudd på den saksøktes rettssikkerhetsgarantier. Etter
tvistemålsloven § 271 a er det ”beviset” som skal sikres, og lagmannsretten har tolket
loven riktig når den har krevd en spesifisering av de bevisene man vil sikre.
Lovforarbeidene viser at de alminnelige krav til spesifisering gjelder, og det kan dermed
ikke kreves sikring av bevis som den saksøkte ikke vil ha plikt til å legge frem. Normarcs
syn ville innebære at Norwegian SM stilles dårligere enn om selskapet hadde hatt
konkurransemyndighetene som motpart.
(22) At et slikt spesifiseringskrav stilles i norsk rett, er klart ikke i strid med TRIPS-avtalen.
(23) Normarc forsøker å legge bevisbyrden over på Norwegian SM og snur prosessordningen
på hodet ved å hevde at Norwegian SM må spesifisere hva som ikke kan utleveres.
Normarc forsøker også å innføre en generell etterforskningshjemmel for private parter i
sivile saker. De alternative løsningene som er skissert av Normarc, innebærer en

5
domstolledet granskning av Norwegian SM, noe som er ukjent i norsk rett, og som ikke
kan ha vært lovgiverens hensikt med tvistemålsloven § 271 a.
(24) Lagmannsretten har også tolket loven riktig når den er kommet til at spesifiseringen av
hva som begjæres sikret, må være foretatt før namsmannen sikrer bevisene. De saksøkte
må vite hva de skal forsvare seg mot; ellers vil de i praksis alltid bli nødt til å kreve
muntlige forhandlinger. Etterfølgende forsøk på spesifisering kan altså ikke avhjelpe
mangelen, og det er derfor ikke noen feil at lagmannsretten ikke har drøftet om Normarcs
subsidiære påstander tilfredsstiller kravene til spesifisering.
(25) Hvis Høyesterett skulle komme til at lagmannsrettens kjennelse må oppheves, er det ikke
grunnlag for å oppheve også tingrettens kjennelse.
(26) Norwegian Special Mission AS har lagt ned slik påstand:
”1. Kjæremålet forkastes.
2. Norwegian Special Mission AS tilkjennes saksomkostninger for tingretten og
Høyesterett med tillegg av den alminnelige forsinkelsesrente etter
forsinkelsesrenteloven § 3 første ledd, første punktum fra 2 uker etter
forkynnelsen av Høyesteretts kjennelse til betaling skjer.”
(27) Mitt syn på saken
(28) Saken gjelder et kjæremål over lagmannsrettens avgjørelse av et kjæremål, og
Høyesteretts kompetanse er, på samme måte som kjæremålsutvalgets, begrenset etter
tvistemålsloven § 404 første ledd. Kjæremålet gjelder først og fremst lagmannsrettens
tolkning av tvistemålsloven § 271 a, noe Høyesterett kan prøve. Første ledd i denne
bestemmelsen lyder slik :
”Dersom det er grunn til å frykte for at varsel til motparten vil kunne hindre at beviset
sikres, kan retten treffe avgjørelse om at bevisopptak skal holdes før motparten varsles.
Verken motparten eller allmennheten skal gjøres kjent med saken inntil bevisopptaket
er holdt eller mer enn seks måneder har gått siden saken ble avsluttet. Den som har
fremsatt begjæringen, bør ikke gis tilgang til beviset før avgjørelsen er endelig, dersom
det kan være viktig for motparten å hindre det. Tvangsfullbyrdelsesloven § 15-10
gjelder tilsvarende. Fristen for å begjære muntlig forhandling er to uker fra avholdelsen
er meddelt.”
(29) Jeg ser først kort på bakgrunnen for tvistemålsloven § 271 a. Denne bestemmelsen om
bevisopptak uten varsel til motparten trådte i kraft 1. juli 2004. Den er et tillegg til de
alminnelige reglene om bevisopptak utenfor rettssak i kapittel 20 og må forstås på
bakgrunn av det, se Ot.prp. nr. 33 for 2003–2004 side 7.
(30) Det følger av tvistemålsloven § 267 at bevisopptak kan foretas utenfor rettssak når det er
grunn til å frykte for at bevis for kjensgjerninger av rettslig betydning ellers ville gå tapt,
eller at det ville bli særlig vanskelig å føre beviset. Videre følger det av § 271 første ledd
at de alminnelige reglene om bevisopptak utenfor hovedforhandling gjelder så langt de
passer. Etter § 270 andre ledd skal motparten, hvis motparten er kjent, høres før retten
treffer kjennelse om bevisopptak. Plikten gjelder ikke hvis det er ”fare ved ophold”. I
Rt. 2000 side 1261 kom Høyesteretts kjæremålsutvalg til at denne bestemmelsen ikke gir
adgang til bevisopptak uten varsel fordi man frykter for at den som sitter med beviset, kan
ødelegge det hvis begjæringen gjøres kjent. Lovgiveren kom til at bestemmelsen, med

6
denne tolkningen, ikke var tilstrekkelig til å oppfylle en forpliktelse etter TRIPS-avtalen –
Trade-Related Aspects of Intellectual Property Rights, en avtale som er en del av WTO-
avtalen som Norge ratifiserte 7. desember 1994, og som trådte i kraft 1. januar 1995. –
Selv om dette var bakgrunnen for å vedta § 271 a, og TRIPS-avtalen bare gjelder på
immaterialrettens område, er det på det rene at bestemmelsen gir en generell adgang til
bevisopptak utenfor rettssak uten varsel til motparten hvis vilkårene er oppfylt.
(31) Vår sak reiser to hovedspørsmål om tolkningen av tvistemålsloven § 271 a – hvilket krav
stiller bestemmelsen til spesifisering av det som skal bevissikres, og på hvilket tidspunkt
må spesifiseringen være gjort?
(32) Jeg er kommet til at lagmannsretten har bygd på en uriktig tolkning av loven når det
gjelder det siste av disse spørsmålene. Som det har gått frem, mener lagmannsretten at
spesifiseringen må foreligge før namsmannen sikrer bevisene, slik at Normarcs senere
spesifiseringer i de subsidiære påstandene for lagmansretten er uten betydning.
(33) Til støtte for denne forståelsen av loven har Norwegian SM vist til en uttalelse i
lovforarbeidene – Ot.prp. nr. 33 for 2003–2004 – der det heter at ”[e]tter at bevisopptaket
er gjennomført, kan motparten begjære etterfølgende muntlig forhandling til prøvelse av
om lovens vilkår for bevisopptak uten varsel til motparten, var oppfylt, jf. henvisningen
til tvangsfullbyrdelsesloven § 15-10 i fjerde punktum”. Det anføres at formen ”var”
oppfylt innebærer at det avgjørende er tidspunktet for sikringen av beviset. Jeg kan ikke
se at dette er holdbart; det er å legge for mye i fortidsformen, og det samsvarer dårlig
både med alminnelige rettergangsregler og mer spesielt med henvisningen i § 271 a til
tvangsfullbyrdelsesloven § 15-10. Der heter det nemlig i andre ledd at retten ”kan helt
eller delvis stadfeste, endre eller oppheve sin første beslutning”, og rettens adgang til å
”endre” den første beslutningen tyder på at innholdet av den opprinnelige begjæringen
ikke er det eneste avgjørende. Også i kjæremålsadgangen for lagmannsretten må det – ut
fra alminnelige regler – være adgang til å foreta en nærmere spesifisering eller
begrensning av begjæringen. Riktignok er det ved kjæremål ikke gitt slike lovregler om
adgangen til å endre påstanden som ved anke – tvistemålsloven §§ 366 til 368 – men det
er lagt til grunn at disse bestemmelsene gir veiledning, slik at endringer også i
kjæremålssaker kan gjøres innen rammen av saken, se Schei: Tvistemålsloven med
kommentarer, 2. utgave side 1076 og Skoghøy: Tvistemål, 2. utgave side 974.
(34) Når jeg etter dette er kommet til at lagmannsretten har tolket loven uriktig i spørsmålet
om når spesifisering må være foretatt, må kjennelsen oppheves, og det er ikke nødvendig
for meg å ta stilling til hva som nærmere ligger i kravet til spesifisering. Jeg ser det
likevel som naturlig å kommentere dette spørsmålet kort.
(35) Jeg nevner først at også Normarc er enig i at det gjelder et visst krav til spesifisering, og
at spørsmålet er hvor strengt kravet er. Lagmannsretten gir uttrykk for at kravet er det
samme som når det gjelder plikten etter tvistemålsloven § 253 til å gi innsyn i
dokumenter. Første ledd i denne bestemmelsen sier at ”[n]aar en part forlanger, at et
skriftlig bevis skal fremlægges, skal han saavidt mulig opgi indholder av det og selv
fremlægge en avskrift, om han har nogen”. Etter mitt syn er det ikke riktig uten videre å
stille de samme kravene ved begjæring om bevissikring etter § 271 a som ved begjæring
om innsyn. Jeg peker først på det forbeholdet som ligger allerede i § 253 – plikten til å
oppgi innholdet gjelder ”saavidt mulig”.

7
(36) Etter min mening må både formålet med henholdsvis begjæring om bevissikring og
begjæring om innsyn, og praktiske hensyn få betydning for hvor strengt
spesifiseringskravet skal stilles. Begjæringen om bevissikring skal gi en mulighet for
retten til å vurdere om bevis skal tillates sikret for å hindre at det blir slettet, gjemt bort
eller liknende. Ikke minst for elektronisk lagrete data gjør praktiske forhold at det kan
være vanskelig å komme langt i spesifisering. Skjer sikringen ved speilkopiering av data,
mister heller ikke den saksøkte tilgangen til materialet. I tilfeller der det bevismessig er på
det rene at det er foretatt ulovlig kopiering, bør da ikke kravet til spesifisering stilles så
strengt at man blir avskåret fra å få vite hva som er ulovlig kopiert.
(37) Hva det etter den innledende sikringen, jf. § 271 a første ledd første og andre punktum,
skal gis innsyn i, må bestemmes som ledd i den etterfølgende kontradiktoriske
behandlingen. Her vil kravet til spesifisering i noen grad skjerpes, men likevel slik at
momenter i den nærmere vurderingen blant annet vil være i hvilken grad spesifisering er
mulig, og hvor nærliggende det er at det foreligger bevismateriale som det er grunn til å
sikre. Jo mer nærliggende det er, jo større grunn vil det også være til å pålegge saksøkte
plikter for å bidra til å klarlegge hva det skal gis innsyn i, for eksempel ved å angi hva
som må unntas på grunn av taushetsplikt eller taushetsrett. Etter omstendighetene vil det
også kunne være nødvendig å få oppnevnt en sakkyndig for å få skilt ut det materialet
som det kan være grunnlag for å sikre og gi tilgang til.
(38) Lagmannsrettens kjennelse må som nevnt oppheves på grunn av uriktig lovtolkning. Den
samme tolkningsfeilen foreligger ikke i tingrettens kjennelse. Praktiske hensyn taler
imidlertid for at den videre saksbehandlingen skjer i tingretten, der den underliggende
saken skal behandles senere i år. Slik saken ligger an, er jeg derfor kommet til at også
tingrettens kjennelse bør oppheves, og saken henvises til behandling der.
(39) Kjæremålet har ført frem, og Normarc har krevd saksomkostninger for lagmannsretten og
Høyesterett. Saken har imidlertid reist prinsipielle spørsmål som ikke tidligere har vært
behandlet for Høyesterett, og jeg er kommet til at saksomkostninger ikke bør tilkjennes.
(40) Jeg stemmer etter dette for denne
K J E N N E L S E :
1. Tingrettens og lagmannsrettens kjennelser oppheves, og saken hjemvises til
fortsatt behandling i tingretten.
2. Saksomkostninger for lagmannsretten og Høyesterett tilkjennes ikke.
(41) Kst. dommer Kaasen: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(42) Dommer Tønder: Likeså.
(43) Dommer Lund: Likeså.
(44) Justitiarius Schei: Likeså.

8
(45) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
K J E N N E L S E :
1. Tingrettens og lagmannsrettens kjennelser oppheves, og saken hjemvises til
fortsatt behandling i tingretten.
2. Saksomkostninger for lagmannsretten og Høyesterett tilkjennes ikke.