Dato: 2024-11-29

Sammendrag: En helikopterpilot ble ufør på grunn av helseplager han pådro seg i arbeidet, og hadde krav på yrkesskadeerstatning for tapt inntekt og tap av fremtidig inntekt.

Erstatning for tapt inntekt og tap av fremtidig inntekt utmåles hver for seg. Erstatning for tapt inntekt utmåles individuelt, mens tap av fremtidig inntekt er en standarderstatning. For høytlønte kan standarderstatningen gi en underkompensasjon. Det kan derfor ha stor betydning hvordan en trekker skillet mellom utmålingen av de to tapstypene. For piloten utgjorde forskjellen flere millioner kroner.

Etter alminnelig erstatningsrett er skillet – oppgjørstidspunktet – det tidspunktet da partene er enige om oppgjøret, eller, ved uenighet som er brakt inn for domstolene, domstidspunktet.

Spørsmålet for Høyesterett var om forskriften om standardisert erstatning gjør det mulig for forsikringsselskapet å fastsette et annet oppgjørstidspunkt ved å utbetale standarderstatningen, slik at utbetalingstidspunktet med det også blir oppgjørstidspunktet.

Høyesterett har kommet til at oppgjørstidspunktet også etter forskriften er avtaletidspunktet eller domstidspunktet. Det er ikke holdepunkter for at lovgiveren har ønsket å gjøre unntak fra alminnelig erstatningsrett.

Dommen gir veiledning om utmåling av erstatning for tapt inntekt ved yrkesskade.

D O M
avsagt 29. november 2024 av Høyesterett i avdeling med
dommer Aage Thor Falkanger
dommer Arne Ringnes
dommer Knut Erik Sæther
dommer Are Stenvik
dommer Christian Lund
HR-2024-2188-A, (sak nr. 24-027979SIV-HRET)
Anke over Borgarting lagmannsretts dom 18. desember 2023
Tryg Forsikring (advokat Jo Gjennestad – til prøve)
mot
A (advokat Øyvind Vidhammer)

2
S T E M M E G I V N I N G
(1) Dommer Sæther:
Sakens spørsmål og bakgrunn
(2) Saken gjelder skillet mellom tapt inntekt og tap av fremtidig inntekt ved yrkesskade.
Spørsmålet er hva som skal anses som «oppgjørstidspunktet» i forskrift om standardisert
erstatning etter lov om yrkesskadeforsikring § 2-3.
(3) A er født i 1965 og arbeidet som helikopterpilot fra 1996 til 2016. Gjennom arbeidet ble
han påført tinnitus og overømfintlighet for lyd. Som følge av helseplagene har han ikke
kunnet være i arbeid siden november 2016.
(4) A fremmet krav mot Tryg Forsikring (Tryg) om erstatning for yrkesskade etter
yrkesskadeforsikringsloven § 11. I april 2019 informerte selskapet A om at det av
prosessøkonomiske grunner, og for å etablere et skjæringstidspunkt mellom lidt og
fremtidig tap av inntekt, valgte å utbetale 100 prosent standardisert erstatning, som til
sammen utgjorde 1 947 231 kroner etter justeringen av folketrygdens grunnbeløp (G) i
mai 2019. Tryg erkjente imidlertid ikke erstatningsansvar.
(5) A mente han hadde krav på høyere erstatning, og partene forhandlet uten å bli enige. Saken
ble klaget inn for Finansklagenemnda, som ga A medhold i at helseplagene var omfattet av
yrkesskadeforsikringsloven § 11 første ledd bokstav c. Nemnda kom videre til at
skjæringstidspunktet mellom lidt og fremtidig inntektstap – oppgjørstidspunktet – var da
grunnerstatningen ble besluttet utbetalt i april 2019.
(6) Tryg aksepterte ikke nemndas uttalelse, og i oktober 2021 tok A ut søksmål for Oslo
tingrett. Under saksforberedelsen ble det avklart at saken bare skulle gjelde størrelsen på
ménerstatningen og fastsettelse av oppgjørstidspunktet.
(7) Ved Oslo tingretts dom 30. november 2022 ble Tryg dømt til å betale A erstatning med
7 130 355 kroner med tillegg av rente. A ble også tilkjent sakskostnader. Tingretten kom til
at ménerstatningen skulle fastsettes ut fra en invaliditetsgrad på 10 prosent, og at
oppgjørstidspunktet var domstidspunktet.
(8) Tryg anket til lagmannsretten. Etter at spørsmålet om ménerstatning ble forlikt, gjaldt
saken kun oppgjørstidspunktet.
(9) Også i Borgarting lagmannsretts dom og kjennelse 18. desember 2023 ble
oppgjørstidspunktet satt til domstidspunktet. Domsslutningen lyder slik:
«1. Anken forkastes.
2. Tryg Forsikring betaler
155 622 – etthundreogfemtifemtusensekshunderogtjueto – kroner i
sakskostnader for lagmannsretten til A innen 2 – to – uker etter forkynnelsen
av denne kjennelsen og dommen.»
HR-2024-2188-A, (sak nr. 24-027979SIV-HRET)

3
(10) At A la ned påstand om at anken forkastes, og ikke om en ny sum beregnet ut fra
tidspunktet for lagmannsrettens dom, skyldes at partene var enige om at erstatningsbeløpet
han ble tilkjent i tingretten, måtte beregnes på nytt ut fra det nye domstidspunktet.
(11) Tryg har anket til Høyesterett. Anken gjelder rettsanvendelsen. Saken står i samme stilling
som for lagmannsretten.
Partenes syn på saken
(12) Den ankende part – Tryg Forsikring – har i hovedtrekk gjort gjeldende:
(13) Lagmannsretten bygger på en uriktig forståelse av hva som er oppgjørstidspunktet etter
forskrift om standardisert erstatning etter lov om yrkesskadeforsikring § 2-3.
(14) Forskriften § 2-3 må forstås slik at oppgjørstidspunktet normalt er det tidspunktet da
partene er enige om oppgjøret, eller, om partene er uenige og bringer saken inn for
domstolene, domstidspunktet. Dersom forsikringsselskapet velger å utbetale full
grunnerstatning for tap av fremtidig inntekt, er det likevel utbetalingstidspunktet som er
oppgjørstidspunktet. Det samme følger av alminnelig erstatningsrett og pengekravsrettslige
prinsipper.
(15) I saken her betyr det at oppgjørstidspunktet er tidspunktet da grunnerstatningen ble
besluttet utbetalt, i april 2019.
(16) Tryg Forsikring har satt frem slik påstand:
«1. Tryg Forsikring frifinnes.
2. Hver av partene dekker egne sakskostnader for alle instanser.»
(17) Ankemotparten – A – har i hovedtrekk gjort gjeldende:
(18) Lagmannsrettens rettsanvendelse er korrekt.
(19) Som oppgjørstidspunkt etter forskriften § 2-3 regnes det tidspunkt det oppnås enighet om
den erstatning skadelidte skal ha. Er det tvist om retten til erstatning eller
erstatningsutmålingen, er oppgjørstidspunktet tidspunktet for dommen som avgjør
erstatningsoppgjøret. Forsikringsselskapet kan ikke ensidig fastsette et annet
oppgjørstidspunkt ved å utbetale en enkelt erstatningspost.
(20) A og Tryg er ikke enige om erstatningsoppgjøret. Oppgjørstidspunktet i saken her er derfor
domstidspunktet.
(21) A har satt frem slik påstand:
«1. Anken forkastes.
2. A tilkjennes sakens omkostninger for Høyesterett.»
HR-2024-2188-A, (sak nr. 24-027979SIV-HRET)

4
(22) Dersom anken forkastes, er partene enige om at erstatningsbeløpet må omberegnes ut fra
tidspunktet for dom i Høyesterett.
Mitt syn på saken
Saksforholdet og problemstillingen
(23) Yrkesskadeforsikringsloven gir arbeidstakere rett til erstatning for skade og sykdom som
skyldes påvirkning fra arbeidsprosesser, jf. § 11 første ledd bokstav c. Det skal ytes full
erstatning, herunder for tapt inntekt og tap av fremtidig inntekt, jf. § 3 første ledd og
§ 12 første ledd.
(24) Etter § 13 første ledd gjelder skadeserstatningslovens utmålingsregler i kapittel 3 «så langt
ikke annet er bestemt i eller i medhold av denne lov».
(25) Andre ledd i § 13 gir Kongen hjemmel til å gi regler om utmåling av erstatning etter loven.
Slike regler er gitt ved forskrift 21. desember 1990 nr. 1027 om standardisert erstatning
etter lov om yrkesskadeforsikring – forskriften. Etter forskriften § 2-3 første ledd fastsettes
erstatning for tapt inntekt frem til «oppgjørstidspunktet» individuelt, mens erstatning for
tap av fremtidig inntekt fastsettes sjablongmessig etter forskriften kapittel 3. Ettersom
standardiseringen leder til at skadelidte med høy inntekt underkompenseres, er valget av
oppgjørstidspunkt viktig. For A utgjør forskjellen mellom utbetalingstidspunktet og
domstidspunktet flere millioner kroner.
(26) Tapt inntekt og tap av fremtidig inntekt skal altså fastsettes særskilt. Erstatning for de to
delene av inntektstapet henger imidlertid sammen og må, for det spørsmålet saken her
gjelder, ses i sammenheng. Dersom skjæringstidspunktet for høytlønte settes tidlig i
oppgjørsprosessen, blir perioden med individuell tapsutmåling tilsvarende kortere og
erstatningen for inntektstap totalt sett lavere. Settes skjæringstidspunktet sent, blir perioden
med individuell tapsutmåling tilsvarende lengre og erstatningen totalt sett høyere.
(27) Denne nære sammenhengen og innbyrdes avhengigheten medfører at spørsmålet i saken
her er om forsikringsselskapet, ved å foreta en delbetaling av erstatning for tapt inntekt,
ensidig kan bestemme oppgjørstidspunktet.
(28) Ettersom yrkesskadeforsikringsloven § 13 første ledd fastsetter at utmålingsreglene i
skadeserstatningsloven kapittel 3 gjelder hvis ikke annet er bestemt i eller i medhold av
loven, tar jeg utgangspunkt i oppgjørstidspunktet som følger av alminnelig erstatningsrett.
Deretter tar jeg stilling til om det ved uttrykket «oppgjørstidspunktet» i forskriften § 2-3 er
bestemt noe annet. Yrkesskadeforsikringsloven selv fastsetter ikke et annet
oppgjørstidspunkt enn det som følger av alminnelig erstatningsrett.
Oppgjørstidspunktet i alminnelig erstatningsrett
(29) Ifølge skadeserstatningsloven § 3-1 første ledd skal erstatning for skade på person blant
annet dekke lidt skade og tap i fremtidig erverv. Etter andre ledd skal erstatning for tap i
inntekt og fremtidig erverv fastsettes særskilt.
HR-2024-2188-A, (sak nr. 24-027979SIV-HRET)

5
(30) Om oppgjørstidspunktet etter § 3-1 første ledd heter det i Rt-1997-1044 på side
1048 følgende:
«Skillet mellom fortidige og fremtidige tapsposter trekkes i skadeserstatningslovens
system ved oppgjørstidspunktet, som kan være et avtaletidspunkt eller et
domstidspunkt, jf. Lødrup [Lærebok i erstatningsrett, 3. utgave, 1995] side 353. Dette
gjelder selv om det på grunn av tvist om ansvarsgrunnlaget eller erstatningsutmålingen
måtte gå atskillig tid mellom skadetidspunktet og oppgjørstidspunktet.
Skadeserstatningslovens system innebærer at en tapspost under tvistens gang kan gå
over fra å være en fremtidig tapspost til å være en fortidig.»
(31) Også i de øvrige høyesterettsavgjørelsene partene har vist til, legges det til grunn at
oppgjørstidspunktet enten er avtaletidspunktet eller, ved rettstvist, domstidspunktet.
(32) I Rt-2006-684, som gjaldt nettopp yrkesskadeerstatning, er dette sagt slik i avsnitt 30:
«Ved skade på person ytes blant annet erstatning for lidt skade og tap i fremtidig
erverv, jf. skadeserstatningsloven § 3-1 første ledd. Skillet mellom de to
erstatningsformene trekkes i norsk rett ved det tidspunkt det oppnås enighet om den
erstatning skadelidte skal ha. Er det tvist om retten til erstatning eller om
erstatningsutmålingen, er skillet tidspunktet for domsavsigelsen.»
(33) Det samme går frem av Rt-2009-425 avsnitt 29, der det vises til «tidspunktet for dommen
eller avtalen som avsluttar skadebotoppgjeret», og av HR-2022-1132-A avsnitt 36.
(34) Jeg er enig med Tryg i at ingen av avgjørelsene går inn på spørsmålet om det etter
alminnelig erstatningsrett også kan benyttes et oppgjørstidspunkt i form av ensidig
delbetaling av en erstatningspost. I avsnittet jeg har vist til fra avgjørelsen fra 2009,
omtales doms- og avtaletidspunktet som et «utgangspunkt», uten at det går frem hva
forbeholdet sikter til. Rettspraksis etterlater likevel et klart inntrykk av at
oppgjørstidspunktet er tidspunktet for enighet om oppgjøret eller domstidspunktet. Andre
alternativer er det ikke spor av.
(35) Flere andre kilder trekker i samme retning. I NOU 2011: 16 Standardisert
personskadeerstatning ble det foreslått å definere «oppgjørstidspunktet» til «det tidspunkt
partene kommer til enighet eller det treffes en avgjørelse som blir rettskraftig», jf. forslaget
til ny § 3-1 tredje ledd tredje punktum i utredningen side 447. Forslaget var ment som en
kodifisering av gjeldende rett, jf. side 485. Dette betyr, heter det videre samme sted, «at
skadevolder ikke ensidig kan bestemme oppgjørsdato ved å deponere erstatningsbetaling».
Forslaget til endring av skadeserstatningsloven § 3-1 ble ikke fulgt opp, men kaster lys
over gjeldende rett.
(36) Et forslag i utredningen som derimot ble fulgt opp, var et forslag som ledet til endringer i
skadeserstatningsloven § 3-2 a om inntektstapserstatning til barn. Ifølge nr. 10 tredje
punktum kan oppgjørstidspunktet være «tidspunktet for utbetalingen» når erstatningen i det
vesentlige er utbetalt før partene er kommet til enighet eller det treffes avgjørelse som blir
rettskraftig. Forarbeidene understreker imidlertid at dette er en særregel som «ikke [er]
ment å gripe inn i spørsmålet om hvilken betydning eventuelle faktiske utbetalinger skal
tillegges utenfor barneerstatningstilfellene, herunder for skillet mellom påført og fremtidig
tap», jf. Prop. 110 L (2014–2015) side 41. Bakgrunnen for særreguleringen var at
grensedragningen mellom påført og fremtidig inntektstap ikke aktualiseres ved
HR-2024-2188-A, (sak nr. 24-027979SIV-HRET)

6
barneerstatning, jf. proposisjonen side 40. Legaldefinisjonen av «oppgjørstidspunktet» i
§ 3-2 a nr. 10 har et positivrettslig preg.
(37) I rettslitteraturen legges det etter hva jeg kan se, konsekvent til grunn at
oppgjørstidspunktet i alminnelig erstatningsrett er tidspunktet for avtalen eller dommen
som avslutter erstatningsoppgjøret, se for eksempel Viggo Hagstrøm og Are Stenvik,
Erstatningsrett, 2. utgave, 2019 side 565. Jeg finner heller ikke her holdepunkter for at en
ensidig utbetaling av erstatning for fremtidig inntektstap kan legges til grunn som
oppgjørstidspunkt.
(38) Tryg har argumentert med at pengekravsrettslige prinsipper må lede til at en slik utbetaling
kan være oppgjørstidspunktet – etter hva jeg forstår både generelt i erstatningsretten og ved
tolkningen av forskriften § 2-3. Det er særlig vist til debitors rett til å foreta en frigjørende
betaling av sin forpliktelse, jf. gjeldsbrevloven § 5.
(39) Etter mitt syn har slike pengekravsrettslige prinsipper liten overføringsverdi til det
spørsmålet saken her gjelder. Regelen om at debitor har rett til å foreta en frigjørende
betaling, er bestemmende for når kreditor kan motsette seg å motta betaling, men sier ikke
noe om betalingspliktens omfang. En delbetaling gir derfor ikke debitor rett til ensidig å
definere størrelsen på erstatningskravet.
(40) Jeg legger etter dette til grunn at det alminnelige erstatningsrettslige oppgjørstidspunktet er
det tidspunktet partene er enige om oppgjøret, eller, ved uenighet og domstolsbehandling,
domstidspunktet.
(41) Spørsmålet er så om forskriften § 2-3 bestemmer noe annet, slik at også tidspunktet for
utbetaling av erstatning for tap av fremtidig inntekt, grunnerstatningen, kan anses som
«oppgjørstidspunkt».
(42) Før jeg tar for meg dette spørsmålet, nevner jeg at henvisningen i
yrkesskadeforsikringsloven § 13 første ledd til skadeserstatningsloven kapittel 3 ble føyd
til av justiskomiteen for å understreke betydningen av alminnelige erstatningsrettslige
utmålingsprinsipper, herunder at «den enkelte arbeidstaker skal ha full erstatning for sitt
konkrete, individuelle tap», jf. Innst. O. nr. 73 (1988–1989) side 8. Også
forskriftshjemmelen i § 13 andre ledd ble endret under stortingsbehandlingen, slik at det
ikke ble gitt noen ubegrenset hjemmel til å standardisere erstatningsutbetalingene,
jf. innstillingen samme sted. Som jeg kommer tilbake til, har dette etter mitt syn en viss
betydning for hva som skal til for å tolke begrepet «oppgjørstidspunktet» i forskriften
§ 2-3 slik at det fraviker det alminnelige erstatningsrettslige skjæringstidspunktet i
skadelidtes disfavør.
Forskriften § 2-3
(43) Første ledd i forskriften § 2-3 om tapt inntekt lyder slik:
«Tapt inntekt i tiden fram til oppgjørstidspunktet erstattes individuelt,
jf skadeserstatningsloven § 3-1.»
HR-2024-2188-A, (sak nr. 24-027979SIV-HRET)

7
(44) Forskriften gir ingen definisjon av hva som menes med «oppgjørstidspunktet», og det er
ikke for yrkesskadene, i motsetning til skadeserstatningsloven § 3-2 a nr. 10 om
inntektstapserstatning til barn, gitt en uttrykkelig særregel som avviker fra utgangspunktet
om at oppgjørstidspunktet er tidspunktet for avtale eller dom.
(45) En normal språklig forståelse av «oppgjørstidspunktet» peker mot tidspunktet for
avslutning av det samlede erstatningsoppgjøret. Dette er situasjonen når det er oppnådd
enighet mellom partene, eller når en tvist er løst av domstolene.
(46) Hvis det derimot ensidig er foretatt en delbetaling som partene er uenige om premissene
for, foreligger det ingen endelig avklaring av hvordan erstatningsoppgjøret skal skje. Det er
da språklig sett mindre nærliggende å se utbetalingen som «oppgjørstidspunktet», og
ordlyden gir liten støtte til en slik tolkning.
(47) Ifølge kronprinsregentens resolusjon 21. desember 1990 om vedtakelse av forskriften,
inntatt som vedlegg II i NOU 1994: 20 Personskadeerstatning, innebærer henvisningen i
§ 2-3 til skadeserstatningsloven § 3-1 «at erstatningsfastsettelsen fullt ut skal skje etter
alminnelige prinsipper», se side 192. Resolusjonen gir ikke holdepunkter for at
departementet ved valget av uttrykket «oppgjørstidspunktet» hadde til hensikt å oppstille
en særregel som avviker fra det alminnelige skjæringstidspunktet. Behovet for særregler
om andre spørsmål er drøftet i resolusjonen, blant annet i merknaden til § 1-1.
(48) I forarbeidene til yrkesskadeforsikringsloven gjøres det rede for bakgrunnen for
forskriften, jf. Ot.prp. nr. 44 (1988–1989) side 61–62. Skadelidte skal få full erstatning,
men utmålingen ble standardisert for å oppnå likebehandling og raskere utbetaling.
Proposisjonen inneholder ikke uttalelser av direkte betydning for spørsmålet i saken her.
(49) Det foreligger ikke høyesterettspraksis om tolkingen av forskriften § 2-3. Dommen i
Rt-1997-1044, som gjaldt utmåling av barneerstatning, illustrerer imidlertid at det også ved
standardisert erstatning skal en del til for å fravike skadeserstatningslovens alminnelige
skjæringstidspunkt mellom fortidige og fremtidige tapsposter. Rt-2006-684 om
yrkesskadeerstatning inneholder i avsnitt 30 som nevnt en uttalelse om at det alminnelige
skillet gjelder i slike saker, men spørsmålet i saken her kom altså ikke på spissen.
(50) Finansklagenemnda har i flere uttalelser – herunder den som gjelder saken her – lagt til
grunn utbetalingstidspunktet som oppgjørstidspunkt ved anvendelsen av forskriften § 2-3.
Begrunnelsene er imidlertid kortfattede og noe uensartede.
(51) Så langt viser min gjennomgang at verken forskriftens ordlyd, forarbeider eller rettspraksis
taler for at forskriften § 2-3 bestemmer et annet oppgjørstidspunkt enn det som følger av
alminnelige erstatningsrettslige utmålingsregler. De alminnelige erstatningsreglene står
tvert imot sterkt, og det skal en del til for å fravike dem. Om betydningen av
pengekravsrettslige prinsipper viser jeg til det jeg har sagt i tilknytning til de alminnelige
erstatningsrettslige reglene.
(52) Tryg har argumentert med at reelle hensyn må tillegges stor vekt ved tolkningen av
forskriften § 2-3. Det er pekt på at dersom en ensidig utbetaling ikke kan danne et
oppgjørstidspunkt, vil skadelidte med høy inntekt ha et insentiv til å trenere
erstatningsoppgjøret og bringe saken inn for domstolene for å få et så sent
HR-2024-2188-A, (sak nr. 24-027979SIV-HRET)

8
oppgjørstidspunkt som mulig. Dette vil virke prosessdrivende og ha uheldige
samfunnsmessige virkninger, hevdes det.
(53) Jeg er enig i at dette er et relevant hensyn, men mener det har begrenset gjennomslagskraft.
Under lovforberedelsene var departementet oppmerksom på at lang saksbehandlingstid
kunne innebære fordeler for enkelte skadelidte, men tilla det mindre vekt ved vurderingen
av om erstatningen burde standardiseres, jf. Ot.prp. nr. 44 (1988–1989) side 61. Det var
etter departementets syn viktigere at skadelidte flest vil foretrekke et raskt oppgjør, som
fjerner usikkerhet og gir erstatning i den perioden behovet er størst, like etter
skadetidspunktet.
(54) Andre reelle hensyn peker i retning av at en ensidig delbetaling ikke kan anses som
oppgjørstidspunkt. Standarderstatningen kan for høylønte stå i et visst spenningsforhold til
lovens utgangspunkt om full erstatning – et utgangspunkt justiskomiteen som nevnt
fremhevet ved vedtakelsen av yrkesskadeforsikringsloven § 13, og som må tillegges
betydelig vekt ved avveiningen mot andre hensyn. Dersom forsikringsselskapene ensidig
skulle kunne «låse» oppgjørstidspunktet overfor denne gruppen skadelidte, fjerner en seg
ytterligere fra utgangspunktet om full erstatning.
(55) Videre ville det skape en ubalanse mellom partene dersom selskapene ensidig skulle kunne
påvirke oppgjøret ved å utbetale en del av erstatningen for inntektstap, grunnerstatningen,
uten å påta seg ansvar for den andre delen i form av lidt tap. Dette kan være uheldig når de
to delene av erstatning for inntektstap er innbyrdes avhengige.
(56) I lys av rettskildebildet mener jeg at reelle hensyn klart nok ikke kan lede til at
«oppgjørstidspunktet» i forskriften § 2-3 omfatter en ensidig utbetaling av erstatning for
fremtidig inntektstap. Det finnes ikke noen indikasjoner i forarbeidene på at lovgiver har
ønsket å fravike alminnelige erstatningsregler på denne måten.
Den konkrete vurderingen
(57) Med det tolkningsresultatet jeg har kommet til, gir det seg selv at oppgjørstidspunktet i
saken her er tidspunktet for Høyesteretts dom.
Konklusjon og sakskostnader
(58) Anken har ikke ført frem. A har vunnet saken og har krav på erstatning for sine
sakskostnader etter hovedregelen i tvisteloven § 20-2 første ledd.
(59) Sakskostnadene er oppgitt til 162 225 kroner med tillegg av merverdiavgift, til sammen
202 781 kroner. Kostnadene legges til grunn som nødvendige, jf. tvisteloven § 20-5.
HR-2024-2188-A, (sak nr. 24-027979SIV-HRET)

9
(60) Jeg stemmer for denne
D O M :
1. Anken forkastes.
2. I sakskostnader for Høyesterett betaler Tryg Forsikring til A
202 781 – tohundreogtotusensjuhundreogåttien – kroner innen 2 – to – uker fra
forkynnelsen av denne dommen.
(61) Dommer Lund: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(62) Dommer Stenvik: Likeså.
(63) Dommer Ringnes: Likeså.
(64) Dommer Falkanger: Likeså.
(65) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
1. Anken forkastes.
2. I sakskostnader for Høyesterett betaler Tryg Forsikring til A
202 781 – tohundreogtotusensjuhundreogåttien – kroner innen 2 – to – uker fra
forkynnelsen av denne dommen.
HR-2024-2188-A, (sak nr. 24-027979SIV-HRET)