Sammendrag: Coward, Flock, Støle, Skoghøy og ScheiSaken gjaldt for Høyesterett spørsmålet om tap av retten til å føre motorvogn for en mann som var dømt for en rekke overgrep mot sin ektefelle, og blant annet var funnet skyldig i å ha brukt bil som middel ved et skremmende, forsettlig grovt skadeverk og forsettlig overtredelse av vegtrafikkloven § 3.I tingretten ble mannen dømt til fengsel i fire år, derav ett år betinget, til å betale erstatning og oppreisning til ektefellen, og fradømt for alltid retten til å føre motorvogn. Etter anke fra den domfelte satte lagmannsretten fengselsstraffen ned til to år og seks måneder, og begrenset varigheten av tapet av føreretten til fire år. Den domfelte anket til Høyesterett. Bare anken over tapet av føreretten ble tillatt fremmet. Anken førte ikke frem. Begge alternativer i vegtrafikkloven § 33 nr. 1 - "hensynet til trafikksikkerheten" og "allmenne hensyn ellers" - tilsa tap av føreretten ut fra hans atferd ved skadeverket og vegtrafikkovertredelsen. Han kjørte forsettlig to ganger på ektefellens bil, som ble forskjøvet et titalls meter og fikk store skader. Dette skjedde i et boligstrøk, og i en situasjon der ektefellen hadde stoppet fordi det var barn ved veien. Alternativet "allmenne hensyn ellers" tilsa tap av føreretten også ut fra den domfeltes etterfølgende straffbare handlinger, der han tvang ektefellen inn i sin bil, kjørte av gårde med henne og slo henne flere ganger inne i bilen med en hammer han hadde tatt med. Det ble tatt inn i avgjørelsen krav om full ny førerprøve som vilkår for gjenerverv av førerett, jf. § 8-3 sjette ledd i forskrift om tap av føreretten.

NORGES HØYESTERETT
Den 9. februar 2005 avsa Høyesterett kjennelse og dom i
HR-2005-00209-A, (sak nr. 2004/1888), straffesak, anke,
A (advokat Gunnar K. Hagen)
mot
Den offentlige påtalemyndighet (statsadvokat Petter Sødal)
S T E M M E G I V N I N G :
(1) Dommer Coward: Saken gjelder for Høyesterett spørsmålet om tap av retten til å føre
motorvogn for en mann som er dømt for en rekke overgrep mot sin ektefelle, og blant
annet er funnet skyldig i å ha brukt bil som middel ved et skremmende, forsettlig grovt
skadeverk og forsettlig overtredelse av vegtrafikkloven § 3.
(2) Ved Larvik tingretts dom 10. juni 2004 ble A dømt til fengsel i fire år, derav ett år
betinget, til å betale erstatning med vel 3 000 kroner og oppreisning med 150 000 kroner
til ektefellen, og dessuten for alltid fradømt retten til å føre motorvogn. Domsslutningen
lyder slik:
”1. A, f. 00.00.55, dømmes for overtredelse av strl. § 228, 1. ledd, jfr. § 232, strl.
§ 229, 1. str.alt., jfr. § 232, strl. 223, 1. ledd, strl. 222, 1. ledd, 2. str. alt., jfr.
§ 232, 3. pkt., strl. § 227, 2. str. alt., jfr. § 232, 3. pkt., strl. § 291, jfr. § 292 og
vegtrafikkl. § 31, 1. ledd, jfr. § 3, alt sammenholdt med strl. § 62, 1. ledd, til en
straff av fengsel i 4 – fire – år, hvorav 1 – ett – år gjøres betinget med en
prøvetid på 2 – to – år. Til fradrag i straffen går 53 – femtitre – dagers
utholdt varetektsfengsel.
2. A, f. 00.00.55, fradømmes for alltid retten til å føre motorvogn.
3. A, f. 00.00.55, dømmes til innen 14 – fjorten – dager å betale erstatning med
kr. 3.094 – kronertretusenognittifire – og oppreisning med kr. 150.000 –
kroneretthundreogfemtitusen – til B.”
(3) A anket til Agder lagmannsrett, som i ankeforhandlingen behandlet anken over
straffutmålingen, tapet av føreretten og avgjørelsen om oppreisning. I lagmannsrettens
dom 29. november 2004 ble anken tatt til følge ved at fengselsstraffen ble satt ned til to år

2
og seks måneder, oppreisningsbeløpet satt ned til 100 000 kroner og tapet av føreretten
begrenset til fire år. Domsslutningen lyder slik:
”I tingrettens dom gjøres følgende endringer:
1. Straffen fastsettes til fengsel i 2 – to – år og 6 – seks – måneder med fradrag av
72 – syttito – dagers varetektsfengsel.
2. Tap av retten til å føre førerkortpliktig motorvogn fradømmes for en periode
av 4 – fire – år.
3. I oppreisning til B betaler A innen 2 – to – uker fra dommens forkynnelse
100 000 – etthundretusen – kroner.
Saksomkostninger til det offentlige idømmes ikke.”
(4) A anket til Høyesterett over saksbehandlingen, straffutmålingen, oppreisningen og tapet
av føreretten. Høyesteretts kjæremålsutvalg tillot bare anken over førerettstapet fremmet.
A anfører her prinsipalt at han ikke skal idømmes tap av retten til å føre motorvogn,
subsidiært at tidsperioden for tapet settes ned.
(5) Jeg er kommet til at anken ikke kan føre frem.
(6) A er ca. 50 år gammel og tidligere ustraffet. Som det har fremgått, gjelder dommen nå en
rekke overgrep mot hans ektefelle. Flertallet av overgrepene har liten interesse for
spørsmålet om tap av føreretten. De hendelsene som er relevante for spørsmålet, fant sted
om kvelden 19. april 2004, etter at A først hadde utsatt ektefellen for frihetsberøvelse,
tvang og trusler på badet i hjemmet. Lagmannsretten beskriver det videre
hendelsesforløpet slik:
”Etter å ha kommet ut fra badet, tok fornærmede straks med seg datteren … og gikk ut
til bilen. Siktede kom løpende etter henne. Hun startet bilen og kjørte av gårde, mens
siktede kjørte etter henne i en annen bil, en Mazda pick-up. Etter en kort strekning
stoppet fornærmede for noen barn ved veien. Siktede kjørte med vilje inn i bilen hennes
bakfra, slik at bilen ble stående på skrå. Siktede rygget og tok rennefart for så å kjøre
inn i fornærmedes bil i siden. Han traff på høyre side like bak passasjersetet hvor
datteren satt. Siktede skjøv fornærmedes bil flere titalls meter bortover veien.
Fornærmedes bil ble påført store materielle skader, men verken hun eller datteren kom
fysisk til skade.
Siktede gikk ut av sin bil og bort til fornærmede. Han hadde med seg en hammer. Ved å
dra henne etter håret og ved slag med hånden og hammeren tvang han henne inn i sin
egen bil og kjørte av gårde med henne. Han tildelte henne også i bilen og under
kjøringen flere slag med hammeren. Fornærmede ropte ”A, du dreper meg”, hvortil
han svarte ”Ja”. Fornærmedes bror kjørte etter siktede og han stoppet etter en kort
strekning. Broren greide å overmanne siktede ved hjelp av pepperspray.”
(7) For handlingene i det første av de siterte avsnittene ble A dømt for overtredelse av
straffeloven § 291 jf. § 292 og vegtrafikkloven § 3, for handlingene i det andre avsnittet
for overtredelse av straffeloven § 222 første ledd andre straffalternativ jf. § 232 tredje
punktum, § 223 første ledd og § 229 første straffalternativ jf. § 232.
(8) Regler om tap av retten til å føre motorvogn finnes i vegtrafikkloven § 33. Jeg nevner at
reglene ble endret ved lov 4. juli 2003 nr. 77, som overførte til domstolene avgjørelsene
om tap av førerett på grunn av straffbare forhold. Endringene trådte i kraft 1. januar 2004,

3
slik at de nye reglene skal anvendes i vår sak. – Etter § 33 nr. 1 første ledd kan det i
straffedom mot en som har førerett, fastsettes tap av føreretten – for en bestemt tid eller
for alltid – hvis ”hensynet til trafikksikkerheten eller allmenne hensyn ellers” krever det. I
vår sak er det ikke tvilsomt at A er domfelt for straffbare handlinger. Spørsmålet er om
hensynet til trafikksikkerheten eller allmenne hensyn ellers tilsier tap av føreretten, og i
tilfelle for hvor lang tid. Det er nevnt i lagmannsrettens dom, og bekreftet av aktor og
forsvarer for Høyesterett, at det ikke finnes tilfeller i tidligere forvaltnings- eller
rettspraksis som belyser spørsmålet om tap av føreretten i vår sak.
(9) En viss veiledning kan man finne i nærmere bestemmelser om tap av føreretten som er gitt
i forskrift 19. desember 2003, med hjemmel i femte ledd i vegtrafikkloven § 33 nr. 1.
Mest relevant for vår sak anser jeg §§ 2-5 og 2-6 i forskriften. § 2-5 gjelder
”Trafikkfarlige forseelser” og belyser dermed særlig lovens alternativ om hensynet til
trafikksikkerheten. Det heter innledningsvis:
”Ileggelse av straff etter vegtrafikkloven § 3 første ledd, gir grunnlag for tap av førerett
dersom forholdet eller adferden har ført til trafikkuhell med personskade eller
omfattende materielle skader, eller ført til situasjoner der slike skader lett kunne ha
oppstått. Tapsperioden fastsettes etter nedenstående bestemmelser i punktene 1 til 15.
Også andre typer overtredelser av vegtrafikkloven § 3 første ledd kan gi grunnlag for
tap av førerett.”
(10) § 2-6 har overskriften ”Bruk av motorvogn ved straffbare handlinger – allmenne hensyn”,
og belyser altså særlig lovens alternativ om allmenne hensyn. Det heter innledningsvis:
”Når retten domfeller person med førerett for straffbare handlinger, skal det vurderes
tap av føreretten når dette anses påkrevet av allmenne hensyn for å beskytte samfunnet
mot de skadevirkninger det kan ha om vedkommende fortsatt tillates å føre motorvogn.
Det må foretas en skjønnsmessig helhetsvurdering av om allmenne hensyn ut fra de
konkrete forhold i saken krever fastsettelse av tap av førerett, herunder også
forholdsmessigheten av det inngrep tap av førerett vil innebære. Et vilkår for
fastsettelse av tap av førerett etter denne bestemmelsen er at det er klar sammenheng
mellom bruken av motorvogn og den straffbare handling. For overtredelser som nevnt i
punktene 1-4 nedenfor, fastsettes tapsperioden som nærmere angitt:”
(11) Som det fremgår av det siterte, angir både § 2-5 og § 2-6 i videre punkter tapsperioder for
forskjellige typer av overtredelser. Ingen av punktene omfatter imidlertid handlingene i
vår sak. Det er her ikke spørsmål om – slik som oftest ellers – tap av føreretten på grunn
av en uaktsom vegtrafikkforseelse, men på grunn av flere grove, forsettlige
lovovertredelser, og med noe forskjellig tilknytning til vegtrafikken.
(12) Tingretten og lagmannsretten har begrunnet tapet av føreretten i As påkjørsler på
ektefellens bil, som ble straffet som forsettlig grovt skadeverk og forsettlig overtredelse
av vegtrafikkloven § 3. Det fremgår av det jeg har sitert fra lagmannsrettens dom, at
særlig den siste påkjørselen var kraftig – ektefellens bil ble skjøvet flere titalls meter og
fikk store skader. Dette skjedde i et boligstrøk, og i en situasjon der ektefellen hadde
stoppet fordi det var barn ved veien, og As atferd må betegnes som i høyeste grad
trafikkfarlig. Selv om handlingene skjedde i en spesiell situasjon, og A ikke tidligere er
straffet for trafikkovertredelser, viser handlingene at han i sinne kan reagere meget
uforsvarlig i trafikken, og jeg er da kommet til at hensynet til trafikksikkerheten tilsier at
han fratas føreretten. Ikke minst fordi han handlet med forsett, må handlemåten også
anses som langt grovere enn slike uaktsomme forseelser som er regnet opp i forskriften §
2-5 – blant annet i forbindelse med utforkjøring og forbikjøring, der det er angitt

4
tapsperioder på fra seks eller ni måneder opp til tolv måneder.
(13) Også alternativet allmenne hensyn tilsier tap av førerett ut fra påkjørselsepioden. Det
foreligger utvilsomt en slik ”klar sammenheng” mellom bruken av bilen og skadeverket
som angitt i forskriften § 2-6.
(14) Jeg er kommet til at også de etterfølgende hendelsene – som er straffet som tvang,
frihetsberøvelse og legemsbeskadigelse – tilsier tap av føreretten ut fra allmenne hensyn.
Det fremgår av sitatet fra lagmannsrettens dom at A brukte bilen til å forfølge og innhente
ektefellen, han tvang henne så inn i sin bil, kjørte av gårde med henne og slo henne flere
ganger inne i bilen med en hammer han hadde tatt med. Jeg ser også her vilkåret i § 2-6
om ”klar sammenheng” mellom de straffbare handlingene og bilbruken som oppfylt, og
peker blant annet på at oppregningen i nr. 2 i denne bestemmelsen omfatter motorvogn
benyttet som hjelpemiddel ved voldtekt.
(15) Når det gjelder varigheten av førerettstapet, fastsatte som nevnt tingretten tap av
føreretten for alltid, mens lagmannsretten kom til at dette ville være en uforholdsmessig
streng reaksjon, og begrenset tiden til fire år. Lagmannsretten viser blant annet til at A er
snekker og i praksis avhengig av førerkort, og at tap av føreretten for alltid ville
vanskeliggjøre hans resosialisering etter soning av straffedommen. Jeg er kommet til at
lagmannsrettens fastsettelse av tapet til fire år gir en riktig reaksjon, slik at anken ikke
fører frem.
(16) For å avgjøre lengden av tapsperioden har det ikke vært nødvendig å ta stilling til hvor
tungt hvert av lovens to hensyn – hensynet til trafikksikkerheten og allmenne hensyn –
skal veie. Forsvarer og aktor har imidlertid gjort oppmerksom på at lagmannsretten synes
å ha oversett en bestemmelse i forskriften § 8-3 sjette ledd. Det heter der at når tap av
føreretten er fastsatt for ett år eller mer ”for overtredelse av trafikale adferdsregler”, skal
det avlegges full ny førerprøve som vilkår for gjenerverv av førerett. Domfellelsen av A
omfatter vegtrafikkloven § 3, og jeg ser det som klart at hensynet til trafikksikkerheten
isolert sett ville tilsi at han tapte føreretten i minst ett år, slik at bestemmelse om ny
førerprøve skal tas inn i avgjørelsen.
(17) Etter dette stemmer jeg for denne
K J E N N E L S E O G D O M :
1. Anken forkastes.
2. I lagmannsrettens dom gjøres følgende tillegg i domsslutningen:
A må avlegge full ny førerprøve som vilkår for gjenerverv av førerett, jf. vegtrafikkloven
§ 33 nr. 1 femte ledd jf. forskrift om tap av retten til å føre motorvogn mv. § 8-3 sjette
ledd.

5
(18) Dommer Flock: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(19) Dommer Støle: Likeså.
(20) Dommer Skoghøy: Likeså.
(21) Justitiarius Schei: Likeså.
(22) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
K J E N N E L S E O G D O M :
1. Anken forkastes.
2. I lagmannsrettens dom gjøres følgende tillegg i domsslutningen:
A må avlegge full ny førerprøve som vilkår for gjenerverv av førerett, jf. vegtrafikkloven
§ 33 nr. 1 femte ledd jf. forskrift om tap av retten til å føre motorvogn mv. § 8-3 sjette
ledd.