Dato: 2025-06-24

Sammendrag: En mann hadde fire barn, hvorav tre hadde mottatt betydelige livsgaver før 1. januar 2021, som er datoen for gjeldende arvelovs ikrafttredelse. Det barnet som ikke hadde mottatt noen slik gave, mente at det måtte foretas avkortning i de øvriges arv fordi dette var bestemt eller forutsatt av faren.

Reglene om hvordan avkortning fastsettes ble endret med den nye arveloven. En viktig forskjell er at arvelateren etter den gamle arveloven når som helst kunne bestemme eller forutsette at det skal avkortes, mens avkortning etter gjeldende lov må stilles som betingelse senest når gaven gis.

Høyesterett kommer til at når gaven er gitt før 1. januar 2021, skal spørsmålet om avkortning vurderes etter den gamle loven. I denne saken betyr det at det ikke kan kreves at faren bestemte eller forutsatte avkortning da gaven til de tre barna ble gitt, eller før 1. januar 2021. Også en eventuell beslutning eller forutsetning etter denne datoen kan føre til avkortning. Deler av lagmannsrettens dom må oppheves fordi den bygger på feil lovtolkning.

Dommen presiserer overgangsregelen for avkortning i arv.

D O M
avsagt 24. juni 2025 av Høyesterett i avdeling med
justitiarius Toril Marie Øie
dommer Henrik Bull
dommer Cecilie Østensen Berglund
dommer Are Stenvik
dommer Eyvin Sivertsen
HR-2025-1182-A, (sak nr. 25-033779SIV-HRET)
Anke over Agder lagmannsretts dom 20. januar 2025
A (advokat Pål Sverre Hernæs)
mot
B
C
D
E (advokat Per Jakob Ali Haakstad – til prøve)

2
S T E M M E G I V N I N G
(1) Dommer Stenvik:
Sakens spørsmål og bakgrunn
(2) Saken gjelder tolkningen av en overgangsregel i gjeldende arvelov fra 2019. Loven trådte i
kraft 1. januar 2021.
(3) F døde 15. april 2023. Han etterlot seg tre barn og to barnebarn etter en avdød datter. De
tidligere instansene har lagt til grunn at tre av de fire barna mottok betydelige gaver før
gjeldende arvelov trådte i kraft. Det fjerde barnet, A, har ikke mottatt noen slik gave.
(4) Kort tid før han døde, fikk F utarbeidet et utkast til testament, hvor det fremgikk at A skulle
arve så mye som arveloven tillater, og at arven til de øvrige arvingene skulle avkortes i den
grad det lar seg gjøre. Dette begrunnes med at A ikke har fått slike «betydelige livsgaver»
som de andre arvingene. Testamentet ble senere underskrevet, men ikke bevitnet av to
personer, slik både tidligere og gjeldende arvelov som hovedregel krever.
(5) Det ble åpnet offentlig skifte i dødsboet. Under skiftebehandlingen oppsto det uenighet
mellom A og de øvrige arvingene om testamentet er gyldig som nødtestament, og om det er
grunnlag for avkortning i arven til de øvrige arvingene. Agder tingrett besluttet at
skiftetvistene skulle behandles ved allmennprosess, og A ble gitt frist for å reise sak.
(6) A innga stevning til Agder tingrett med krav om at testamentet skulle anses som gyldig, og
at det skulle foretas avkortning i arven til de øvrige arvingene.
(7) Agder tingrett avsa 14. mars 2024 dom hvor de øvrige arvingene ble frifunnet og A dømt
til å erstatte deres sakskostnader med 300 000 kroner.
(8) A anket til lagmannsretten. Ved dom 20. januar 2025 kom Agder lagmannsrett til at anken
måtte forkastes. Domsslutningen lyder slik:
«1. Anken forkastes.
2. I sakskostnader for lagmannsretten betaler A 371.500 –
trehundreogsyttiéntusenfemhundre – kroner til B, C, E og D i fellesskap,
innen 2 – to – uker fra dommens forkynnelse.
3. I sakskostnader for tingretten betaler A 300.000 – trehundretusen – kroner til
B, C, E og D i fellesskap, innen 2 – to – uker fra dommens forkynnelse.»
(9) Lagmannsretten kom til at testamentet ikke er gyldig som nødtestament. I spørsmålet om
avkortning i arv kom lagmannsretten til at arveloven 1972 § 38 gjelder for eventuelle
beslutninger og forutsetninger om avkortning frem til gjeldende lovs ikrafttredelse
1. januar 2021. Noen beslutning eller forutsetning forut for denne datoen fant
lagmannsretten ikke bevist. Fra 1. januar 2021 er avkortning etter lagmannsrettens syn ikke
lenger mulig, fordi arveloven § 75 første ledd krever at avkortning settes som betingelse
senest samtidig med at gaven gis.
HR-2025-1182-A, (sak nr. 25-033779SIV-HRET)

3
(10) A har anket lagmannsrettens dom til Høyesterett. Anken gjaldt saksbehandlingsfeil i form
av mangelfulle domsgrunner knyttet til om vilkårene for nødtestament er oppfylt, og
rettsanvendelsen vedrørende spørsmålet om avkortning i arv.
(11) Ved Høyesteretts ankeutvalgs beslutning 3. april 2025 ble anken over rettsanvendelsen
fremmet til behandling. For øvrig ble anken ikke tillatt fremmet.
(12) Innenfor rammen av henvisningsbeslutningen står saken i samme stilling som for
lagmannsretten.
Partenes syn på saken
(13) Ankende part – A – har i korte trekk gjort gjeldende:
(14) Overgangsregelen i arveloven § 180 sjette ledd må forstås slik at det er arveloven 1972
§ 38 som regulerer arvelaters mulighet til å fastsette avkortning i arv på grunn av gaver
som ble gitt før 1. januar 2021. Dette er den naturlige forståelsen av lovens ordlyd.
Tolkningen støttes av hensynet til arvelatere som har gitt gaver under den tidligere loven i
tillit til at de senere kan beslutte avkortning. Arvinger som har mottatt gaver under den
tidligere loven, har ingen aktverdig grunn til å innrette seg på at avkortning ikke vil skje.
Lagmannsretten har derfor tolket overgangsregelen feil. Siden lagmannsretten ikke har tatt
stilling til om avkortning er bestemt eller forutsatt etter 1. januar 2021, må dommen
oppheves.
(15) Ankende part har lagt ned slik påstand:
«1. Lagmannsrettens dom oppheves for så vidt gjelder spørsmålet om avkortning
i arv og sakskostnader.
2. B, C, E og D dømmes til å betale sakens kostnader for Høyesterett.»
(16) Ankemotpartene – B, C, D og E – har i korte trekk gjort gjeldende:
(17) Ordlyden i arveloven § 180 sjette ledd må forstås slik at gjeldende lovs regler om
avkortning gjelder fullt ut for gaver som er gitt tidligere, når det – som her – ikke forut for
lovens ikrafttredelse ble bestemt eller forutsatt at avkortning skal skje. Lovens formål og
reelle hensyn støtter opp under denne tolkningen. Lovgiver har ansett den nye regelen som
den beste, og det vil være kompliserende og prosessdrivende om den tidligere loven
fortsatt må brukes i lang tid fremover. Lagmannsrettens lovtolkning er derfor riktig, og
anken må forkastes.
(18) Ankemotpartene har lagt ned slik påstand:
«1. Anken forkastes.
2. A dømmes til å betale sakskostnader for Høyesterett.»
HR-2025-1182-A, (sak nr. 25-033779SIV-HRET)

4
Mitt syn på saken
Rettsreglene og sakens problemstilling
(19) Avkortning i arv innebærer at formue som en livsarving har mottatt fra arvelateren mens
denne levde, skal komme til fradrag i livsarvingens arvelodd. Formuesoverføringen
behandles dermed som forskudd på arv.
(20) Reglene om hvordan avkortning fastsettes, ble endret da gjeldende arvelov trådte i kraft
1. januar 2021. En viktig forskjell er at arvelateren etter den tidligere arveloven fra
1972 når som helst kunne bestemme eller forutsette at det skal avkortes, mens avkortning
etter gjeldende lov må fastsettes senest når gaven gis.
(21) Arveloven 1972 § 38 første punktum lød slik:
«Har arvelataren gitt ein livsarving ei monaleg gåve utan at dei andre livsarvingane
har fått tilsvarande verdiar, skal gåva avkortast i arven til mottakaren som forskot
dersom arvelataren har fastsett det eller det blir godtgjort at avkorting vil vere i
samsvar med føresetnadene til arvelataren.»
(22) Gjeldende lovs § 75 første ledd lyder slik:
«Har en livsarving mottatt en ytelse av økonomisk verdi fra arvelateren, skal ytelsen
avkortes i livsarvingens arv hvis dette var satt som en betingelse for ytelsen. En
betingelse om avkorting bør være skriftlig og gjort kjent for de andre livsarvingene.»
(23) Avkortning må altså etter gjeldende lov være satt som «betingelse» for gaven. I dette ligger
et samtidighetskrav; avkortning må komme til uttrykk som et vilkår senest når gaven gis.
(24) Denne forskjellen mellom gammel og ny lov reiser et spørsmål om lovvalg for gaver som
ble gitt før 1. januar 2021.
(25) Overgangsregler er gitt i arveloven § 180. Hovedregelen følger av første ledd, hvor det
heter:
«Loven gjelder for dødsfall som finner sted etter lovens ikrafttredelse.»
(26) De påfølgende leddene inneholder særlige overgangsregler. Sjette ledd gjelder
bestemmelsene i kapittel 9, hvor § 75 om avkortning i arv hører hjemme, og lyder slik:
«Kapittel 9 i denne loven gjelder når avtalen inngås eller disposisjonen foretas etter
lovens ikrafttredelse.»
(27) Selv om det ikke fremgår uttrykkelig, må regelen forstås slik at den nye loven bare gjelder
for avtaler og disposisjoner foretatt etter ikrafttredelsen. Den tidligere loven skal med
andre ord fortsatt gjelde for avtaler og disposisjoner som ble foretatt før loven trådte i kraft.
Det betyr at hvis en livsarving mottok en betydelig gave og arvelateren før 1. januar
2021 bestemte eller forutsatte at avkortning skal skje, reguleres forholdet av arveloven av
1972. Så langt er rettsstillingen klar.
HR-2025-1182-A, (sak nr. 25-033779SIV-HRET)

5
(28) Det er derimot uavklart hva som gjelder i den situasjonen vi her står overfor, hvor gaven
ble gitt før 1. januar 2021, uten at det før denne datoen ble fastsatt eller forutsatt at
avkortning skal skje. A gjør gjeldende at det er tilstrekkelig for at den gamle loven skal
komme til anvendelse, at gaven ble gitt før 1. januar 2021. Ankemotpartene anfører at også
arvelaterens bestemmelse eller forutsetning om avkortning må ligge forut for denne datoen.
Lagmannsretten tolket overgangsbestemmelsen på den sistnevnte måten. Spørsmålet for
Høyesterett er om dette er riktig lovtolkning.
Lovens ordlyd
(29) Overgangsregelen i arveloven § 180 sjette ledd knytter lovvalget til tidspunktet for
«avtalen» eller «disposisjonen». Alternativet «avtalen» sikter til avtaler om råderett over
fremtidig og falt arv etter § 73. Alternativet «disposisjonen» omfatter avkall på arv etter
§ 74. For avkortningsregelen i § 75 må «disposisjonen» være den betingede ytelsen
– typisk gaven – som gir grunnlag for avkortning etter paragrafens første ledd.
(30) I tråd med dette skriver lagmannsretten at det «samsvarer … best med lovens ordlyd at
‘disposisjonen’ sikter til selve gavedisposisjonen». Det heter imidlertid også at det «kan …
argumenteres for at de forhold man bygger på for å komme til at det var arvelaters
forutsetning at avkortning skulle skje, er en disposisjon».
(31) Det er det siste synspunktet ankemotpartene gjør gjeldende for Høyesterett.
(32) Jeg er enig i at arvelaters etterfølgende forutsetning om avkortning – iallfall om den er
kommet til uttrykk utad – kan karakteriseres som en disposisjon. Etter mitt syn er det
imidlertid ikke slike disposisjoner overgangsregelen i arveloven § 180 sjette ledd sikter til.
Bestemmelsen regulerer anvendelsen av reglene i kapittel 9 «i denne loven», altså
gjeldende arvelov, som ikke anerkjenner etterfølgende bestemmelser eller forutsetninger
om avkortning. Den eneste disposisjonen som omtales i arveloven § 75 første ledd, er
arvelaters betingede ytelse. Den naturlige forståelsen av ordlyden er at det er denne
betingede ytelsen – altså gavedisposisjonen – ordet «disposisjonen» i § 180 sjette ledd
refererer til.
(33) Ordlyden taler således for at arveloven § 75 gjelder dersom gaven er gitt etter lovens
ikrafttredelse. For gaver som er gitt før 1. januar 2021, gjelder arveloven 1972 § 38.
Andre rettskildefaktorer
(34) Forarbeidene gir ingen nærmere veiledning for tolkningen av overgangsregelen i arveloven
§ 180 sjette ledd.
(35) Heller ikke rettslitteraturen gir avgjørende bidrag til løsningen. Tolkningsspørsmålet anses
som uavklart, og det gis uttrykk for ulike oppfatninger.
(36) Reelle hensyn kan anføres i begge retninger.
(37) A anfører at livsarvinger som mottok gaver etter den gamle arveloven, må ha vært
forberedt på at arvelater senere beslutter avkortning, og at de derfor ikke har noen legitim
HR-2025-1182-A, (sak nr. 25-033779SIV-HRET)

6
interesse i å bli beskyttet mot avkortning gjennom ny lovgivning. Hun argumenterer også
med at arvelater kan ha innstilt seg på at avkortning kan skje på et senere tidspunkt, og at
denne forutsetningen bør beskyttes.
(38) Ankemotpartene legger særlig vekt på at det vil være komplisert for brukerne å forholde
seg til to lover i lang tid fremover. De argumenterer også med at den nye loven gir en
bedre regel, som i større grad varetar hensynet til forutberegnelighet for arvingene og vil
føre til færre tvister. Hensynet til arvelatere som måtte ha innrettet seg på muligheten for
etterfølgende avkortning, er tilstrekkelig varetatt ved at de kunne treffe beslutning om
avkortning i overgangsperioden mellom vedtakelsen og ikrafttredelsen av den nye
arveloven.
(39) Lagmannsretten synes å legge avgjørende vekt på at en tolkning i samsvar med lovens
ordlyd vil føre til at den gamle arveloven vil gjelde parallelt med den nye i «uoverskuelig
fremtid». Jeg er enig i at det er enklest for det rettssøkende publikum om det bare er én lov
å forholde seg til. Det ligger imidlertid i overgangsregelens natur at de to lovene i en
periode vil gjelde side om side. Hvorvidt det vil virke konfliktdempende og gi økt
forutberegnelighet om virketiden for den gamle loven begrenses mest mulig, synes jeg det
er vanskelig å ha noen sikker formening om. Den tolkningen som ankemotpartene tar til
orde for, vil kunne reise vanskelige bevisspørsmål, ikke minst i tilfeller hvor arvelaters
forutsetning om avkortning har vokst frem over tid og søkes underbygd med bevis fra både
før og etter skjæringspunktet mellom de to lovene.
(40) Alt i alt kan jeg ikke se at reelle hensyn peker klart i én bestemt retning, og de er under
enhver omstendighet ikke av en slik styrke at den naturlige forståelsen av ordlyden bør
fravikes.
Konklusjon og sakskostnader
(41) Arveloven § 180 sjette ledd innebærer at lovens § 75 regulerer spørsmål om avkortning på
grunn av gaver som er gitt etter lovens ikrafttredelse. For gaver som er gitt før 1. januar
2021, gjelder arveloven 1972 § 38.
(42) Anken over lagmannsrettens rettsanvendelse fører etter dette frem. Siden lagmannsretten
ikke har tatt stilling om F etter 1. januar 2021 har bestemt eller forutsatt at avkortning skal
skje, må dommen oppheves, jf. tvisteloven § 30-14 første ledd.
(43) A har vunnet saken for Høyesterett og har krav på dekning av nødvendige sakskostnader
etter tvisteloven § 20-2 første ledd, jf. § 20-5 første ledd. Advokat Hernæs har på vegne av
A fremmet krav om dekning av 206 325 kroner. Kravet utgjør i sin helhet salær for til
sammen 58,25 timer advokatarbeid. I tillegg kommer merverdiavgift og rettsgebyr, slik at
samlet beløp utgjør 289 442 kroner. Kostnaden anses å overstige det som er nødvendig,
sett i lys av sakens begrensede omfang og kompleksitet. Jeg finner at kravet kan tas til
følge med 150 000 kroner. Merverdiavgift med 37 500 kroner og rettsgebyr på
31 536 kroner kommer i tillegg.
HR-2025-1182-A, (sak nr. 25-033779SIV-HRET)

7
(44) Jeg stemmer for denne
D O M :
1. Lagmannsrettens dom oppheves for så vidt gjelder spørsmålet om avkortning i arv
og sakskostnader.
2. I sakskostnader for Høyesterett betaler B, C, D og E, én for alle og alle for én, til A
219 036 – tohundreognittentusenogtrettiseks – kroner innen 2 – to – uker fra
forkynnelsen av denne dommen.
(45) Dommer Bull: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(46) Dommer Østensen Berglund: Likeså.
(47) Dommer Sivertsen: Likeså.
(48) Justitiarius Øie: Likeså.
(49) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
1. Lagmannsrettens dom oppheves for så vidt gjelder spørsmålet om avkortning i arv
og sakskostnader.
2. I sakskostnader for Høyesterett betaler B, C, D og E, én for alle og alle for én, til A
219 036 – tohundreognittentusenogtrettiseks – kroner innen 2 – to – uker fra
forkynnelsen av denne dommen.
HR-2025-1182-A, (sak nr. 25-033779SIV-HRET)