Dato: 2022-09-13

Sammendrag: Etter en bilulykke i desember 2019 i Troms, der én passasjer omkom, var føreren dømt blant annet for kjøring i påvirket tilstand. Saken for Høyesterett gjaldt eieren av bilen. Han var i lagmannsretten dømt for både å ha overlatt bilen til en uskikket sjåfør (vegtrafikkloven § 17 andre ledd) og for å ha medvirket til kjøring i påvirket tilstand (vegtrafikkloven § 22, jf. straffeloven § 15). Medvirkningen, utover at bilen var overlatt en uskikket sjåfør, var ifølge tiltalen at bileieren sammen med andre hadde gjort avtale om kjøringen og at han var blitt med som passasjer.

Høyesteretts syn er at det ikke er grunnlag for å anvende de to straffebestemmelsene sammen – i såkalt idealkonkurrens. Selv om bestemmelsene ikke fullt ut overlapper hverandre, får man ikke markert noen ytterligere straffverdighet ved å bruke begge. Det dreier seg om bestemmelser som gjelder medvirkning til det samme primærlovbruddet – kjøring i påvirket tilstand. Formålet med bestemmelsene er også det samme – å hindre uskikket kjøring og øke trafikksikkerheten.

Høyesterett opphever av denne grunn deler av lagmannsrettens domfellelse og setter straffen for bileieren noe ned.

D O M
avsagt 13. september 2022 av Høyesterett i avdeling med
dommer Hilde Indreberg
dommer Aage Thor Falkanger
dommer Per Erik Bergsjø
dommer Wenche Elizabeth Arntzen
dommer Espen Bergh
HR-2022-1753-A, (sak nr. 22-020057STR-HRET)
Anke over Hålogaland lagmannsretts dom 22. november 2021
A (advokat John Christian Elden)
mot
Påtalemyndigheten (statsadvokat Helene Bærug Hansen)

2
S T E M M E G I V N I N G
(1) Dommer Bergh:
Sakens spørsmål og bakgrunn
(2) Saken gjelder medvirkning til kjøring i påvirket tilstand. Spørsmålet er om eieren av bilen,
som også var med på en forutgående avtale om kjøringen og som passasjer, kan dømmes
både etter den særlige bestemmelsen om overlatelsesmedvirkning i vegtrafikkloven
§ 17 andre ledd og etter den alminnelige regelen om medvirkning.
(3) Tiltalen mot A lyder slik:
«I Vegtrafikkloven § 31 første ledd, jf. § 22 første ledd, jf. straffeloven § 15
for å ha ført en motorvogn når han var påvirket av alkohol (ikke edru) eller
andre berusende eller bedøvende midler, eller medvirket til dette.
Grunnlag:
Søndag 15. desember 2019 ca kl 06.00, medvirket han til at B kjørte BMW
personbil 00000 langs Fv261 i Rossfjordstraumen i Lenvik i alkoholpåvirket
tilstand. Dette ved at han, B og tre andre personer umiddelbart forut for
kjøringen kom til enighet om at B skulle kjøre ham og de øvrige personene
til deres bopeler, og ved at han deretter var passasjer under kjøreturen fram
til han ble sluppet av ved sitt hjem i ---veien 0.
II Vegtrafikkloven § 31 første ledd, jf. § 17 annet ledd
for å ha latt en annen bruke en motorvogn som han eide eller hadde rådighet
over på eiers vegne, uten å ha forvisset seg om at den som han lar bruke
motorvognen fyller vilkårene for å føre den.
Grunnlag:
Til tid og på sted som nevnt i post I, lot han B bruke sin BMW personbil
med kjennemerke 00000 uten å forvisse seg om at han fylte vilkårene for å
føre den. B var på kjøretidspunktet påvirket av alkohol.»
(4) Kvelden og natten før kjøringen hadde de fem personene i bilen vært sammen på et
julebord. Samtlige var påvirket av alkohol. De ble enige om at B skulle kjøre alle hjem i
As bil. Kjøringen endte i en utforkjøring. På det tidspunktet var det to passasjerer igjen i
bilen, og én av dem omkom i ulykken.
(5) B ble tiltalt for uaktsomt å ha forvoldt en annens død, for kjøring i påvirket tilstand og for
brudd på den generelle bestemmelsen i vegtrafikkloven § 3. Blodprøve tatt av ham et par
timer etter kjøringen viste en alkoholkonsentrasjon i blodet på 1,33 promille.
(6) A og de to andre gjenlevende passasjerene ble tiltalt for medvirkning til kjøring i påvirket
tilstand. Grunnlaget i tiltalen for de to andre var beskrevet på samme måte som i post I i
tiltalen mot A. Tiltalen viser for alle passasjerene til bestemmelsen om kjøring i påvirket
tilstand, vegtrafikkloven § 22 første ledd, sammen med den alminnelige bestemmelsen om
medvirkning i straffeloven § 15, som lyder slik:
HR-2022-1753-A, (sak nr. 22-020057STR-HRET)

3
«Et straffebud rammer også den som medvirker til overtredelsen, når ikke annet er
bestemt.»
(7) For A omfattet tiltalen i tillegg post II om overtredelse av vegtrafikkloven
§ 17 andre ledd. Den bestemmelsen rammer en bestemt form for medvirkning – å overlate
en motorvogn man eier eller disponerer til en annen uten å forvisse seg om at denne er
skikket til å føre motorvognen.
(8) Ved Nord-Troms og Senja tingretts dom 25. mai 2021 ble føreren, B, dømt i samsvar med
tiltalen til fengsel i åtte måneder og en bot på 48 000 kroner. Han ble videre fradømt retten
til å føre førerkortpliktig motorvogn for alltid og til å betale oppreisningserstatning.
Dommen mot B ble ikke anket og er dermed rettskraftig.
(9) Når det gjaldt A, bygde tingretten på at det ikke var utelukket å domfelle både for
overlatelsesmedvirkning og for medvirkning etter den generelle bestemmelsen i
straffeloven § 15. Utover at A hadde overlatt bilen til B, fant tingretten imidlertid ikke
bevist handlinger som kunne gi grunnlag for medvirkningsansvar for passasjerene. A ble ut
fra dette frifunnet for tiltalen post I. For overlatelsen ble han dømt i samsvar med tiltalen
post II til fengsel i 28 dager samt en bot på 121 000 kroner. Han ble fradømt retten til å
føre førerkortpliktig motorvogn for en periode på to år.
(10) De to øvrige passasjerene ble helt frifunnet i tingretten.
(11) Påtalemyndigheten anket over frifinnelsene i tingrettens dom. Hålogaland lagmannsrett
avsa 22. november 2021 dom der domsslutningen punkt 1 og 2, som gjelder A, lyder slik:
«1. A, født 00.00.1970, dømmes for overtredelse av vegtrafikkloven § 31 første
ledd, jf. § 22 første ledd, jf. straffeloven § 15 og det forhold som er avgjort
ved Nord-Troms og Senja tingretts dom av 25. mai 2021, til fengsel i
30 – tretti – dager og bot på 121 000 – etthundreogtjueentusen – kroner
subsidiært fengsel i
15 – femten – dager.
2. A, født 00.00.1970, idømmes tap av førerett for førerkortpliktig motorvogn
for et tidsrom av 2 – to – år og 6 – seks – måneder fra dommen er
rettskraftig. Til fradrag går den periode som føreretten har vært midlertidig
tilbakekalt. For gjenerverv av føreretten kreves det avlagt full ny
førerprøve.»
(12) Lagmannsretten domfelte altså A også etter tiltalen post I. Fengselsstraffen ble som følge
av dette skjerpet med to dager, og tiden for tap av førerett ble utvidet med et halvt år
sammenlignet med tingrettens dom.
(13) I lagmannsretten ble også de to øvrige passasjerene dømt for medvirkning til kjøring i
påvirket tilstand. Straffen ble for begge disse satt til fengsel 24 dager med tillegg av en bot.
De ble også idømt tap av førerett.
(14) A og de to øvrige passasjerene anket til Høyesterett. A anførte prinsipalt frifinnelse for
medvirkning til kjøring i påvirket tilstand under henvisning til at dette straffebudet ikke
kan anvendes i konkurrens med overlatelsesmedvirkning. Subsidiært ble det anført at
HR-2022-1753-A, (sak nr. 22-020057STR-HRET)

4
lagmannsretten har lagt terskelen for medvirkning til ruspåvirket kjøring for lavt. As anke
gjaldt også reaksjonsfastsettelsen.
(15) Høyesteretts ankeutvalg avsa 31. mars 2022 beslutning (HR-2022-671-U) der As anke over
lovanvendelsen delvis ble fremmet til behandling. For øvrig ble ankene nektet fremmet.
Som følge av at de tiltalte ble frifunnet for medvirkning i tingretten, er nektelsene
begrunnet. Ankeutvalget bygde blant annet på at det ikke var noen feil ved lagmannsrettens
lovanvendelse knyttet til terskelen for domfellelse for medvirkning til kjøring i påvirket
tilstand. Slutningen i ankeutvalgets avgjørelse lyder slik:
«1. Anken fra A fremmes til behandling så langt den gjelder domfellelsen for
overtredelse av vegtrafikkloven § 31 første ledd, jf. § 22 første ledd,
jf. straffeloven § 15 sammen med domfellelsen for overtredelse av
vegtrafikkloven § 31 første ledd, jf. § 17 annet ledd.
2. For øvrig nektes ankene fra A, C og D fremmet.»
(16) På vegne av A har forsvareren under ankeforhandlingen lagt ned følgende påstand:
«1. Prinsipalt: A frifinnes for tiltalens post I.
2. Subsidiært: A frifinnes for tiltalens post II.
Dersom frifinnelse: straff og tapstid settes ned.
3. I alle tilfeller: krav om full ny førerprøve ved gjenerverv av førerrett utgår
fra lagmannsrettens domsslutning punkt 2.»
(17) Påtalemyndigheten har under ankeforhandlingen under tvil gitt uttrykk for at As anke over
lovanvendelsen må føre frem. Ut fra dette er det lagt ned følgende påstand:
«1. A, født 00.00.1970, frifinnes for overtredelse av vegtrafikkloven § 31 første
ledd, jf. § 22 første ledd, jf. straffeloven § 15 (tiltalens post I).
2. A, født 00.00.1970, dømmes for overtredelse av vegtrafikkloven § 31 første
ledd jf. § 17 annet ledd, til fengsel i 28 – tjueåtte – dager, samt en bot på
121 000 – hundreogtjueentusen – kroner, subsidiært fengsel i 15 – femten –
dager.
3. A, født 00.00.1970, fradømmes retten til å føre førerkortpliktig motorvogn
for en periode på 2 – to – år og 1 – en – måned. Tapstiden anses utholdt i sin
helhet ved foretatt beslag av førerkortet.»
Mitt syn på saken
Lovreglene om straff for medvirkning til kjøring i påvirket tilstand
(18) Bestemmelsen om overlatelsesmedvirkning i vegtrafikkloven § 17 andre ledd har vært
gjeldende siden ikrafttredelsen av loven i 1965. Den lyder slik:
HR-2022-1753-A, (sak nr. 22-020057STR-HRET)

5
«Eier av motorvogn eller den som på eierens vegne har rådighet over den, plikter å
forvisse seg om at den som han lar bruke motorvognen, fyller vilkårene for å føre
den.»
(19) Plikten for eieren etter vegtrafikkloven § 17 andre ledd gjelder vilkårene for å føre
motorvogn generelt og er ikke begrenset til å forvisse seg om at føreren ikke er ruspåvirket.
Straffansvaret ved overtredelse følger, på samme måte som for § 22 første ledd, av den
generelle straffebestemmelsen i § 31 første ledd.
(20) Frem til straffeloven 2005 trådte i kraft i 2015 var det ingen generell
medvirkningsbestemmelse i norsk rett. Medvirkning kunne bare straffes der det fulgte av
den enkelte straffebestemmelsen. Den nye bestemmelsen i straffeloven § 15 endret dette og
ble også gjort gjeldende for straffebestemmelser utenfor straffeloven selv, herunder
bestemmelsene i vegtrafikkloven.
(21) Betydningen av en generell medvirkningsbestemmelse for saker om kjøring i påvirket
tilstand, herunder forholdet til vegtrafikkloven § 17 andre ledd, ble drøftet i forarbeidene til
straffeloven 2005. I NOU 1992: 23 side 77 uttalte Straffelovkommisjonen blant annet:
«Det er f.eks. ikke straffbart etter vegtrafikkloven å skjenke en person beruset, selv om
man vet at vedkommende skal kjøre bil, fordi vegtrafikkloven § 31 ikke nevner
medvirkning. Vegtrafikkloven § 17 annet ledd har derimot en særlig bestemmelse som
pålegger eier av motorvogn eller den som på vegne av eieren har rådighet over
vognen, plikt til å forvisse seg om at den som får bruke vognen fyller vilkårene for
bruken. Hvis eieren f.eks. låner bort bilen sin til en person uten å ha forvisset seg om
at denne ikke er påvirket av alkohol, kan eieren straffes etter nevnte bestemmelse.
Selv om kommisjonen foreslår en generell bestemmelse om medvirkning, kan det i
tillegg være nødvendig med slike særlige bestemmelser for å kunne ramme visse
former for medvirkning som en generell medvirkningsbestemmelse ikke omfatter. Det
vil f.eks. være nødvendig å opprettholde vegtrafikkloven § 17 annet ledd, fordi den går
videre enn den generelle bestemmelsen.»
(22) Det bygger altså på et bevisst lovgivervalg at vegtrafikkloven § 17 andre ledd er
opprettholdt også etter vedtakelsen av straffeloven § 15. Dette er begrunnet med at
bestemmelsen om overlatelsesmedvirkning rekker videre enn den generelle
medvirkningsbestemmelsen. Når det kreves at eieren skal forvisse seg om at den bilen
overlates til, fyller vilkårene for å føre den, er dette et strengt krav. Det kan derfor
foreligge brudd på bestemmelsen selv om eierens handlemåte ikke er slik at han eller hun
naturlig kan anses å ha medvirket til kjøringen, jf. Ot.prp. nr. 90 (2003–2004) side 198.
(23) Samtidig er det på rene at den generelle medvirkningsbestemmelsen kan ramme
medvirkning til kjøring i påvirket tilstand i en rekke situasjoner som ikke vil være omfattet
av den særlige regelen i vegtrafikkloven § 17 andre ledd. Som eksempel er det tilstrekkelig
å vise til domfellelsen av de to øvrige passasjerene i denne saken.
Utgangspunktene for det spørsmålet Høyesterett skal ta stilling til
(24) Lagmannsretten beskriver i sin dom det hendelsesforløpet som retten har funnet bevist.
Dette omfatter blant annet at A og de øvrige passasjerene kjente eller burde kjent til at B
HR-2022-1753-A, (sak nr. 22-020057STR-HRET)

6
var påvirket av alkohol. De sentrale elementene i de medvirkningshandlingene A og de to
øvrige passasjerene ble domfelt for, er beskrevet slik:
«Lagmannsretten er overbevist om at hver av de tiltalte, gjennom å sette seg inn som
passasjerer og være med på bilturen, og sett hen til den forutgående enigheten om å
benytte bil for å komme seg hjem, tilskyndet eller i det minste styrket Bs forsett om å
kjøre bil i påvirket tilstand. At det ikke lar seg klarlegge nærmere hva som ble sagt
eller av hvem da avtalen om å kjøre hjem ble til, er ikke avgjørende. Lagmannsretten
er overbevist om at alle tiltalte ga sin tilslutning til avtalen, og at de fulgte opp denne
da de satte seg inn i bilen og ble med på kjøreturen mot sine hjem.»
(25) For A kommer dette i tillegg til at han var eier av bilen og overlot den til B, selv om B var
påvirket av alkohol. Både post I og II i tiltalen beskriver altså handlinger som utgjør
medvirkning til Bs kjøring.
(26) Spørsmålet for Høyesterett er, som allerede påpekt, om det er riktig å dømme A både for
overlatelsesmedvirkning etter vegtrafikkloven § 17 andre ledd og for medvirkning til
overtredelse av vegtrafikkloven § 22 første ledd om kjøring i påvirket tilstand. Rettslig er
dette et spørsmål om anvendelse av reglene om sammenstøt av straffbare handlinger –
konkurrensreglene. I og med at man ved domfellelse i samsvar med tiltalen vil straffe As
medvirkning etter to ulike straffebestemmelser, gjelder saken spørsmål om såkalt
idealkonkurrens.
Idealkonkurrens – de generelle utgangspunktene
(27) Straffelovgivningen bygger på at én handling etter omstendighetene kan medføre brudd på
flere straffebestemmelser, og at det i så fall anses å foreligge flere lovbrudd, som alle
utgjør grunnlag for straff. Dette er kommet til uttrykk i straffeloven § 79, som inngår i
kapittel 14 om fellesregler for reaksjonsfastsettelsen. Bestemmelsens bokstav a regulerer
blant annet tilfeller der en lovbryter ved én handling «har begått flere lovbrudd». I slike
situasjoner kan det, innenfor grenser som bestemmelsen fastsetter, anvendes en strengere
straff enn der én handling bare anses som ett lovbrudd.
(28) Hva som skal til for at flere straffebud kan anvendes på én og samme handling, er i
Rt-2003-1376 avsnitt 28 beskrevet slik:
«Konkurrenslæren innebærer at når en straffbar handling omfattes av flere straffebud,
anvendes bare ett straffebud dersom det fullt ut dekker samtlige sider av det straffbare
forholdet. Flere straffebud anvendes bare når dette er nødvendig for å markere
momenter ved den straffbare handling som ikke blir markert om man bare anvender
ett straffebud.»
(29) Det avgjørende er altså om anvendelse av flere straffebestemmelser er nødvendig for å
markere en økt straffverdighet sammenlignet med overtredelse av én av bestemmelsene.
Dersom man ikke får markert noe ytterligere ved å anvende begge bestemmelsene,
anvendes bare den ene. I Rt-2000-40 uttrykkes dette slik at bestemmelser ikke skal
anvendes i konkurrens dersom gjerningsinnholdet i den ene bestemmelsen «heilt ut vert
dekt» ved anvendelsen av den andre.
HR-2022-1753-A, (sak nr. 22-020057STR-HRET)

7
Vurderingen i dette tilfellet
(30) Selv om bestemmelsen om overlatelsesmedvirkning i vegtrafikkloven § 17 andre ledd
rekker noe videre enn den alminnelige medvirkningsbestemmelsen, vil det normale være at
den som kan dømmes etter § 17 andre ledd der føreren har vært ruspåvirket, også vil ha
medvirket til kjøringen på en måte som dekkes av gjerningsbeskrivelsen i vegtrafikkloven
§ 22 første ledd, jf. straffeloven § 15. Overlatelsen av motorvognen vil vanligvis utgjøre
både fysisk og psykisk medvirkning til kjøring i påvirket tilstand.
(31) Det er likevel på det rene at straffebestemmelsene ikke kan anvendes i konkurrens dersom
det faktum domfellelsen bygger på, er begrenset til overlatelsen. Alle sidene ved den
straffbare handlingen vil da være dekket av domfellelse etter vegtrafikkloven § 17 andre
ledd, og det er ikke grunnlag for å anvende den generelle medvirkningsbestemmelsen i
tillegg.
(32) Spørsmålet i denne saken er om dette stiller seg annerledes når medvirkningen også
omfatter elementer utover det som gir grunnlag for domfellelse etter vegtrafikkloven
§ 17 andre ledd.
(33) Jeg kan ikke se at det er tatt stilling til dette spørsmålet i forarbeidene til straffeloven 2005,
heller ikke ved drøftelsen av forholdet mellom vegtrafikkloven § 17 andre ledd og den
alminnelige medvirkningsbestemmelsen. Etter mitt syn er det mest naturlig å oppfatte
forarbeidene slik at man bygde på at bestemmelsene ikke skulle anvendes sammen, men
dette kommer ikke klart til uttrykk. Bedømmelsen av konkurrensspørsmålet må derfor skje
med utgangspunkt i de alminnelige prinsippene som kan utledes av rettspraksis.
(34) Som det følger av det jeg har gjennomgått, er det ikke noen fullstendig «overlapp» mellom
vegtrafikkloven § 17 andre ledd og bestemmelsen om kjøring i påvirket tilstand i
vegtrafikkloven § 22 anvendt sammen med den generelle medvirkningsbestemmelsen i
straffeloven § 15. Dette trekker i retning av at det er adgang til å anvende bestemmelsene i
konkurrens i de tilfellene der handlingene dekker gjerningsinnholdet i begge straffebudene,
og medvirkningen rekker videre enn det som rammes av gjerningsbeskrivelsen i
vegtrafikkloven § 17 andre ledd. Ved dette vil man oppnå å straffe for flere sider ved den
handlingen som er begått.
(35) Jeg er likevel kommet til at det i denne saken og i de fleste andre tilfeller ikke vil være
grunnlag for å anvende bestemmelsene i konkurrens.
(36) Som påpekt vil det ved konkurrensvurderingen være sentralt om man ved å anvende begge
bestemmelsene får markert en økt straffverdighet ved siktedes handlemåte. For spørsmålet
i denne saken er det etter mitt syn vesentlig at det er tale om to bestemmelser som rammer
medvirkning til det samme primærlovbruddet – kjøring i påvirket tilstand. Formålet med
bestemmelsene er det samme – å hindre slik kjøring og dermed å øke trafikksikkerheten.
(37) Jeg ser det videre slik at anvendelsen av bestemmelsene i konkurrens sjelden vil tilføre noe
i den samlede bedømmelsen av handlingene som grunnlag for straffutmålingen. Det følger
av rettspraksis at straffen for overtredelse av vegtrafikkloven § 17 andre ledd normalt bør
ta utgangspunkt i den straffen som ilegges føreren. Jeg viser her til
Rt-1971-356 og Rt-2005-1044 avsnitt 13. Straffutmålingen skal dermed bygge på en
helhetsvurdering hvor alvorligheten av primærlovbruddet står sentralt. Vurderingen er
HR-2022-1753-A, (sak nr. 22-020057STR-HRET)

8
følgelig ikke i første rekke knyttet til medvirkerens handlemåte. I den utstrekning denne
tillegges vekt, vil det ved helhetsvurderingen også kunne tas hensyn til omstendigheter
som ikke direkte er knyttet til selve overlatelsen av motorvognen, herunder omstendigheter
som i tid ligger etter overlatelsen.
(38) Ut fra dette er det vanskelig å se at den samlede bedømmelsen av medvirkerens
handlemåte blir vesentlig annerledes ved å anvende den generelle
medvirkningsbestemmelsen i konkurrens med vegtrafikkloven § 17 andre ledd. Det vil
normalt ikke være behov for å anvende begge bestemmelsene for ytterligere å markere
straffverdigheten av den handlingen som er begått. Da blir det heller ikke riktig å anvende
bestemmelsene i konkurrens.
(39) Jeg har redegjort for det faktum lagmannsretten har funnet bevist og bygd sin domfellelse
på. Jeg kan ikke se at dette omfatter elementer som gir grunn til å anvende vegtrafikkloven
§ 22, jf. straffeloven § 15, i konkurrens med vegtrafikkloven § 17 andre ledd i dette
tilfellet.
Konklusjon og reaksjonsfastsettelsen
(40) Min konklusjon er etter dette at lagmannsrettens lovanvendelse er feil når vegtrafikkloven
§ 22 første ledd, jf. straffeloven § 15, er anvendt i konkurrens med vegtrafikkloven
§ 17 andre ledd. Når siktedes handlemåte gir grunnlag for domfellelse etter den spesielle
bestemmelsen i § 17 andre ledd, er det denne som må anvendes. A må dermed frifinnes for
overtredelse av vegtrafikkloven § 22 første ledd, jf. straffeloven § 15, jf. tiltalens post I.
(41) Høyesterett skal fastsette straffen for det forholdet der domfellelsen blir stående,
jf. straffeprosessloven § 348 andre ledd. Som påpekt skjerpet lagmannsretten
fengselsstraffen med to dager sammenlignet med dommen i tingretten. Med det resultatet
jeg er kommet til, bør straffen settes som bestemt av tingretten.
(42) Også perioden for tap av føreretten bør settes ned. Det følger av tapsforskriften § 2-8 at det
ved fastsettelsen skal tas hensyn til den perioden som er fastsatt for føreren av bilen og en
konkret vurdering av medvirkerens skyld. Jeg er kommet til at tapstiden, i samsvar med
aktors påstand, bør settes til to år og én måned.
(43) As førerkort var beslaglagt i perioden 15. desember 2019 til 13. januar 2022. Det ble da
tilbakelevert etter kjennelse i Hålogaland lagmannsrett. Beslagsperioden var tett opptil
tapsperioden på to år og én måned som fastsettes nå. I samsvar med påtalemyndighetens
påstand anses tapsperioden utholdt gjennom beslaget. I og med at A nå har hatt førerett i
mer enn seks måneder, skal det ikke avlegges ny førerprøve, jf. tapsforskriften § 8-3 femte
ledd. Jeg finner det hensiktsmessig å utforme fullstendig ny domsslutning om tap av
førerett.
(44) Forsvareren tok i skranken opp spørsmål knyttet til tap av førerett for de to øvrige
passasjerene. Høyesterett har ikke grunnlag for å gå inn på dette, jf. begrensningene i
straffeprosessloven § 342 tredje ledd andre punktum.
HR-2022-1753-A, (sak nr. 22-020057STR-HRET)

9
(45) Jeg stemmer for denne
D O M :
1. A, født 00.00.1970, frifinnes for tiltalens post I.
2. I lagmannsrettens dom, domsslutningen punkt 1, gjøres ellers den endring at
fengselsstraffen settes til 28 – tjueåtte – dager.
3. A, født 00.00.1970, fradømmes retten til å føre førerkortpliktig motorvogn for en
periode på 2 – to – år og 1 – én – måned. Tapstiden anses utholdt i sin helhet ved
foretatt beslag av førerkortet.
(46) Dommer Arntzen: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(47) Dommer Falkanger: Likeså.
(48) Dommer Bergsjø: Likeså.
(49) Dommer Indreberg: Likeså.
(50) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
1. A, født 00.00.1970, frifinnes for tiltalens post I.
2. I lagmannsrettens dom, domsslutningen punkt 1, gjøres ellers den endring at
fengselsstraffen settes til 28 – tjueåtte – dager.
3. A, født 00.00.1970, fradømmes retten til å føre førerkortpliktig motorvogn for en
periode på 2 – to – år og 1 – én – måned. Tapstiden anses utholdt i sin helhet ved
foretatt beslag av førerkortet.
HR-2022-1753-A, (sak nr. 22-020057STR-HRET)