Sammendrag: Stabel, Oftedal Broch, Rieber-Mohn, Mitsem og AaslandSpørsmål om lagmannsretten, etter å ha frifunnet en mann for voldtekt, i samme dom kunne idømme ham erstatning og oppreisning fordi han hadde hatt samleie med kvinnen, og dette samleiet ikke var frivillig. A ble i tingretten dømt for voldtekt av B, og idømt erstatning og oppreisning. Etter anke til lagmannsretten ble han frifunnet for voldtekt. A ble likevel dømt til å betale henholdsvis kr 74 000 i erstatning og kr 50 000 i oppreisning til B. Han anket til Høyesterett og gjorde gjeldende at lagmannsrettens domsgrunner innebar en krenkelse av uskyldspresumsjonen i EMK artikkel 6 nr. 2.Høyesterett kom til at uskyldspresumsjonen ikke var krenket. Det ble tatt utgangspunkt i Høyesteretts kjennelse 27. november 2003 i sak 2003/227, som ble avsagt etter EMDs retningsgivende avgjørelser 11. februar 2003 i sakene Y mot Norge og Ringvold mot Norge. Det er etter dette ikke i strid med uskyldspresumsjonen at en som er frifunnet for straff, blir idømt erstatning i en sivil sak. Men erstatningskravet må da ikke begrunnes på en måte som skaper tvil om riktigheten av frifinnelsen. Etter skadeserstatningsloven §§ 3-3 og 3-5, som var grunnlaget for erstatningen, er det et vilkår at skadevolder har tilført skadelidte en krenkelse som nevnt i straffeloven § 192 - voldtektsparagrafen. Også de subjektive ansvarsbetingelsene er i noen grad sammenfallende. Man kan derfor ikke unngå å komme nær opp til en strafferettslig vurdering. Man må derfor ta utgangspunkt i det som skiller rettsfølgene, nemlig kravet til bevis. Det kan ikke unngås at retten i domsgrunnene legger til grunn at det objektivt foreligger en overtredelse av denne bestemmelsen. Det samme gjelder de subjektive vilkår for erstatning. Det som må unngås, er tvil om frifinnelsen var korrekt, ut fra de strenge beviskrav som gjelder i straffesaker. Lagmannsretten hadde klart gjort rede for forskjellene i beviskravene for straff og erstatning. Vurderingen av erstatningsspørsmålet skjedde på selvstendig grunnlag, uten at det var vist til tiltalebeslutningen og spørsmålsskriftet til lagretten. Det ble heller ikke benyttet typisk strafferettslige begreper. Slike forhold ble funnet avgjørende da man i kjennelsen 27. november 2003 kom til at uskyldspresumsjonen var krenket i den saken. Høyesterett konkluderte derfor med at lagmannsretten hadde markert den nødvendige distanse til straffesaken, og at det heller ikke på annen måte ble rokket ved frifinnelsen.

NORGES HØYESTERETT
Den 24. februar 2004 avsa Høyesterett kjennelse i
HR-2004-00379-A, (sak nr. 2003/1201), sivil sak, anke,
A (advokat Jorun E. Seegaard Dahlberg - til
prøve)
mot
B (advokat Terje Hoffmann)
S T E M M E G I V N I N G :
(1) Dommer Stabel: Saken gjelder spørsmål om dom på erstatning etter frifinnende
straffedom er i strid med uskyldspresumsjonen i Den europeiske
menneskerettskonvensjon (EMK) artikkel 6 nr. 2.
(2) A ble ved tiltalebeslutning 11. februar 2002 av statsadvokatene i Oslo tiltalt for
overtredelse av straffeloven § 192 første ledd bokstav a, jf. andre ledd bokstav a –
voldtekt til samleie. I tiltalebeslutningen ble grunnlaget for tiltalen beskrevet slik:
”Onsdag 8. august 2001 ca. kl. 02.30 i X, på et hotellrom på --- hotel på Z, presset han B,
født 00.00.1967, ned i hennes seng og holdt fast armene hennes, hvoretter han trengte
sin penis inn i hennes skjede.”
(3) Etter begjæring fra B fremmet påtalemyndigheten i straffesaken krav om erstatning og
oppreisning etter straffeprosessloven § 427, jf. § 3.
(4) Eidsvoll tingrett avsa 1. november 2002 dom med slik domsslutning:
”1. A, født 00.00.1968 dømmes for overtredelse av straffeloven § 192 første ledd
litra a, jf annet ledd litra a til fengsel i 2 – to – år og 6 – seks – måneder.
2. A dømmes til innen 2 – to – uker fra dommens forkynnelse å betale erstatning
til B med 160 000 – etthundreogsekstitusen – kroner.
3. A dømmes til innen 2 – to – uker fra dommens forkynnelse å betale
oppreisning til B med 75 000 – syttifemtusen – kroner.”

2
(5) A anket tingrettens dom til Eidsivating lagmannsrett. Under ankeforhandlingen for
lagmannsretten ble lagretten stilt et hovedspørsmål som omfattet voldtekt til samleie, som
ble besvart med nei. Den ble deretter forelagt et hovedspørsmål om grovt uaktsom
voldtekt, med tilleggsspørsmål om den uaktsomme voldtekt eventuelt var til samleie.
Også dette hovedspørsmålet ble besvart med nei. Lagmannsretten la kjennelsen til grunn.
Etter at lagrettens kjennelse forelå, opplyste Bs bistandsadvokat at hun opprettholdt krav
om erstatning for økonomisk tap og oppreisning på henholdsvis kr 74 000 og kr 75 000. A
påsto seg frifunnet. Lagmannsretten, bestående av de tre fagdommerne, behandlet kravet
den påfølgende dag.
(6) Lagmannsretten fant enstemmig at det forelå en klar sannsynlighetsovervekt for at A den
aktuelle natten hadde hatt samleie med B, og at dette samleiet ikke var frivillig fra hennes
side. Lagmannsrettens flertall fant det dessuten bevist med klar sannsynlighetsovervekt at
A forsto at han ved bruk av vold hadde tiltvunget seg samleie med B, og at vilkårene for
tilkjennelse av oppreisning og erstatning var til stede. Mindretallet – lagmannen – fant det
ikke tilstrekkelig sannsynliggjort at A forsto at samleiet ikke var frivillig fra Bs side, eller
at han utviste grov uaktsomhet i så måte. Lagmannsrettens dom, som ble avsagt 20. mars
2003, har slik domsslutning:
”1. A, født 00.00.1968, frifinnes for overtredelse av straffeloven § 192.
2. A, født 00.00.1968, dømmes til innen 2 – to – uker fra dommens forkynnelse å
betale til B, født 00.00.1967, erstatning med kr 74.000,- – fireogsyttitusen
0/100 kroner – med tillegg av 12 – tolv – prosent rente p a fra forfall til
betaling skjer.
3. A, født 00.00.1968, dømmes til innen 2 – to – uker fra dommens forkynnelse å
betale til B, født 00.00.1967, oppreisning med kr 50.000,- – femtitusen 0/100
kroner – med tillegg av 12 – tolv – prosent rente p a fra forfall til betaling
skjer.”
(7) Dommen ble avsagt under slik dissens som jeg har gjort rede for.
(8) A anket lagmannsrettens avgjørelse av kravet om erstatning og oppreisning til
Høyesterett, jf. straffeprosessloven § 435. Anken gjaldt lagmannsrettens saksbehandling,
bevisbedømmelse og rettsanvendelse. Anken over rettsanvendelsen ble begrunnet med at
det er i strid med uskyldspresumsjonen i EMK artikkel 6 nr. 2 når lagmannsretten ikke i
sin dom har gjort det tilstrekkelig klart at ileggelse av erstatning og oppreisning ikke
rokker ved frifinnelsen for straffekravet. Ved Høyesteretts kjæremålsutvalgs kjennelse
9. oktober 2003 ble denne del av anken henvist til Høyesterett. For øvrig ble anken nektet
fremmet.
(9) A har i korte trekk gjort gjeldende:
(10) For at det skal kunne avsies en etterfølgende erstatningsdom etter en frifinnelse, kreves
det etter EMDs praksis vedrørende uskyldspresumsjonen i EMK artikkel 6 nr. 2 at
domsgrunnene utformes slik at det ikke reises tvil om frifinnelsens rettmessighet. I dette
ligger for det første en forutsetning om at det i dommen skilles klart mellom frifinnelsen
for straffekravet og erstatningssavgjørelsen. Det må uttrykkelig presiseres at bevistemaet
er forskjellig for de to kravene, og at man ved å tilkjenne erstatning ikke rokker ved
frifinnelsen. Lagmannsretten har i denne saken unnlatt å skape den nødvendige distanse
mellom kravene, ved at domsgrunnene umiddelbart går over til å drøfte

3
erstatningsspørsmålet. Det er heller ikke tatt inn noen uttrykkelig reservasjon med hensyn
til frifinnelsen.
(11) Dernest må man unngå formuleringer som kan bidra til å reise tvil om frifinnelsen.
Lagmannsretten har flere steder brukt slike formuleringer, blant annet uttrykkene
”skyldig”, ”bruk av vold” og ”tiltvunget seg samleie”. Dette ligger så nær opp til en
konstatering av at vilkårene for straffbar voldtekt er oppfylt, at uskyldspresumsjonen må
anses krenket. Det må utvises ekstra forsiktighet med utformingen av domsgrunnene der
straffe- og erstatningsspørsmålet avgjøres i samme sak – jf. EMDs avgjørelse 11. februar
2003 i saken Y mot Norge.
(12) Dersom det først foreligger konvensjonsbrudd, vil det ikke være tilstrekkelig å slå dette
fast i avgjørelsesgrunnene, slik Høyesterett gjorde i kjennelsen 27. november 2003 i sak
2003/227. EMK artikkel 13 gir anvisning på en ”effective remedy”, og EMD har i saken
Y mot Norge lagt til grunn at en opphevelse av underrettens dom vil være det adekvate
virkemiddel. Tvistemålsloven § 384 første ledd kan ikke utelukke en slik løsning, og må
uansett vike for kravene i EMD gjennom menneskerettsloven § 3. Det riktigste må være å
oppheve dommen med hovedforhandling, idet rettssikkerhetshensyn tilsier en helt ny
vurdering av bevisene når avgjørelsen lider av slike feil.
(13) Dersom det ikke er grunnlag for opphevelse, må det iallfall kunne avsies fastsettelsesdom
for at begrunnelsen er konvensjonsstridig, jf. EMK artikkel 13 og EMD-praksis i
tilknytning til denne.
(14) A har nedlagt slik påstand:
”Prinsipalt: Eidsivating lagmannsretts dom av 20.03.03 pkt. 2 og 3 oppheves.
Subsidiært: Eidsivating lagmannsretts begrunnelse i dom av 20.03.03 er i strid med
EMK art. 6 nr. 2.
For begge tilfelle: Det offentlige tilkjennes sakens omkostninger.”
(15) B har i korte trekk gjort gjeldende:
(16) Saken gjelder et erstatningskrav mellom private parter i et sivilt søksmål, og
utgangspunktet er derfor at uskyldspresumsjonen i EMK artikkel 6 nr. 2 ikke er
anvendelig. Det må tas i betraktning at offeret etter EMK artikkel 6 nr. 1 har krav på
domstolsprøving av et erstatningskrav, og at dette gjelder uansett om skadevolderen er
frifunnet i en straffesak.
(17) En sivil sak stiller krav til bestemte og uttømmende domsgrunner, jf. tvistemålsloven
§ 144 nr. 4. Uskyldspresumsjonen kommer kun inn dersom domsgrunnene utformes slik
at det skapes tvil om tiltaltes strafferettslige skyld, jf. Høyesteretts kjennelse
27. november 2003. Kravene til domsgrunnene er her, med utgangspunkt i EMDs
avgjørelser, utformet negativt, i den forstand at det er visse uttrykk som ikke må brukes.
Det er dessuten ønskelig at domsgrunnene presiserer forskjellen mellom beviskravene i en
straffesak og i en erstatningssak.
(18) Man må ikke henge seg opp i enkeltformuleringer i domsgrunnene. De må leses i
sammenheng, og vurderes på en fornuftig måte. Avgjørende er om en slik

4
helhetsvurdering gir inntrykk av tvil om tiltalte med rette er frifunnet. Det er ikke noe
krav om at det uttrykkelig sies at ileggelse av erstatning og oppreisning ikke rokker ved
frifinnelsen i straffesaken. Det er heller ikke grunnlag i EMDs praksis for at det stilles
strengere krav til begrunnelsen der avgjørelsen av straffekravet og det sivilrettslige krav
skjer i samme avgjørelse.
(19) Lagmannsrettens domsgrunner har ikke skapt tvil om avgjørelsen i straffesaken. Det er
presisert at beviskravene for straff og erstatning er forskjellige, og den skadegjørende
handling er selvstendig beskrevet. Erstatningsvilkårene etter skadeserstatningsloven
§§ 3-3 og 3-5 er knyttet til straffeloven § 192, og det er derfor ikke til å unngå at man har
måttet beskrive en handling som objektivt sett kan subsumeres som voldtekt. Dette ordet
er imidlertid ikke brukt. Det ville ikke vært mulig å begrunne erstatningsansvar på en mer
nøytral måte uten å krenke plikten til fyllestgjørende domsgrunner.
(20) Dersom Høyesterett kommer til at lagmannsrettens uttalelser krenker
uskyldspresumsjonen, er det, som fastslått i Høyesteretts kjennelse 27. november 2003,
tilstrekkelig reparasjon at Høyesterett i premissene tar avstand fra lagmannsrettens
språkbruk. Den saksbehandlingsfeil lagmannsretten i så fall har begått, kan ikke ha virket
inn på innholdet av lagmannsrettens avgjørelse, og det er derfor ikke noen grunn til å
oppheve denne. Med den bevisbedømmelse som lagmannsretten har foretatt, er det klart
at utfallet må bli det samme ved en ny behandling for lagmannsretten. EMK artikkel 13
overlater utformingen av reparasjonen til de nasjonale myndigheter. Det ville være
urimelig om B skulle utsettes for byrden med en ny pådømmelse, eventuelt en ny
hovedforhandling.
(21) Det ville også være urimelig og lite hensiktsmessig om det i en sak mellom to private
parter skulle avsies fastsettelsesdom for brudd på EMK. Adgangen til å reise søksmål mot
staten på dette grunnlag står fortsatt åpen. Det kan også reises spørsmål om et slikt krav er
for sent fremsatt, jf. tvistemålsloven § 366 annet ledd.
(22) B har nedlagt slik påstand:
”1. Anken forkastes.
2. A dømmes til å betale sakens omkostninger for Høyesterett til det offentlige.”
(23) Jeg har kommet til at lagmannsrettens begrunnelse ikke er i strid med
uskyldspresumsjonen i EMK artikkel 6 nr. 2, og at anken derfor ikke fører frem.
(24) EMK artikkel 6 nr. 2 lyder i norsk oversettelse slik:
”Enhver som blir siktet for en straffbar handling, skal antas uskyldig inntil skyld er
bevist etter loven.”
(25) Når det gjelder det nærmere innhold av bestemmelsen anvendt på vårt sakskompleks,
finner jeg det naturlig å ta utgangspunkt i Høyesteretts kjennelse 27. november 2003 i
sak 2003/227. Kjennelsen er avsagt etter EMDs retningsgivende avgjørelser 11. februar
2003 i sakene Y mot Norge og Ringvold mot Norge. Jeg viser til den grundige
gjennomgang av avgjørelsene – og tidligere EMD-praksis – som foretas der. Det uttales
her at artikkel 6 nr. 2 beskytter den som er mistenkt for en straffbar handling, mot at det i

5
rettsavgjørelser eller andre uttalelser fra offentlige myndigheter blir gitt uttrykk for at han
er straffeskyldig uten at han tidligere er kjent skyldig i straffesak.
(26) Det er etter dette på det rene – og ikke omtvistet – at det ikke er i strid med
uskyldspresumsjonen at en person som er blitt frifunnet for straff, i en sivil sak blir dømt
til å betale erstatning, selv om de rettsstiftende kjensgjerninger for erstatningskravet
innholdsmessig tilsvarer vilkårene for straff. Når den som er frifunnet for straff pålegges å
betale erstatning, stilles det imidlertid krav om at erstatningskravet ikke blir begrunnet på
en måte som skaper tvil om riktigheten av frifinnelsen. Såfremt erstatningskravet ikke blir
begrunnet på en slik måte, er EMK artikkel 6 nr. 2 heller ikke til hinder for at den som er
frifunnet for straff, i samme sak blir pålagt å betale erstatning for den handling tiltalen
gjaldt.
(27) Etter straffeprosessloven § 3 kan blant annet rettskrav som fornærmede eller andre
skadelidte har mot siktede, pådømmes i straffesaken såfremt kravet springer ut av samme
handling som straffesaken gjelder. Adgangen til å behandle erstatningskravet i
straffesaken har klare prosessøkonomiske fordeler, og sparer fornærmede for den
økonomiske og følelsesmessige belastning det er å gjennomgå to rettssaker. Beviskravene
i sivile saker er mindre strenge enn i straffesaker. En nødvendig konsekvens av dette er at
en person som er frifunnet for straff, i samme sak kan bli dømt til å betale erstatning,
basert på at han har foretatt den handling han er frifunnet for. For at dette skal kunne skje
uten at det skapes tvil om frifinnelsen, må det stilles strenge krav til begrunnelsen i
erstatningsdommen.
(28) Anken er begrunnet med at lagmannsrettens domsgrunner på dette punkt har krenket
uskyldspresumsjonen. I kjennelsen 27. november 2003 har Høyesterett lagt til grunn at en
anke som er begrunnet på denne måten, må anses som en anke over saksbehandlingen.
Også jeg legger dette til grunn.
(29) Etter tvistemålsloven § 144 nr. 4 skal domsgrunnene i en sivil sak ”bestemt og
uttømmende angi det saksforhold, som retten bygger sin avgjørelse paa …”. I vår sak er
grunnlaget for erstatning og oppreisning skadeserstatningsloven § 3-3 og § 3-5 første ledd
bokstav b. I begge tilfelle er det et vilkår at skadevolderen har tilført skadelidte en
krenkelse som nevnt i straffeloven § 192. Retten må derfor gjøre rede for at den har
funnet bevist et faktum som objektivt sett innebærer en krenkelse av denne bestemmelsen.
Også de subjektive ansvarsbetingelsene er i noen grad sammenfallende, jf. at oppreisning
krever forsett eller grov uaktsomhet, og at straffeloven § 192 fjerde ledd også gjør
voldtekt forøvet ved grov uaktsomhet straffbar.
(30) Slik erstatningsvilkårene er utformet, kan man ikke unngå å komme nær opp til en
strafferettslig vurdering. Når dette skal gjøres, uten å rokke ved frifinnelsen, må retten
etter mitt syn ta utgangspunkt i det som blant annet skiller rettsfølgene, nemlig kravet til
bevis for at vilkårene er oppfylt. Å legge til grunn at det objektivt sett foreligger en
overtredelse av straffeloven § 192, kan ikke unngås. Det samme gjelder de subjektive
vilkår for erstatning. Det som må unngås, er tvil om frifinnelsen var korrekt, ut fra det
strenge beviskrav som gjelder i straffesaker.
(31) Lagmannsretten innleder erstatningsdelen av dommen med å uttale at B, til tross for
frifinnelsen av A, ikke etter norsk rett har mistet sin adgang til å kreve erstatning og

6
oppreisning etter sivile erstatningsregler for den skadevoldende handling hun hevder har
funnet sted. Deretter uttaler retten:
”Fordi de sivilrettslige krav på erstatning og oppreisning stiller andre og svakere krav
til bevisene for at en handling faktisk har funnet sted, enn tilfellet er når det er spørsmål
om idømmelse av straff for den samme handling, vil en tilkjennelse av
erstatning/oppreisning ikke i seg selv innebære en tilsidesettelse av den frifinnende
dom.”
(32) Forsvareren har gjort gjeldende at innskuddet ”i seg selv” innebærer et forbehold som
åpner for den slutning at dommen trekkes i tvil. Jeg kan ikke være enig i dette, heller ikke
i at lagmannsretten, når den i et senere avsnitt gjør nærmere rede for beviskravene, viser
til at B hevder at A har gjort seg ”skyldig” i en graverende handling overfor henne som
han er strafferettslig frifunnet for. Uttrykket ”skyldig”, som for øvrig er referat av Bs
anførsel, må ses med referanse til det beviskravet som gjelder i erstatningssaker av denne
karakter, og til vilkårene for øvrig.
(33) Lagmannsretten konkluderer, etter å ha gjort rede for det hendingsforløpet den har lagt til
grunn, med ”at det foreligger en klar sannsynlighetsovervekt for at A denne natten hadde
samleie med B og at dette samleiet ikke var frivillig fra Bs side”. Dette kan etter mitt syn
ikke ses som noe angrep på frifinnelsen. Det går heller ikke lenger enn hva som er
nødvendig for å konstatere at erstatningsvilkårene er til stede. Det samme gjelder når
lagmannsrettens flertall uttaler at det er klar sannsynlighetsovervekt for at A skjønte at B
ikke ønsket noen seksuell omgang med ham, og ”at A ved bruk av vold har tiltvunget seg
samleie med B”.
(34) Oppsummeringsvis nevner jeg at lagmannsretten klart har gjort rede for forskjellene i
beviskravene for straff og erstatning. Videre er vurderingen av erstatningsvilkårene
skjedd på selvstendig grunnlag, uten at det er vist til tiltalebeslutningen eller
spørsmålsskriftet til lagretten. Som jeg har gjort rede for, finner jeg heller ikke at det er
benyttet typisk strafferettslige begreper. Slike forhold ble funnet avgjørende når
Høyesterett i avgjørelsen 27. november 2003 kom til at uskyldspresumsjonen var krenket
i den saken, jf. avsnitt 36 og 38 i avgjørelsen. I vår sak mener jeg derfor at lagmannsretten
har markert den nødvendige distanse til straffesaken, og at det ikke på annen måte rokkes
ved frifinnelsen.
(35) Jeg er på dette grunnlag kommet til at anken må forkastes.
(36) Da saken har reist prinsipielle rettsspørsmål om rekkevidden av uskyldspresumsjonen, og
begge parter har hatt fri sakførsel for Høyesterett, finner jeg at saksomkostninger for
Høyesterett ikke bør tilkjennes, jf. tvistemålsloven § 180 første ledd.
(37) Jeg stemmer for denne
K J E N N E L S E :
1. Anken forkastes.
2. Saksomkostninger for Høyesterett tilkjennes ikke.

7
(38) Dommer Oftedal Broch: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(39) Dommer Rieber-Mohn: Likeså.
(40) Dommer Mitsem: Likeså.
(41) Dommer Aasland: Likeså.
(42) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
K J E N N E L S E :
1. Anken forkastes.
2. Saksomkostninger for Høyesterett tilkjennes ikke.