Dato: 2025-02-13

Sammendrag: En mann var i lagmannsretten dømt for forsøk på drap ved knivstikking i Oslo sentrum. Skaden ville vært dødelig om ikke fornærmede raskt hadde kommet til behandling ved traumeavdelingen på Ullevål sykehus.

Mannen anket til Høyesterett og anførte at han ikke hadde handlet forsettlig og dermed ikke kunne dømmes for drapsforsøk. Han argumenterte særlig med at tilgangen til rask helsehjelp i Oslo sentrum reduserer sannsynligheten for dødelig utfall, selv ved så alvorlige stikkskader som i dette tilfellet.

Høyesterett viser til at straffbart forsøk på drap forutsetter at gjerningspersonen forsto at handlingen mest sannsynlig ville føre til døden. Gjerningspersonens forståelse behøver ikke å være basert på refleksjon og overveielse, men kan skyldes umiddelbar erkjennelse av hvor farlig handlingen er. Nærhet til helsehjelp er en del av konteksten som prinsipielt kan ha betydning for gjerningspersonens forståelse av hvor farlig handlingen er. Men ved alvorlige stikkskader vil det i praksis – selv når helsehjelp er i nærheten – oftest bero på rene tilfeldigheter om fornærmede blir reddet. Dette kan gjerningspersonen normalt ikke vite noe om, og man kan derfor ved slike skader som regel utelukke at nærheten til helsehjelp har påvirket gjerningspersonens bevissthet om sannsynligheten for dødelig utgang. Slik var det også i dette tilfellet, og lagmannsrettens dom på fengsel i fem og et halvt år blir stående.

D O M
avsagt 13. februar 2025 av Høyesterett i avdeling med
dommer Aage Thor Falkanger
dommer Espen Bergh
dommer Borgar Høgetveit Berg
dommer Are Stenvik
dommer Christian Lund
HR-2025-253-A, (sak nr. 24-158528STR-HRET)
Anke over Borgarting lagmannsretts dom 28. august 2024
A (advokat Øystein Ola Storrvik)
mot
Påtalemyndigheten (statsadvokat Andreas Magne Alfoni Strand)

2
S T E M M E G I V N I N G
(1) Dommer Stenvik:
Sakens spørsmål og bakgrunn
(2) Saken gjelder straff for forsøk på drap ved knivstikking. Spørsmålet er om lagmannsrettens
avgjørelse er basert på en riktig forståelse og anvendelse av kravet om at
gjerningspersonen må ha handlet forsettlig. Problemstillingen er om nærheten til helsehjelp
i Oslo sentrum hadde betydning for hva domfelte forsto om sannsynligheten for dødelig
utfall.
(3) A ble 26. januar 2024 tiltalt for forsøk på drap, jf. straffeloven § 275, jf. § 16. Grunnlaget
er i tiltalebeslutningen beskrevet slik:
«Fredag 20. januar 2023 ca kl. 01:50 utenfor utestedet City Pub i Christian Krohgs
gate i Oslo, forsøkte han å drepe B ved å stikke ham i ryggen med en kniv. Stikket
trengte igjennom tre lag med klær, huden, brystveggen og inn i venstre lunges
underlapp. Stikket medførte skade på en pulsåre i brystveggen samt skade på venstre
lunge med stor blod- og luftansamling i brysthulen. Stikket førte dessuten til et
betydelig blodtap. Drapsforsøket mislyktes idet B ble undergitt umiddelbar medisinsk
behandling.»
(4) A har erkjent de faktiske forholdene, men ikke straffeskyld.
(5) Oslo tingrett dømte 30. april 2024 A i samsvar med tiltalen. Straffen ble fastsatt etter
reglene om tilleggsdom, jf. straffeloven § 82, til fengsel i 6 år, med fradrag for utholdt
varetekt. Han ble også dømt til å betale oppreisning til skadelidte og sakskostnader til
staten.
(6) A anket til Borgarting lagmannsrett, som 28. august 2024 avsa dom med slik slutning:
«1. A, født 00.00.2003, dømmes for overtredelse av straffeloven § 275,
jf. straffeloven § 16, jf. straffeloven § 82 til fengsel i 5 – fem – år og
6 – seks – måneder. Varetekt kommer til fradrag med
623 – sekshundreogtjuetre – dager. Straffen A er idømt, er en fellesstraff
med Oslo tingretts dom 19. september 2022, jf. straffeloven
§ 82 fjerde ledd, og en tilleggsdom til straffen han ble idømt ved Oslo
tingretts dom 20. januar 2023, jf. straffeloven § 82 første ledd.
2. A dømmes til å betale oppreisningserstatning til B med
275 000 – tohundreogsyttifemtusen – kroner, innen
2 – to – uker fra dommens forkynnelse.
3. A dømmes til å betale erstatning til B med 3500 – tretusenfemhundre –
kroner, innen 2 – to – uker fra dommens forkynnelse.
4. Sakskostnader idømmes ikke.»
(7) Domfelte har anket til Høyesterett over lovanvendelsen og saksbehandlingen. Ved
Høyesteretts ankeutvalgs beslutning 27. november 2024 ble anken tillatt fremmet for
HR-2025-253-A, (sak nr. 24-158528STR-HRET)

3
lovanvendelsen knyttet til vurderingen av forsettet. Domfeltes anførsel på dette punktet er
at lagmannsretten har anvendt forsettskravet i straffeloven § 22 første ledd bokstav b feil
når den ikke har tatt hensyn til at hendelsen fant sted i Oslo sentrum, hvor det er kort vei til
livreddende helsehjelp.
Mitt syn på saken
Nærmere om hva som skjedde
(8) Hendelsen fant sted i Oslo sentrum natt til fredag 20. januar 2023. Domfelte var på et
utested sammen med noen bekjente. Han var beruset.
(9) Fornærmede var på samme utested. Omkring kl. 01:50 gikk han ut. Kort etter kom også
tiltalte og to av hans venner ut, og gikk til angrep på fornærmede. De presset ham mot
veggen og slo og sparket.
(10) Etter den første voldsutøvelsen trakk fornærmede seg unna. Domfelte fulgte imidlertid
etter og stakk fornærmede i ryggen med en kniv. Selve knivstikkingen beskrives slik i
lagmannsrettens dom:
«Lagmannsretten er … overbevist om at tiltalte målrettet stakk kniven i fornærmedes
rygg, nærmere bestemt midt på hans rygg. Kniven hadde et blad på mellom 5–10 cm.
Kniven har, ut fra stikk-kanalens vertikale inngangssår, hatt en viss bredde.
Inngangssåret var på 3,8 cm tverrstilt.»
(11) Stikket var om lag 5 centimeter dypt. Det gikk inn til brysthulen og skadet en pulsåre i
brystveggen og venstre lunge. Lagmannsretten fant det bevist at domfelte brukte «en ikke
ubetydelig kraft ved knivstikket».
(12) Domfelte forlot deretter stedet, mens fornærmede og hans bekjente ble værende. Politiet
ble raskt tilkalt og ankom ca. kl. 02:00. Fornærmede var da bevisstløs. Få minutter senere
kom en ambulanse og fraktet fornærmede til Ullevål sykehus. Han kom dit kl. 02:13 og ble
tatt under behandling.
(13) Skaden hadde medført en stor blod- og luftansamling i fornærmedes brysthule. Det ble
drenert ut om lag 2,6 liter blod og tilført 4,5 liter nytt blod for å erstatte blodtapet.
Lagmannsretten har lagt til grunn at fornærmede «ville ha dødd i løpet av relativt kort tid
som følge av skadene han fikk av knivstikket, dersom han ikke hadde fått rask medisinsk
behandling».
Kravet om forsett
(14) Straffeloven § 275 bestemmer at den som «dreper en annen», straffes med fengsel fra
8 inntil 21 år. Etter § 16 kan den som har «forsett om å fullbyrde et lovbrudd som kan
medføre fengsel i 1 år eller mer», straffes for forsøk. Kravet om forsett er regulert i
§ 22 første ledd, som lyder slik:
«Forsett foreligger når noen begår en handling som dekker gjerningsbeskrivelsen i et
straffebud
HR-2025-253-A, (sak nr. 24-158528STR-HRET)

4
a. med hensikt,
b. med bevissthet om at handlingen sikkert eller mest sannsynlig dekker
gjerningsbeskrivelsen, eller
c. holder det for mulig at handlingen dekker gjerningsbeskrivelsen, og velger å
handle selv om det skulle være tilfellet.»
(15) Det er bokstav b om sannsynlighetsforsett som er aktuell i dette tilfellet. Bestemmelsen
innebærer at gjerningspersonen, på tiden for lovbruddet, må ha ansett det som mest
sannsynlig at fornærmede ville dø som følge av handlingen. Ved vurderingen av hva
tiltalte forsto, skal det ses bort fra uvitenhet som følge av selvforskyldt rus. Lovbryteren
skal bedømmes som om han var edru, jf. straffeloven § 25 tredje ledd.
(16) Lagmannsretten har funnet det bevist at domfelte, bedømt som edru, var klar over at han
stakk fornærmede med kniv, hvor han traff og med hvilken kraft. Ved vurderingen av om
han var seg bevisst at knivstikket mest sannsynlig ville føre til døden, har lagmannsretten
under henvisning til HR-2022-1323-A korrekt lagt til grunn at bevissthet dekker det man
vet, selv om man ikke tenker aktivt på det i det avgjørende øyeblikket. I den nevnte
høyesterettsdommen påpeker førstvoterende i avsnitt 17 at kravet om sannsynlighetsforsett
åpenbart er oppfylt «når gjerningspersonen aktivt har tenkt over følgene av handlingen og
ansett det som sikkert eller mest sannsynlig at de vil inntre». Deretter sies det i avsnitt 21:
«Det å være seg noe bevisst dekker imidlertid etter vanlig språkbruk også det man vet,
selv om man ikke tenker aktivt på det i det avgjørende øyeblikket. Det kan være
kunnskap basert på generelle erkjennelser eller personlig spesialkunnskap. Alle
normalt utrustede mennesker vet for eksempel at stikker man en kniv i hjertet på en
annen, er dødsfølgen nærmest uunngåelig. I et opphisset eller stresset øyeblikk tenker
man kanskje ikke aktivt over det, ikke sjelden fordi man samtidig er beruset. Det
samme kan gjelde dersom man av andre grunner handler raskt og impulsivt. Man vet
det likevel. Da er det naturlig å si at man har ‘bevissthet om at handlingen sikkert eller
mest sannsynlig dekker’ dødsfølgen.»
(17) Det avgjørende er altså om gjerningspersonen på tiden for handlingen forsto at den mest
sannsynlig ville føre til døden. Forståelsen behøver ikke å være basert på refleksjon og
overveielse. Den kan like gjerne skyldes umiddelbar erkjennelse av en sannhet eller
sammenheng. Man er seg bevisst både det man umiddelbart forstår, og det man resonnerer
seg frem til.
(18) Hvis gjerningspersonen ikke tilstår, eller ikke husker hva han eller hun tenkte, må
bevisvurderingen baseres på ytre omstendigheter og alminnelige erfaringssetninger.
I avsnitt 25 i den samme avgjørelsen peker førstvoterende på at denne vurderingen består
av to trinn:
«Først må det avgjøres om det er allmenn kunnskap at følgen sikkert eller mest
sannsynlig vil inntre under de aktuelle forutsetninger, eventuelt om dette er spesiell
kunnskap som personer som gjerningspersonen kan sammenlignes med, normalt
besitter. Deretter blir det spørsmål om også gjerningspersonen hadde denne
kunnskapen i gjerningsøyeblikket, selv om vedkommende kanskje ikke tenkte aktivt
på den: Vurderingstema er da om det er noe som tilsier at denne personen likevel ikke
hadde slik kunnskap. Man legger altså til grunn at også gjerningspersonen hadde
kunnskapen med mindre det er konkrete holdepunkter for at han eller hun likevel ikke
hadde den. Det kan for eksempel tenkes at gjerningspersonen har reduserte kognitive
evner.»
HR-2025-253-A, (sak nr. 24-158528STR-HRET)

5
(19) Som det fremgår av sitatet, må vurderingen i det første trinnet bygge på «de aktuelle
forutsetninger». Det betyr at det må foretas en helt konkret vurdering av hvor farlig
handlingen var. Ved stikkskader vil særlig våpenets egenskaper, treffstedet på kroppen og
graden av kraftanvendelse stå sentralt. Sannsynligheten for dødelig utfall kan imidlertid
også påvirkes av andre forhold, som for eksempel fornærmedes helsetilstand og
bekledning.
(20) Høyesterett har i tidligere saker om drapsforsøk ikke gått nærmere inn på konteksten for
handlingen i videre forstand. Det følger imidlertid av det jeg har sagt om at det må foretas
en helt konkret vurdering, at konteksten er relevant i den grad den påvirker hvor farlig
handlingen var. For eksempel vil selv en moderat stikkskade kunne være livsfarlig om
fornærmede befinner seg utendørs og langt fra folk en kald vinternatt. Den motsatte
ytterligheten vil man kunne stå overfor dersom handlingen foretas inne på et velutstyrt
traumesenter med god kapasitet.
(21) I den praktiske virkelighet står man imidlertid sjelden overfor et av disse ytterpunktene.
Knivstikking skjer ofte i sentrale strøk der mennesker ferdes, men uten at det medfører
umiddelbar tilgang til den omfattende og spesialiserte helsehjelpen som alvorlige
stikkskader krever. Ved slike skader vil det ofte bero på rene tilfeldigheter om den skadde
kommer tidsnok frem til sykehus og blir reddet. Hvert minutt teller, og selv små
forsinkelser ved utrykning eller syketransport kan bli avgjørende for utfallet. I en slik
situasjon vil normalt forstandige personer ikke kunne vite om en person som er så alvorlig
skadet at han eller hun vil dø uten rask medisinsk behandling, likevel mest sannsynlig vil
overleve på grunn av nærheten til helsehjelp. Selv om nærheten til helsehjelp prinsipielt er
relevant, kan man av disse grunner som regel utelukke at denne omstendigheten har
påvirket gjerningspersonens bevissthet om sannsynligheten for dødelig utgang. Dette er
også en naturlig forklaring på hvorfor nærheten til helsehjelp tradisjonelt ikke har vært
trukket inn som moment i denne typen saker.
(22) Jeg understreker at det jeg nå har sagt om den objektive sannsynligheten for dødelig utfall,
ikke er avgjørende i seg selv. Forsettskravet går på hva lovbryteren subjektivt regnet med.
Det andre trinnet i bevisvurderingen skal sikre at man kommer frem til dette. Hvis
gjerningspersonen faktisk har regnet med at fornærmede vil komme under medisinsk
behandling og overleve, er kravet om forsett med hensyn til dødsfølgen ikke oppfylt. Ved
bevisvurderingen må man imidlertid ta i betraktning at lovbryteren sjelden vil ha bedre
forutsetninger enn enhver annen til å vurdere om nærhet til helsehjelp reduserer
sannsynligheten for dødelig utgang så mye at det har betydning for utfallet. Siden
muligheten for at fornærmede skal overleve en alvorlig stikkskade i så stor grad beror på
rene tilfeldigheter, er dette noe gjerningspersonen i de fleste tilfeller verken kan vite eller
resonnere seg frem til. Med mindre gjerningspersonen har hatt spesielle grunner til å tro at
fornærmede vil få rask medisinsk behandling og sannsynligvis bli reddet, kan man som
regel – ved alvorlige stikkskader der døden vil inntre uten rask medisinsk behandling –
utelukke at nærheten til helsehjelp har påvirket forsettet med hensyn til dødsfølgen. Det
gjelder selv om rimelig tvil her som ellers skal komme tiltalte til gode.
Den konkrete vurderingen
(23) Som jeg allerede har vært inne på, var domfelte klar over at han stakk fornærmede med
kniv. Han forsto også hvor på kroppen og med hvilken kraft han traff. Fornærmede hadde
HR-2025-253-A, (sak nr. 24-158528STR-HRET)

6
vært død om han ikke så raskt var kommet under medisinsk behandling. Videre er det
uomstridt at domfelte ikke reflekterte over muligheten til rask helsehjelp da han begikk
handlingen. Det springende punktet blir da om domfelte på tidspunktet for handlingen
likevel regnet det som mest sannsynlig at fornærmede ville overleve.
(24) Ved denne vurderingen har lagmannsretten korrekt tatt utgangspunkt i den konkrete
handlingen og alminnelige erfaringssetninger. Om dette skriver lagmannsretten:
«Tiltalte knivstakk fornærmede målrettet midt i ryggen. Lagmannsretten viser til det
som er sagt foran om hvor dypt stikket var (om lag 5 cm dypt), hvilke skader det
medførte (skade på pulsåre i brystveggen og skade på venstre lunge med stor blod- og
luftansamling i brysthulen) og at fornærmede ville dødd dersom han ikke hadde fått
rask medisinsk hjelp. Lagmannsretten mener det er en allmenn erfaringssetning at et
slikt stikk som tiltalte her påførte fornærmede – med dette treffpunkt, med en slik kraft
og med en slik kniv – mest sannsynlig vil lede til død. Det er allment kjent at det å
stikke med en kniv med en slik størrelse rett i midten av ryggen med den kraft som
tiltalte brukte, mest sannsynlig er dødelig.»
(25) Deretter drøfter lagmannsretten om det er noe som tilsier at domfelte likevel ikke hadde
kunnskap om at knivstikket mest sannsynlig ville føre til døden. Basert på en vurdering av
hans alminnelige kunnskapsnivå, tidligere erfaring med bruk av kniv og hans generelle
kognitive funksjonsnivå, konkluderer lagmannsretten slik:
«Lagmannsretten er på denne bakgrunn overbevist om at tiltalte på
gjerningstidspunktet i det minste hadde passiv kunnskap om at fornærmede mest
sannsynlig ville dø som følge av det knivstikket tiltalte med vitende og vilje påførte
fornærmede midt på dennes rygg. Tiltalte har derfor handlet med drapsforsett,
jf. straffeloven § 22 første ledd bokstav b.»
(26) Så langt er det intet å utsette på lagmannsrettens generelle lovtolkning eller konkrete
lovanvendelse. Heller ikke forsvarer har hatt innvendinger mot det jeg har gjengitt.
Angrepet på lovanvendelsen retter seg mot følgende avsnitt i lagmannsrettens dom:
«Forsvarer har også argumentert med at det må hensyntas at knivstikket skjedde i Oslo
sentrum, hvor det er god tilgang på rask helsehjelp, og derfor mindre sannsynlighet for
dødsfølge. Lagmannsretten er ikke enig i dette. Rettspraksis gir ingen støtte for et slikt
synspunkt. Det vil også innebære en ulik subsumering av likeartede handlinger –
avhengig av hvor i landet knivstikk blir foretatt og legedekning der.»
(27) Isolert sett kan dette avsnittet forstås som uttrykk for at god tilgang på rask helsehjelp etter
lagmannsrettens syn er irrelevant for vurderingen av forsett med hensyn til dødsfølgen.
Særlig uttalelsen om «ulik subsumering av likeartede handlinger» tyder på at
lagmannsretten har ment at man skal se helt bort fra stedet for handlingen. I så fall gir
avsnittet isolert sett uttrykk for feil lovforståelse. Som jeg har vært inne på, er konteksten
relevant i den utstrekning den påvirket gjerningspersonens oppfatning av hvor farlig
handlingen var. Nærheten til helsehjelp er en del av konteksten, og det kan derfor ikke
generelt utelukkes at slik nærhet hadde betydning for gjerningspersonens forståelse av
sannsynligheten for dødelig utgang.
(28) Jeg finner grunn til å tilføye at det å ta hensyn til nærheten til helsehjelp, ikke strider mot
idealet om lik behandling av like tilfeller, slik lagmannsretten synes å ha ment. Spørsmålet
om man strafferettslig står overfor like tilfeller, må omfatte alle forhold av betydning for så
HR-2025-253-A, (sak nr. 24-158528STR-HRET)

7
vel de objektive som de subjektive straffbarhetsvilkårene. Hvis nærheten til helsehjelp i en
konkret situasjon får gjerningspersonen til å tro at fornærmede mest sannsynlig vil
overleve, kan det ikke likestilles med et tilfelle hvor lovbryteren regner det som mest
sannsynlig at fornærmede vil bli drept.
(29) Spørsmålet blir så om den isolert sett uriktige uttalelsen medfører at lagmannsrettens dom
må oppheves.
(30) I tilfeller hvor en påanket dom inneholder en uttalelse som gir uttrykk for feil lovforståelse,
er det ofte snakk om en lovanvendelsesfeil som gir grunnlag for opphevelse. Dette gjelder
likevel ikke ubetinget. Hvis den uriktige uttalelsen klart har vært uten betydning for
resultatet, er det ikke grunn til å oppheve dommen.
(31) Slik denne saken ligger an, kan det etter mitt syn utelukkes at den isolert sett feilaktige
uttalelsen i lagmannsrettens dom har hatt betydning for resultatet. Basert på
lagmannsrettens grundige beskrivelse av knivstikket og konteksten kan det trygt legges til
grunn at uttalelsen har vært uten betydning for konklusjonen om at A «i det minste hadde
passiv kunnskap om at fornærmede mest sannsynlig ville dø». Jeg viser til det jeg tidligere
har sagt om at nærheten til helsehjelp i et tilfelle som dette – hvor skaden er svært alvorlig
og det vil bero på rene tilfeldigheter om den skadde kommer til sykehus i tide – ikke er
egnet til å påvirke en gjerningspersons bevissthet om sannsynligheten for dødelig utfall.
Ettersom domfelte ikke hadde bedre forutsetninger enn folk flest til å vite om muligheten
for helsehjelp ville påvirke utfallet, må også han ha regnet det som mest sannsynlig at
fornærmede ville dø av knivstikket. Forsettskravet i straffeloven § 22 første ledd bokstav b
er da oppfylt.
Konklusjon
(32) Anken blir etter dette å forkaste.
(33) Jeg stemmer for denne
D O M :
Anken forkastes.
(34) Dommer Bergh: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(35) Dommar Høgetveit Berg: Det same.
(36) Dommer Lund: Likeså.
(37) Dommer Falkanger: Likeså.
HR-2025-253-A, (sak nr. 24-158528STR-HRET)

8
(38) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
Anken forkastes.
HR-2025-253-A, (sak nr. 24-158528STR-HRET)