Dato: 2025-11-19

Sammendrag: To ungdommer ble dømt for å ha utøvd vold og tvang eller medvirkning til dette da de var 15 år gamle. Saken var henlagt for to andre involverte, som begge var under den kriminelle lavalderen. Fornærmede var en 13 år gammel gutt. Volden besto i gjentatte slag og spark. Fornærmede ble også holdt fast og tvunget til å kysse skoene til en av gjerningspersonene. Hendelsene ble filmet og publisert på en såkalt exposed-konto på Snapchat.

Spørsmålet for Høyesterett var om en tredje ungdom kunne dømmes for medvirkning til volden og tvangen. Tiltalte hadde verken utøvd vold eller tvang, og han hadde heller ikke filmet hendelsene.

Høyesterett har, i likhet med de tidligere instansene, kommet til at vilkårene for medvirkningsansvar er oppfylt. Tiltalte hadde vært med på å lokke fornærmede til skolegården der hendelsene fant sted. Der skjulte han seg først sammen med flere av de andre. Da fornærmede kom, opptrådte han som en del av gjengen som omringet fornærmede mens volden og tvangen ble utøvd. Høyesterett la til grunn at tiltalte ved å delta i opptakten og være tilstede under hendelsene hadde medvirket ved å styrke gjerningspersonenes forsett.

Dommen gir veiledning om grensene for psykisk medvirkning der flere begår kriminalitet i fellesskap.

D O M
avsagt 19. november 2025 av Høyesterett i avdeling med
dommer Per Erik Bergsjø
dommer Espen Bergh
dommer Kine Steinsvik
dommer Are Stenvik
dommer Tonje Vang
HR-2025-2303-A, (sak nr. 25-123395STR-HRET)
Anke over Agder lagmannsretts dom 7. juli 2025
I.
A (advokat Svein Kjetil Stallemo)
mot
Påtalemyndigheten (statsadvokat Jens Halvard Bachke)
II.
A (advokat Svein Kjetil Stallemo)
mot
B (advokat Kristina Davidsen)

2
S T E M M E G I V N I N G
(1) Dommer Steinsvik:
Sakens spørsmål og bakgrunn
(2) Saken gjelder straff for medvirkning til vold og tvang. Spørsmålet er særlig hva som skal
til for å bli dømt for psykisk medvirkning når en ungdomsgjeng begår kriminalitet i
fellesskap.
(3) A er født 00.00.2009. Han ble 28. februar 2025, sammen med kameratene C og D, tiltalt
for kroppskrenkelse eller medvirkning til dette, jf. straffeloven § 271 jf. § 15 (post I), ran
eller medvirkning til ran, jf. straffeloven § 327 jf. § 15 (post II), og tvang eller medvirkning
til tvang, jf. straffeloven § 251 første ledd jf. § 15 (post III).
(4) Det var også to andre kamerater til stede under hendelsene. Straffesakene mot dem ble
henlagt fordi begge var under den kriminelle lavalderen.
(5) For Høyesterett er spørsmålet om A kan dømmes for medvirkning under post I om
kroppskrenkelse og post III om tvang.
(6) Grunnlaget i tiltalen post I om kroppskrenkelse er følgende:
«Søndag 31. mars 2024 i tidsrommet ca. kl. 18.30 til kl. 18.45 utenfor Hunsfoss skole
i Venneslavegen 253 i Vennesla, etter at D hadde avtalt å møte B ved skolen, utøvde
de i fellesskap vold mot B ved gjentatte slag og spark mot ansikt og kropp eller
medvirket til dette ved å hindre at B kunne komme seg vekk fra situasjonen, filmet
voldsutøvelsen og/eller støttet opp om de andres handlinger ved blant annet sin
tilstedeværelse.»
(7) For post III om tvang er grunnlaget slik:
«Til tid og på sted som beskrevet under post I i forbindelse med at de utøvde vold mot
B, tvang de ham til å kysse Es sko eller medvirket til handlingen ved å hindre at B
kunne komme seg vekk fra situasjonen, filmet hendelsen og/eller støttet opp om de
andres handlinger ved blant annet sin tilstedeværelse.»
(8) Ved Agder tingretts dom 10. april 2025 ble A dømt for alle tre tiltalepostene til
ungdomsstraff i 8 måneder, subsidiært fengsel i 5 måneder. Han ble videre dømt til å betale
oppreisning til fornærmede med 5 000 kroner. Tingretten la til grunn at han hadde
medvirket til de straffbare forholdene.
(9) A anket over bevisbedømmelsen under skyldspørsmålet, lovanvendelsen og
saksbehandlingen. Han krevde også ny behandling av det sivile kravet.
(10) Agder lagmannsrett avsa 7. juli 2025 dom med slik domsslutning:
«1. A, født 00.00.2009, frifinnes for tiltalen post II.
HR-2025-2303-A, (sak nr. 25-123395STR-HRET)

3
2. A, født 00.00.2009, dømmes for overtredelse av straffeloven § 271 jf. § 15
og straffeloven § 251 første ledd jf. § 15, begge sammenholdt med
straffeloven § 79 a, til fengsel i 50 – femti – dager. Straffen gjøres betinget
med en prøvetid på 2 – to – år, jf. straffeloven § 34, og på det særvilkår av at
han gjennomfører ungdomsoppfølging i konfliktrådet med varighet på 120
dager, jf. straffeloven § 37 bokstav i), slik bestemmelsen lød pr. 31.03.2024.
3. A dømmes til å betale oppreisningserstatning til B med 5000 – femtusen –
kroner innen to uker fra dommens forkynnelse, med tillegg av lovens
forsinkelsesrente fra forfall til betaling finner sted.»
(11) Lagmannsretten kom til at det ikke var bevismessig grunnlag for å dømme A for
medvirkning til ran, men domfelte ham for medvirkning til kroppskrenkelse og tvang.
(12) A har anket til Høyesterett over lovanvendelsen og saksbehandlingen. Han har gjort
gjeldende at lagmannsretten bygger på feil lovforståelse når den kommer til at terskelen for
medvirkning er overskredet. Domsgrunnene er videre mangelfulle når det gjelder kravet til
subjektiv skyld. Påstanden er prinsipalt frifinnelse, subsidiært at lagmannsrettens dom med
ankeforhandling oppheves.
(13) Påtalemyndigheten har lagt ned påstand om at anken forkastes, og har gjort gjeldende at
vilkårene for å domfelle A for psykisk medvirkning til vold og tvang er oppfylt.
Lagmannsrettens domsgrunner lest i sammenheng er tilstrekkelige.
Mitt syn på saken
Saksforholdet
(14) Det er enighet om at tiltalte A tidlig på kvelden 31. mars 2024 kom til en nedlagt skole i
Vennesla sammen med kameratene D, C, E og F. I likhet med tingretten og lagmannsretten
bruker jeg i fortsettelsen fornavn på de involverte. A, C og D hadde nylig fylt 15 år, mens
de to sistnevnte var henholdsvis 13 og 14 år gamle.
(15) Fornærmede, B, hadde avtalt å møte D utenfor skolen og kom alene. Han møtte da
kameratgjengen og ble utsatt for de handlingene som fremgår av grunnlaget for tiltalens
post I, II og III. Fornærmede var på dette tidspunktet 13 år.
(16) C og D er rettskraftig dømt som henholdsvis gjerningsperson og medvirker under alle
tiltalepostene.
(17) Om opptakten til hendelsene i skolegården har lagmannsretten gjengitt følgende fra
tingrettens dom:
«Retten finner det videre bevist at det i forkant av hendelsen og grunnlaget for denne
var at C og E hadde en konflikt med B, eller var sinte og irritert på han. Ifølge C skal
B ha kalt moren hans ei hore og ifølge E så skulle B også ha kalt kjæresten hans på
den tiden for ei hore og mye ‘shit’. De hadde i forkant av hendelsen 31.03 en verbal
krangel på Snap noen dager før der de skrev stygge ord til hverandre og han ville B
skulle si unnskyld, noe han ifølge E ikke gjorde.
HR-2025-2303-A, (sak nr. 25-123395STR-HRET)

4
Noen uker før, rundt ca. 10. mars, er det også sendt lydfil til B hvor både C og A høres
på talemeldingen. Det er Snap-kontoen til D som brukes siden B hadde blokkert eller
ikke er på Snap med de øvrige tiltalte. Lydfilene ble avspilt i retten, og er bekreftet av
både A og C. Det fremgår av denne noe om at C sier til B at han skal møte C en mot
en hvis han vil og at han skal ta med seg folk fra Arendal, Mandal og Søgne – 300 folk
og komme til B. Videre høres at A på engelsk sier oversatt til norsk ‘… lille narkoman
– jævla fitte – kom til den jævla skolen’ eller lignende. C spør også på Snap om B vil
treffe han, D eller ‘A’ (som er kallenavnet til A).
Retten finner det bevist at både C og E ønsket å treffe B, og ikke bare for å snakke
med han. … Både D og A var klar over både konflikten og at C ønsket å treffe B
fysisk og med et slikt formål. A har forklart at han uttalte seg til B på lydfilen som
nevnt uker før fordi han ville støtte sin kamerat, C.»
(18) De fem kameratene kom med buss fra Kristiansand til Vennesla den aktuelle dagen. B
hadde avtalt å møte D alene utenfor skolen, men var redd for at han skulle ta med seg noen.
Han ba derfor D om å filme rundt seg på bussen og når han kom til skolen. På filmene som
ble sendt til B, vises ikke de fire andre. De gjemte seg da opptaket ble gjort på bussen, og
da de kom til skolen, skjulte de seg bak en vegg der de ventet på at B skulle komme.
(19) Lagmannsretten har sluttet seg til tingrettens vurdering om at B ut fra den kontakten som
hadde vært mellom ham, C og A i forkant, «utvilsomt» ikke hadde noe ønske om å treffe
verken C eller E, som han var i konflikt med, og at han ikke hadde kommet dersom han
hadde visst at D hadde med de fire andre. Tingretten fant det også bevist at alle de fem
kameratene «var klar over hva som kom til å skje, eller kunne komme til å skje og formålet
med å bli med for å møte B».
(20) Om det videre hendelsesforløpet skriver tingretten, med tilslutning fra lagmannsretten:
«Når B kom til stedet, så sto de fire andre samlet og ventet skjult bak en husvegg noen
meter unna. Like etter at B hadde satt seg på benken, så kom de alle fire samlet frem
og stilte seg foran og rundt B, som har forklart at han da skjønte hva som kom til å
skje og at han kom til å bli banket opp.
C og E begynte å kjefte høylytt, og beskylde B for ulike ting og ba han gjentatte
ganger si ‘sorry boss’ eller lignende. Nærmest samtidig og når han ikke gjorde dette,
så både slo og sparket de han. Han ble holdt og kløpet i ansiktet, før eller mens han ble
utsatt for vold. Ifølge B var det C og E som slo og sparket han. Han datt i bakken og
holdt seg for hodet for å beskytte seg. C har selv forklart at han slo og sparket B flere
ganger, samt ‘kneet’ han og at han gikk for langt. På filmen vises det minst to spark
mot hodet og tre mot bena i tillegg til kne mot ansiktet, som C selv også har bekreftet
er han på filmen.
Etter noe voldsutøvelse og mens flere holder B, roper E at B må gi fra seg beltet sitt.
Dette gjentar han flere ganger – ‘gi meg beltet ditt eller lignende’. Mens B blir holdt,
tar han av seg beltet sitt og holder det opp og C tar imot dette og gir det videre til en
av de andre. …
Etter at beltet ble tatt fra B og mens han ble holdt fast, tvang E han til å kysse skoene
hans. Ifølge forklaringene fra C og D, så holdt de også frem sine sko for at B skulle
kysse disse, men han kysset bare skoene til E.
HR-2025-2303-A, (sak nr. 25-123395STR-HRET)

5
Hendelsen varte kun få minutter, og ble filmet av D og E. Begge har forklart at de
startet å filme med en gang og under hendelsen. Ut fra de fremviste filmene, så sto de
tett på og filmet. De fremviste filmene er fra E sin mobil. Filmen ble lagt ut og delt på
en expose-konto. Denne filmen eller innholdet i denne ble delt eller formidlet til B sin
søster, som igjen fortalte om dette til deres mor, som igjen tok kontakt med politiet. B
selv ville ikke ‘sladre’.»
(21) A utøvet ikke selv fysisk vold mot B. Hans rolle er nærmere beskrevet slik av tingretten:
«Det er uomtvistet at verken D eller A utøvet vold mot B. D filmet, mens A verken
utøvet vold eller filmet. … A var på stedet, sto sammen med de andre, men noe mer i
bakgrunnen under de konkrete hendelsene.»
(22) Lagmannsretten fant at bevisførselen ikke ga «full klarhet i hvor nært opp til fornærmede
tiltalte sto» under hendelsene, men la til grunn at han «i hvert fall til å begynne med» var i
umiddelbar nærhet, og at han utvilsomt fikk med seg at B ble slått, sparket og tvunget til å
kysse Es sko.
Straffbar medvirkning – rettslige utgangspunkter
(23) Straffeloven § 15 om medvirkning lyder slik:
«Et straffebud rammer også den som medvirker til overtredelsen, når ikke annet er
bestemt.»
(24) Bestemmelsen er generelt utformet, og ordlyden gir begrenset veiledning om rekkevidden
av medvirkningsansvaret, utover at det må foreligge en overtredelse av et straffebud – en
hovedgjerning – som den som skal holdes ansvarlig, må ha medvirket til.
(25) Forarbeidene gir enkelte presiseringer. Medvirkningsbegrepet er for det første avgrenset i
tid. Det er et grunnvilkår for straffbar medvirkning at bistanden gis før eller under
utføringen av hovedgjerningen, jf. de spesielle merknadene til § 15 i Ot.prp. nr. 90
(2003–2004) punkt 30.1 på side 410. Ansvar for etterfølgende bistand som ikke er avtalt på
forhånd, må vurderes etter andre straffebestemmelser.
(26) Samme sted i proposisjonen fremgår det videre at det ikke kreves at medvirkningen er
«noen nødvendig forutsetning» for å kunne utføre hovedgjerningen. Det kreves altså ikke
noen faktisk årsakssammenheng mellom medvirkningen og hovedgjerningen, og heller
ikke at bistanden letter utførelsen av hovedgjerningen.
(27) Men uttrykket «medvirker» forutsetter likevel en viss form for tilknytning mellom
hovedgjerningen og bistanden. I HR-2019-2205-A stefar avsnitt 54 uttales det at
medvirkningsansvaret krever at vedkommende «på en eller annen måte» må bidra til
lovbruddet – «hans handling eller unnlatelse må ‘virke med’ ved den straffbare
handlingen».
(28) Fordi en rekke dagligdagse handlinger rent faktisk vil kunne medvirke til at et lovbrudd
kan begås, må medvirkningsansvaret også utover det som følger av tilknytningskravet,
avgrenses mot handlinger og unnlatelser som ikke er straffverdige eller rettsstridige. I
HR-2025-2303-A, (sak nr. 25-123395STR-HRET)

6
tvilstilfeller vil det kunne være avgjørende om handlingen har «en slik karakter og et slikt
omfang at det er naturlig å knytte straffansvar til den», jf. HR-2020-1681-A avsnitt 14.
(29) Medvirkningsansvaret er et selvstendig straffansvar, og medvirkeren skal bedømmes ut fra
sitt eget forhold, jf. HR-2019-1743-A Popcorn-time.no avsnitt 50. Når det gjelder kravet til
subjektiv skyld, kreves det såkalt «dobbelt forsett». Det betyr at medvirkeren må handle
med nødvendig skyld både med hensyn til egen medvirkning og gjerningspersonens
adferd. Dette doble forsettskravet er nærmere utdypet i HR-2022-1299-A
terroroppfordring avsnitt 20:
«Ettersom tiltalen gjelder forsøk på medvirkning, jf. straffeloven § 15, blir det også
spørsmål om hvilke nærmere krav som skal stilles til en medvirkers forsett. Som
påpekt av Husabø, Straffansvarets periferi side 240 krever medvirkning et ‘dobbelt
forsett’: Medvirkeren må for det første ha forsett om at en annen vil fullbyrde
hovedhandlingen, altså også her en form for fullbyrdelsesforsett. For det andre må
medvirkeren ha forsett om at hans egen medvirkningshandling vil stå i et medvirkende
årsaksforhold til hovedhandlingen.»
(30) Hvor konkret medvirkerens forsett må være med hensyn til fullbyrdelsen av
hovedhandlingen, må vurderes i det enkelte tilfellet. Dommen om terroroppfordring gjaldt
spørsmålet om tiltalte hadde et tilstrekkelig konkret forsett til å kunne dømmes for forsøk
på medvirkning til terrorhandlinger. Jeg nøyer meg her med å vise til drøftelsen av kravet
til konkretisering i avsnitt 31–34, der det oppsummeres med at det må «foretas en konkret
helhetsvurdering, der konkretiseringen av visse omstendigheter ved hovedhandlingen kan
veie opp for manglende konkretisering av andre».
Grensene for straffansvar for psykisk og passiv medvirkning
(31) Det er i en omfattende rettspraksis lagt til grunn at straffansvar for psykisk medvirkning
krever at medvirkeren «positivt har tilskyndet til handlingen eller styrket
gjerningspersonens forsett», jf. for eksempel Rt-2014-930 avsnitt 11. Saken gjaldt en
gruppe ungdommer som var domfelt i lagmannsretten for først å ha ranet en mann og kort
tid etter påført ham kroppsskade. For Høyesterett var spørsmålet om en av de domfelte for
ranet – C – også kunne dømmes for medvirkning til kroppsskaden. Etter ranet hadde
fornærmede beveget seg til et annet sted. På det tidspunktet C kom etter og sluttet seg til
den fortsatte voldsutøvelsen, var kroppsskaden påført. Den etterfølgende tilslutningen til
voldsutøvelsen kunne ikke i seg selv begrunne medvirkningsansvar for kroppsskade, men
Høyesterett kom til at lagmannsretten korrekt hadde bygget på at C kunne dømmes for
psykisk medvirkning «basert på den tilskyndelse til å skade E som lå i Cs handlinger forut
for legemsbeskadigelsen utenfor legevakten», jf. avsnitt 15.
(32) Dommen bekrefter at psykisk medvirkning kan skje også gjennom forutgående fysiske
handlinger, og at det ikke kreves noen «avtale – uttrykkelig eller underforstått» om å utføre
den straffbare handlingen før medvirkningsansvar kan bli aktuelt, jf. avsnitt 12.
(33) Rettspraksis gir etter mitt syn holdepunkter for at terskelen for psykisk medvirkning ikke
ligger spesielt høyt, men det kreves mer enn bare å være til stede der en straffbar handling
begås, uten å ta avstand fra den, jf. Rt-2012-492 avsnitt 11. I Rt-2010-1076 avsnitt
15 formuleres utgangspunktet slik:
HR-2025-2303-A, (sak nr. 25-123395STR-HRET)

7
«Utgangspunktet etter gjeldende rett er at den som forholder seg passiv til at en annen
innfører narkotika, ikke kan straffes for medvirkning, jf. Rt-1982-1315 på side 1317.
For straffbar medvirkning kreves altså noe mer enn bare å være i følge med en kurér,
vitende om at vedkommende bærer narkotika med seg. Psykisk medvirkning vil
likevel kunne foreligge der man ved ord eller handling viser tilslutning til lovbruddet
på en måte som kan styrke gjerningsmannens forsett.»
(34) I HR-2018-387-U nektet ankeutvalget fremmet anke over dom der det var gjort gjeldende
at lagmannsretten hadde bygget på en for lav terskel for medvirkning. Domfelte var dømt
for psykisk medvirkning til kroppskrenkelser og trusler, i form av slag med et skohorn og
trusler om å helle bensin over fornærmede – D. Han hadde ikke tilskyndet til handlingene,
men han var i forkant «klar over at det mest sannsynlig ville bli utøvd vold mot D, og han
forstod at han var med som moralsk støtte», se avsnitt 17. Domfelte hadde sett at de to
medtiltalte tok med seg skohornet og flasken med bensin da de gikk ut av bilen, og
domfelte gikk «rett bak dei to medtiltalte …i retning mot D». Lagmannsretten hadde lagt
til grunn at volden var «målrettet og ikke spontan», jf. avsnitt 18. I avsnitt 19 skriver
ankeutvalget at «situasjonen beskrevet av lagmannsretten tilsier at A ikke bare var passivt
til stede da kroppskrenkelsene ble begått, men at han også solidariserte seg med disse». På
denne bakgrunn oppfylte opptredenen «kravet til psykisk medvirkning ved å styrke
hovedpersonenes forsett». Opptredenen var også tilstrekkelig til at domfelte hadde
medvirket ved å styrke gjerningspersonenes «forsett om å true fornærmede», jf. avsnitt 20.
(35) I HR-2022-671-U om medvirkning til ruspåvirket kjøring var det tilstrekkelig for
medvirkningsansvar at de domfelte «deltok i en beslutning eller enighet med A om at de
skulle kjøre hjem, og at de deretter i tett tidsmessig nærhet satte seg inn i bilen som
passasjerer og lot A være sjåfør», jf. avsnitt 26 og 27. De domfelte hadde ved sin
handlemåte opptrådt på en måte som styrket As forsett.
(36) Endelig nevner jeg HR-2024-693-U, der en mann var dømt for psykisk medvirkning til
kroppsskade med kniv. Etter at gjerningspersonen C i en første hendelse hadde stukket
fornærmede i fingrene med kniv, hadde domfelte gått mot C og strukket «ut høyre hånd for
å overta sekken som C bar i sin venstre hånd mens C hadde kniven i høyre hånd».
Lagmannsretten hadde funnet det bevist at domfelte deretter «løp tett bak C da han jaget B
opp rulletrappen før han kuttet/stakk ham i låret med kniven». Både ved å overta sekken og
å løpe tett bak C mens han jaget B, hadde domfelte «styrket Cs forsett om å skade B», og
han var «ikke bare passivt til stede da kroppsskaden ble begått, men han solidariserte seg
med den», se avsnitt 15. Ankeutvalget skriver i avsnitt 16 at lagmannsrettens bedømmelse
av at domfeltes «handlemåte oppfyller kravet til psykisk medvirkning, klart bygger på en
riktig rettsanvendelse».
(37) Avgjørelsene er avsagt av ankeutvalget og har ikke samme rettskildevekt som avgjørelser
fra Høyesterett i avdeling. Men begrunnelsene gir støtte for at vurderingen av
medvirkningsansvar for psykisk medvirkning må gjøres konkret. Ren tilstedeværelse og
kunnskap om at det begås en straffbar lovovertredelse er ikke nok. Enhver påvirkning i ord
eller handling av gjerningspersonens motivasjon kan derimot lede til medvirkningsansvar,
så fremt bidraget er tilstrekkelig til at det er naturlig å knytte straffansvar til det.
(38) Selv om passivitet i utgangspunktet ikke kan gi grunnlag for medvirkningsansvar, kan en
person ut fra sin særlige tilknytning til gjerningssituasjonen, fornærmede eller det som
straffebudet beskytter, ha en plikt til å forsøke å hindre andres straffbare handlinger. Brudd
HR-2025-2303-A, (sak nr. 25-123395STR-HRET)

8
på en slik handleplikt kan etter omstendighetene lede til straffansvar for såkalt passiv
medvirkning.
(39) Omsorgsansvar for barn kan etablere en slik generell handleplikt, jf. HR-2020-1343-A
avsnitt 14–16 og HR-2024-1016-A avsnitt 38, begge med videre henvisninger. Rettspraksis
gir videre holdepunkter for at medvirkningsansvar for brudd på handleplikter er aktuelt i
situasjoner der flere opptrer sammen under planlegging og utføring av en kriminell
handling, og der én eller noen av deltakerne går lenger enn det som var forutsatt,
jf. Rt-1995-355 på side 356, Rt-2009-1365 avsnitt 25 og 26, Rt-2010-1630 avsnitt
24 følgende og Rt-2015-1281 avsnitt 23–25. Medvirkeren kan da etter omstendighetene bli
ansvarlig om han ikke griper inn eller tar avstand fra den videre utviklingen. I dommen fra
2010 er det understreket at det er en forutsetning for medvirkningsansvar i slike tilfeller at
det er «tid og høve» til å gripe inn, se avsnitt 27. Avgjørelsen i Rt-2015-1281 underbygger
at ansvar kan være aktuelt også uten forutgående planlegging, der medvirkeren «sammen
med en annen innleder en voldsanvendelse mot en tredjeperson, eventuelt gjør dette med
den andre til stede, og man deretter ikke griper inn mot den andres videre voldsutøvelse
selv om det er ‘tid og høve’ til det», se avsnitt 25.
(40) Jeg leser disse avgjørelsene slik at ansvar for passiv medvirkning er aktuelt der
medvirkeren har en særlig tilknytning til gjerningspersonen eller den oppståtte
gjerningssituasjonen gjennom forutgående involvering. En slik tilknytning kan begrunne
en handleplikt, slik at medvirkeren – dersom det er tid og anledning til det – må gripe inn
for å unngå medvirkningsansvar for handlinger som går utover det som var forutsatt.
Den konkrete vurderingen
Anken over lovanvendelsen
(41) Anførselen fra forsvarer under lovanvendelsen er at lagmannsretten har bygget på en for
lav terskel for medvirkningsansvar.
(42) Jeg nevner først at lagmannsretten ikke har sagt noe generelt om hva som objektivt sett
kreves for å bli domfelt for psykisk eller passiv medvirkning. Lovanvendelsen må derfor
utledes av de konkrete drøftelsene i dommen.
(43) Lagmannsretten tar utgangspunkt i at det er bevist at Cs og Es formål med å treffe B denne
dagen var «å sette seg i respekt ved å utøve vold mot ham», noe som også underbygges av
fornærmedes forklaring. B, som kom til skolegården for å treffe D, forklarte i det
tilrettelagte avhøret at han «umiddelbart forstod at han kom til å bli banket opp da de fire
andre ga seg til kjenne etter først å ha holdt seg i skjul bak et hjørne». Det var også det som
skjedde.
(44) Ved vurderingen av medvirkningsansvaret for A viser lagmannsretten til at anklagen mot
ham går ut på at «han ved sin tilstedeværelse har styrket gjerningspersonene i deres forsett
og derfor har medvirket til de straffbare handlingene», altså at vilkårene for psykisk
medvirkning er oppfylt.
(45) Som jeg har redegjort for, er ikke tilstedeværelse alene tilstrekkelig til å statuere
medvirkningsansvar. Lagmannsrettens utgangspunkt her må likevel ses i sammenheng med
HR-2025-2303-A, (sak nr. 25-123395STR-HRET)

9
den videre drøftelsen, der retten også skriver at As rolle ikke kan «sammenlignes med det å
være en passiv tilskuer til andres straffbare handlinger».
(46) I fortsettelsen vurderer lagmannsretten As anførsel om at han ikke visste eller forsto at
kameratene hadde til hensikt å utøve vold eller andre straffbare handlinger mot B.
(47) Lagmannsretten finner å kunne utelukke tiltaltes forklaring på dette punktet og uttaler at
den «finner det hevet over rimelig og fornuftig tvil at tiltalte visste eller holdt det for
sannsynlig at kameratene ville sette seg i respekt overfor B ved å utsette ham for vold
og/eller ydmyke ham». Ut fra sammenhengen fremgår det at uttrykket «sannsynlig» her er
brukt synonymt med «mest sannsynlig».
(48) Lagmannsretten bygger for det første på at A «utvilsomt» var kjent med konflikten mellom
C og fornærmede. A hadde selv «involvert seg i en fiendtlig og truende
Snapchat-kommunikasjon med B noen uker tidligere» for å støtte kameraten sin, C. Videre
slutter lagmannsretten seg til tingrettens vurdering om at tiltalte – når det gjelder
kroppskrenkelsen – «forsto at det var dette som kom til å skje når han ble med de andre
denne dagen på bussen fra Kristiansand». Ved å gjemme seg på bussen under filmingen, og
senere i skolegården før B kom, finner lagmannsretten det bevist at A forsto formålet med
møtet, og at han «bevisst var med på å lokke fornærmede i en ‘felle’».
(49) På bakgrunn av deltakelsen i opptakten og de forutgående handlingene med sikte på å
lokke fornærmede til skolen, legger lagmannsretten til grunn at A hadde «beredt grunnen
for et medvirkningsansvar, når han senere velger å være til stede mens fornærmede blir
banket opp og tvunget til å kysse skoene til en eller flere av gjerningspersonene». Det
avgjørende for medvirkningsansvaret er etter lagmannsrettens syn at A ved sin opptreden
styrket gjerningspersonenes forsett. Lovanvendelsen kommer til uttrykk i følgende
formulering i dommen:
«Ved å bli med til møtestedet og være en del av den gjengen som uventet tilkjennegir
seg og omringer fornærmede, har han solidarisert seg med gjerningspersonene og
bidratt til å styrke deres mot og vilje til å utøve vold og tvang … .»
(50) Etter mitt syn gir de momentene lagmannsretten samlet sett bygger medvirkningsansvaret
på, ikke holdepunkter for at den har lagt til grunn en for lav terskel for straffansvar. A har
vært innforstått med formålet med møtet og med hva som skulle skje, og han har deltatt
aktivt for å få B til å komme til skolen. Noen klarere uttrykt og detaljert plan for hva som
skulle skje, kreves ikke. Når A har deltatt som beskrevet, blant annet ved å overraske B og
være en del av gjengen som stiller seg rundt ham som en gruppe, mens han utsettes for
vold og tvang, har lagmannsretten korrekt konkludert med at A har støttet opp om og ved
sin handlemåte styrket gjerningspersonenes forsett.
(51) Jeg ser det slik at medvirkningen her har en karakter og et omfang som gjør det naturlig å
knytte straffansvar til den. Etter mitt syn er saken ut fra lagmannsrettens bevisresultat ikke
noe grensetilfelle. Riktignok skal straffansvaret vurderes individuelt. Allmennpreventive
hensyn tilsier imidlertid generelt et strengt medvirkningsansvar for deltakelse i
ungdomsgjenger som i fellesskap utøver voldskriminalitet, ikke minst når det rammer en
mindreårig.
HR-2025-2303-A, (sak nr. 25-123395STR-HRET)

10
(52) A var så vidt over den kriminelle lavalderen på gjerningstidspunktet. Jeg kan ikke se at
dette kan tillegges betydning for rekkevidden av medvirkningsansvaret, så lenge vilkårene
for straffansvar er oppfylt. Hans unge alder har imidlertid ført til at straffen er gjort
betinget på vilkår om ungdomsoppfølgning i konfliktrådet, noe som ikke er påanket.
(53) Jeg konkluderer etter dette med at anken over lagmannsrettens lovanvendelse ikke kan føre
frem.
Anken over saksbehandlingen
(54) Anken over saksbehandlingen gjelder påståtte mangler ved lagmannsrettens domsgrunner
knyttet til kravet om subjektiv skyld.
(55) Straffeprosessloven § 40 angir kravene til domsgrunnene. Første ledd gjelder kravene til
redegjørelsen for bevisresultatet. I saker der tiltalte domfelles, skal domsgrunnene
«bestemt og uttømmende angi det saksforhold retten har funnet bevist som grunnlag for
dommen». I dette ligger at retten må gjøre rede for alle de faktiske omstendighetene som er
nødvendige for å domfelle, både de objektive og subjektive vilkårene, jf. HR-2025-1237-A
avsnitt 32. Når det gjelder bevisvurderingen, skal retten «angi hovedpunktene»,
jf. § 40 fjerde ledd. Det som først og fremst kreves, er at retten gjør rede for de springende
– det vil si de sentrale – punktene i vurderingen, slik at disse ikke blir stående uforklart,
jf. blant annet HR-2025-458-A avsnitt 42 og HR-2025-1237-A avsnitt 33.
(56) Som nevnt forutsetter medvirkningsansvar såkalt dobbelt forsett. Tiltalte må ha hatt forsett
om at kameratene sikkert eller mest sannsynlig ville fullbyrde de enkelte straffbare
handlingene som tiltalen gjelder. Videre må forsettet dekke medvirkningen – at tiltalte
gjennom sin handlemåte styrket gjerningspersonenes forsett. Dekningsprinsippet innebærer
at vurderingen må skje for hvert enkelt forhold i tiltalen.
(57) Når det gjelder kroppskrenkelsen, er domsgrunnene for forsettsvurderingen etter mitt syn
tilstrekkelige. Selv om lagmannsretten ikke eksplisitt redegjør for kravet om dobbelt
forsett, går det frem av premissene at begge elementene av forsettet er vurdert.
Lagmannsretten har funnet det bevist A forsto hva som var formålet med møtet, og at
kameratene mest sannsynlig ville utøve vold mot B. Han var videre klar over at han var
med på å lokke B i en felle, og at han ved sin handlemåte dermed bidro som «moralsk
støtte» for E og C, og ved det styrket deres forsett.
(58) Jeg har vært mer i tvil når det gjelder forsettsvurderingen knyttet til domfellelsen for
medvirkning til tvang. Lagmannsretten gjør ikke noen separat drøftelse av de subjektive
vilkårene for domfellelse etter denne tiltaleposten, utover at den innledningsvis skriver at
tiltalte visste eller holdt det for mest sannsynlig at kameratene ville utsette B for vold
«og/eller ydmyke han». Hva lagmannsretten legger i denne formuleringen, er ikke
nærmere utdypet, og ikke enhver form for ydmykelse rammes av den objektive
gjerningsbeskrivelsen i straffeloven § 251 om tvang.
(59) Når domsgrunnene leses i sammenheng og i lys av de faktiske forholdene som
lagmannsretten har funnet bevist om bakgrunnen for, opptakten til og utføringen av volden
og tvangen mot fornærmede, mener jeg likevel at de er tilstrekkelige til at lovanvendelsen
kan prøves.
HR-2025-2303-A, (sak nr. 25-123395STR-HRET)

11
(60) Lagmannsretten har funnet det bevist at A medvirket psykisk til voldsutøvelsen mot B.
Tvangen som ble utøvd ved at B måtte kysse skoene til E mens han ble holdt fast, skjedde i
forbindelse med voldsutøvelsen og sto i nær sammenheng med den. Lagmannsretten har
funnet det bevist at A gjennom de forutgående handlingene hadde «beredt grunnen» for et
medvirkningsansvar, og at han ved å bli med til møtestedet og være en del av gjengen som
uventet tilkjennega seg og stilte seg rundt B som en gruppe, solidariserte seg med
gjerningspersonene og med det bidro til å styrke deres forsett, også om «å utøve … tvang
mot B». Når dette sammenholdes med at lagmannsretten har funnet det bevist at A visste
eller holdt det for mest sannsynlig at kameratene ville utsette B for vold og/eller ydmyke
ham, mener jeg det går tilstrekkelig klart frem at lagmannsretten har funnet det bevist at A
hadde forsett, også om at gjerningspersonene ville utøve tvang. Det kreves ikke at forsettet
konkret må omfatte hvilken form for tvang som ville bli utført.
(61) Også når det gjelder forsett om egen medvirkning, mener jeg domsgrunnene er
tilstrekkelige. På samme måte som ved vurderingen av kroppskrenkelsen må
lagmannsrettens dom leses slik at A forsto at han var med på å lokke B i en felle, og at han
ved sin handlemåte bidro som «moralsk støtte» for E og dermed styrket hans forsett ved
utøvelsen av tvangen.
(62) Jeg konkluderer etter dette med at heller ikke anken over lagmannsrettens domsgrunner
kan føre frem.
Det sivile kravet
(63) Under forutsetning av at anken forkastes, er partene enige om at den idømte
oppreisningserstatningen i lagmannsrettens dom skal bli stående. Jeg legger dette til grunn.
Konklusjon
(64) Etter dette er mitt syn at lagmannsrettens lovanvendelse er korrekt, og at det ikke er
mangler ved domsgrunnene. Anken må da forkastes.
(65) Jeg stemmer for denne
D O M :
Anken forkastes.
(66) Dommer Vang: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(67) Dommer Stenvik: Likeså.
(68) Dommer Bergh: Likeså.
(69) Dommer Bergsjø: Likeså.
HR-2025-2303-A, (sak nr. 25-123395STR-HRET)

12
(70) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
Anken forkastes.
HR-2025-2303-A, (sak nr. 25-123395STR-HRET)