Dato: 2022-11-22

Sammendrag: Som følge av covid-19-pandemien permitterte Hurtigruten i mars 2020 store deler av arbeidsstokken. Permitteringen omfattet også en resepsjonist, som var sykmeldt og fikk sykepenger fra folketrygden. Etter at retten til sykepenger løp ut, krevde resepsjonisten lønn under sykdom (sykelønn) fra Hurtigruten. Da var han fremdeles permittert.

Resepsjonisten påberopte seg skipsarbeidsloven § 4-4, som gir skipsarbeidstakere (sjøfolk) krav på sykelønn i ett år etter sykmeldingen. Hurtigruten på sin side påberopte seg reglene ved permittering, særlig permitteringslønnsloven § 3, som fritar arbeidsgiveren for lønnsplikt under permittering.

Høyesterett har kommet til at skipsarbeidsloven § 4-4 må gis forrang. Det ble lagt vekt på at denne regelen ikke kan fravikes ved avtale til arbeidstakernes ugunst. Også regelens historie og egenart samt hensynet til oppfyllelsen av en ILO-konvensjon (MLC) ble vektlagt.

Dommen avklarer innholdet av skipsarbeidsloven § 4-4, permitteringslønnsloven § 3 og forholdet mellom dem.

D O M
avsagt 22. november 2022 av Høyesterett i avdeling med
dommer Aage Thor Falkanger
dommer Henrik Bull
dommer Ingvald Falch
dommer Borgar Høgetveit Berg
dommer Knut Erik Sæther
HR-2022-2251-A, (sak nr. 22-038087SIV-HRET)
Anke over Hålogaland lagmannsretts dom 19. januar 2022
Hurtigruten Coastal AS
Hurtigruten Sjø AS
Norges Rederiforbund (partshjelper) (advokat Are Gauslaa – til prøve)
NHO Sjøfart (partshjelper) (advokat Margrethe Meder)
mot
A (advokat Terje Hernes Pettersen – til prøve)
Landsorganisasjonen i Norge (partshjelper) (advokat Rune Lium)

2
S T E M M E G I V N I N G
(1) Dommer Falch:
Sakens spørsmål og bakgrunn
(2) Saken gjelder spørsmålet om en skipsarbeidstaker har krav på lønn under sykdom etter
skipsarbeidsloven § 4-4 mens han er permittert.
(3) A var ansatt som resepsjonist i Hurtigruten Sjø AS. Han utførte arbeid om bord på skip for
Hurtigruten Coastal AS, som den gang het Hurtigruten Cruise AS. Selskapene omtales her
i fellesskap som Hurtigruten.
(4) A ble sykmeldt 28. juni 2019. Etter utbruddet av covid-19-pandemien permitterte
Hurtigruten omkring 1 300 ansatte. Blant dem var A, som ble permittert fra 21. mars 2020.
Da var han fortsatt sykmeldt og mottok sykepenger fra norsk folketrygd.
(5) Utbetalingen av sykepenger stanset 18. mai 2020 i samsvar med regler i folketrygdloven.
A fremsatte da krav mot Hurtigruten etter skipsarbeidsloven § 4-4 om utbetaling av lønn
under sykdom fra den datoen og frem til 27. juni 2020, som var ett år etter at han ble
sykmeldt.
(6) Hurtigruten avslo kravet. Selskapet viste til at A var permittert og fremholdt at selskapet
ikke har plikt til å utbetale lønn under permittering, ut over det som følger av
permitteringslønnsloven § 3.
(7) Etter at Tromsø forliksråd hadde innstilt saken, sendte A stevning til tingretten med krav
om erstatning for manglende lønnsutbetaling i den nevnte perioden. Nord-Troms og Senja
tingrett frifant Hurtigruten ved dom 18. mai 2021, uten å idømme sakskostnader.
(8) A anket til Hålogaland lagmannsrett, som avsa dom 19. januar 2022 med denne
domsslutningen:
«1. Hurtigruten Cruise AS og Hurtigruten Sjø AS betaler – én for begge og
begge for én – til A 59 838,20 kroner – femtinitusenåttehundreogtrettiåtte
kroner og tjue øre – innen 2 – to – uker fra dommens forkynnelse med tillegg
av den alminnelige forsinkelsesrenten etter forsinkelsesrenteloven § 3 første
ledd første punktum fra 8. august 2020 til betaling skjer.
2. I sakskostnader for tingretten betaler Hurtigruten Cruise AS og Hurtigruten
Sjø AS – én for begge og begge for én – til A
178 553 – etthundreogsyttiåttetusenfemhundreogfemtitre – kroner innen
2 – to – uker fra dommens forkynnelse.
3. I sakskostnader for lagmannsretten betaler Hurtigruten Cruise AS og
Hurtigruten Sjø AS – én for begge og begge for én – til A
48 000 – førtiåttetusen – kroner innen 2 – to – uker fra dommens
forkynnelse.»
HR-2022-2251-A, (sak nr. 22-038087SIV-HRET)

3
(9) I motsetning til tingretten kom lagmannsretten til at A hadde krav på lønn under sykdom
fra Hurtigruten etter skipsarbeidsloven § 4-4, selv om han var permittert.
(10) Hurtigruten har anket til Høyesterett. Anken gjelder rettsanvendelsen. Norges
Rederiforbund og NHO Sjøfart har erklært partshjelp til fordel for Hurtigruten, mens
Landsorganisasjonen i Norge har erklært partshjelp til fordel for A. Saken står i samme
stilling som for lagmannsretten.
Partenes syn på saken
(11) Hurtigruten Coastal AS og Hurtigruten Sjø AS har, med støtte av Norges Rederiforbund og
NHO Sjøfart, i korte trekk gjort gjeldende:
(12) Lovlig permittering – som partene er enige om skjedde her – suspenderer arbeidsgivers
plikt til å betale de ansatte lønn, jf. permitteringslønnsloven § 3. Derved suspenderes også
plikten etter skipsarbeidsloven § 4-4 til å betale lønn under sykdom. Det er ikke
holdepunkter for at lønnsplikten etter § 4-4 er unntatt fra denne suspensjonsvirkningen.
(13) Lønn under sykdom er et substitutt for den lønnen arbeidstakeren ville hatt som arbeidsfør.
Lønnsbegrepet i § 4-4 må forstås på samme måte som i § 4-1, som refererer til den lønnen
arbeidstakeren ville hatt etter arbeids- og tariffavtalen om han var arbeidsfør. Som
arbeidsfør ville ikke A hatt rett til lønn i den aktuelle perioden fordi han var permittert.
(14) Det er ingen grunn til å stille sykmeldte arbeidstakere bedre overfor arbeidsgiveren enn
arbeidsføre arbeidstakere. Praksis og reelle hensyn tilsier at all lønn, også den som ytes
under sykdom, suspenderes ved permittering. ILO-konvensjon nr. 186 fra 2006 om
sjøfolks arbeids- og levevilkår – Maritime Labour Convention – får ikke anvendelse i
saken her og tilsier ikke at skipsarbeidsloven gis forrang.
(15) Hurtigruten Coastal AS og Hurtigruten Sjø AS har fremsatt denne påstanden:
«1. Hurtigruten Coastal AS og Hurtigruten Sjø AS frifinnes.
2. Hurtigruten Coastal AS og Hurtigruten Sjø AS tilkjennes sakskostnader for
alle instanser.»
(16) Norges Rederiforbund og NHO Sjøfart har ikke fremsatt egne påstander.
(17) A har, med støtte av Landsorganisasjonen i Norge, i korte trekk gjort gjeldende:
(18) Lagmannsrettens dom er riktig. Det rettslige utgangspunktet er skipsarbeidsloven § 4-4,
som ikke kan fravikes ved avtale, jf. § 1-3. Vilkårene i § 4-4 er oppfylt, med den følge at A
hadde rett til sykelønn i den aktuelle perioden. Bestemmelsen gjør ikke unntak for
permitterte arbeidstakere.
(19) Formålet med § 4-4 er å beskytte sjøfolk på norske skip mot de økonomiske følgene av
blant annet sykdom. Sjøfolk er ofte ikke sikret i hjemlandets trygdelovgivning og trenger
det ekstra vernet § 4-4 gir. Bestemmelsen er derfor en vernebestemmelse – en
HR-2022-2251-A, (sak nr. 22-038087SIV-HRET)

4
trygderettighet – som det kreves klare holdepunkter for å fravike. Slike holdepunkter
finnes ikke. Tvert om viser lovhistorien at retten til sykelønn står sterkt.
(20) Permitteringslønnslovens formål er å fordele lønnsbyrden mellom arbeidsgiver og det
offentlige. I forholdet mellom arbeidsgiver og arbeidstaker er skipsarbeidsloven
spesiallovgivningen. Det er god grunn til å forskjellsbehandle friske og syke arbeidstakere
under permittering fordi de som er friske, kan ta seg annet arbeid. Også Maritime Labour
Convention tilsier at skipsarbeidsloven må gis forrang.
(21) A har fremsatt denne påstanden:
«1. Anken forkastes.
2. Hurtigruten Coastal AS v/styrets leder, Hurtigruten Sjø AS v/styrets leder,
Norges Rederiforbund og NHO Sjøfart dømmes én for alle og alle for én, til
å erstatte As sakskostnader for Høyesterett.»
(22) Landsorganisasjonen i Norge har fremsatt denne påstanden:
«Landsorganisasjonen i Norge tilkjennes sakskostnader for Høyesterett.»
Mitt syn på saken
Problemstillingen
(23) A har fremmet lønnskrav for perioden fra 18. mai 2020, da sykepengene fra folketrygden
opphørte, og frem til 27. juni 2020, da han hadde vært sykmeldt ett år. I denne perioden var
det to grunner til at han ikke var i arbeid: Han var sykmeldt og permittert.
(24) Skipsarbeidsloven § 4-4 gir arbeidstagere som er omfattet av norsk folketrygd, rett til lønn
i ett år under sykdom, mens permitteringslønnsloven § 3 fritar arbeidsgivere fra lønnsplikt
under permittering. Hovedspørsmålet er derfor hvordan disse lovreglene skal samordnes i
et tilfelle som her. A kan ikke samtidig både ha rett til lønn og ikke ha rett til lønn.
(25) Før jeg går nærmere inn på denne samordningen, vil jeg redegjøre for de to reglene hver
for seg.
Skipsarbeidsloven § 4-4
(26) Skipsarbeidsloven får etter § 1-2 første ledd anvendelse for arbeidstakere som har sitt
arbeid om bord på norske skip. Det er ikke tvilsomt, og heller ikke bestridt, at As
arbeidsforhold hos Hurtigruten var regulert av den loven.
(27) Skipsarbeidsloven § 4-4 har overskriften «[l]ønn ved sykdom og skade». Første og andre
ledd lyder:
«(1) Arbeidstaker som er arbeidsufør som følge av sykdom eller skade, har rett til
lønn så lenge arbeidsforholdet består.»
HR-2022-2251-A, (sak nr. 22-038087SIV-HRET)

5
(2) Retten til lønn faller bort i den utstrekning arbeidstaker har rett til
sykepenger etter folketrygdloven kapittel 8 eller tilsvarende ytelse etter
utenlandsk trygdeordning. Retten til lønn faller under enhver omstendighet
bort 12 måneder fra uførheten oppsto. For arbeidstaker som ikke omfattes av
reglene om rett til sykepenger etter folketrygdloven kapittel 8 og som heller
ikke mottar tilsvarende ytelse fra trygdeordning i sitt hjemland, faller retten
til lønn bort 16 uker fra arbeidsuførheten oppstod.»
(28) Første ledd gir arbeidstakeren rett til lønn når han er «arbeidsufør som følge av sykdom».
Hurtigruten har anført at dette må forstås slik at sykdommen må ha vært årsaken til
fraværet. Det er jeg ikke enig i. Avgjørende etter ordlyden er at arbeidsuførheten skyldes
sykdom, ikke at fraværet skyldes sykdom. Lovforarbeidene peker ikke i retning av noen
annen forståelse, se Prop. 115 L (2012–2013) side 114–119 og 196.
(29) Den retten til «lønn» arbeidstakeren da har, må være den lønnen som er avtalt i
arbeidsforholdet, se også § 4-1. Dette vil slik jeg ser det, måtte være den lønnen
arbeidstakeren ville hatt krav på om han hadde arbeidet i henhold til arbeidsavtalen.
(30) Denne forståelsen støttes av at arbeidsgiverens lønnsplikt i sykdomstilfellene løper «så
lenge arbeidsforholdet består», med mindre begrensingene i § 4-4 andre ledd slår inn. Som
jeg kommer tilbake til, opphører ikke arbeidsforholdet når arbeidstakeren permitteres. Et
tidsubestemt arbeidsforhold, som i saken her, består inntil det er opphørt ved oppsigelse
eller avskjed.
(31) Dette innebærer at § 4-4 første ledd må forstås slik at under sykdom har arbeidstakeren
krav på avtalt lønn frem til arbeidsforholdet opphører. Kravet bortfaller med andre ord ikke
ved permittering. Ansvaret begrenses riktignok av § 4-4 andre ledd, men heller ikke der er
permittering en bortfallsgrunn.
(32) Bedømt alene etter skipsarbeidsloven § 4-4 har A derfor rett til den lønnen han har krevd
for den aktuelle tidsperioden i mai–juni 2020. Han var da arbeidsufør på grunn av sykdom,
og arbeidsforholdet hans besto. Begrensningene i § 4-4 andre ledd er her ikke aktuelle.
Permitteringslønnsloven § 3
(33) Permitteringslønnsloven gjelder også ved permittering av skipsarbeidstakere, jf. § 1 nr.
1 og nr. 3. Permittering er definert i § 1 nr. 2 første ledd:
«Med permittering menes i denne lov at arbeidstaker midlertidig fritas for arbeidsplikt
i forbindelse med driftsinnskrenkning eller driftsstans, enten dette bestemmes ensidig
av arbeidsgiver eller ved avtale i det enkelte tilfelle.»
(34) Permittering innebærer derfor at den eller de arbeidstakere som omfattes, midlertidig løses
fra arbeidsplikten. Samtidig løses arbeidsgiveren fra lønnsplikten, om enn etter en
arbeidsgiverperiode som jeg kommer tilbake til. Selve arbeidsforholdet består, noe som
særlig viser seg ved at arbeidstakeren har plikt til å gjenoppta arbeidet ved
permitteringstidens utløp. Da gjenoppstår også arbeidsgivers plikt til å betale lønn. Jeg
viser her til HR-2019-178-A avsnitt 19 og 20.
HR-2022-2251-A, (sak nr. 22-038087SIV-HRET)

6
(35) Arbeidsgiverens rett til å permittere arbeidstakere følger ikke av loven, men kan følge av
tariffavtale. Det er også antatt at retten følger av arbeidsrettslig sedvanerett, se
HR-2014-656-A avsnitt 36. Om en slik sedvanerett også eksisterer i sjøfartsforhold, er
likevel usikkert, se for eksempel den tidligere nevnte Prop. 115 L (2012–2013) side 25.
Standpunkt til det siste trenger jeg imidlertid ikke ta. Partene er enige om at det for den
aktuelle permitteringen forelå tilstrekkelig rettsgrunnlag i tariffavtale.
(36) Permitteringslønnsloven § 3 har overskriften «[t]iden for lønnsplikt under permittering».
Første ledd fastslår at arbeidsgiveren har plikt til å betale permitteringslønn og annet
arbeidsvederlag i en arbeidsgiverperiode på 15 dager fra første arbeidsdag permitteringen
omfatter, omtalt som «arbeidsgiverperiode I». I § 3 tredje ledd første punktum står:
«Etter arbeidsgiverperiode I er arbeidsgiveren fritatt for lønnsplikt ved hel eller delvis
permittering i 26 uker i løpet av en periode på 18 måneder (fritaksperioden).»
(37) Bestemmelsen kom inn i permitteringslønnsloven § 3 ved en lovendring i 2016, og da som
ledd i en teknisk revisjon, se Prop. 124 L (2015–2016). At arbeidsgiveren fritas for
lønnsplikten følger allerede av den aktuelle permitteringens rettsgrunnlag, her tariffavtalen.
I Ot.prp. nr. 11 (1987–1988) side 25 er det derfor sagt at det er regler om lønnsplikt for
arbeidsgiver som krever hjemmel i lov. Den siterte regelen i § 3 tredje ledd sier derfor bare
det som uansett ville gjeldt.
(38) Den tidsperioden A krever lønn for i saken her, lå innenfor Hurtigrutens fritaksperiode
etter § 3 tredje ledd første punktum – det vil si innenfor den perioden Hurtigruten var
«fritatt for lønnsplikt». Det er nærliggende å forstå dette lønnsbegrepet slik at det også
omfatter den lønn selskapet er forpliktet til å betale under sykdom. Bedømt alene etter
permitteringslønnsloven § 3 har Hurtigruten derfor ikke plikt til å betale A den lønnen han
krever.
Samordningen
(39) Som det fremgår av det jeg har sagt, er det nok mulig å tolke både skipsarbeidsloven
§ 4-4 første ledd og permitteringslønnsloven § 3 tredje ledd slik at hver av dem viker for
den andre regelen. Begge bruker for eksempel begrepet «lønn», som ikke er helt skarpt i
kantene. Men, som det også fremgår, er en slik innskrenkende tolkning ikke spesielt
nærliggende for noen av dem.
(40) Ingen av lovreglenes forarbeider berører spørsmålet. Ved vedtakelsen av den enkelte
regelen synes det som om lovgiveren ikke var oppmerksom på at det kan oppstå kollisjon
med den andre regelen.
(41) Det er heller ikke nærliggende å anse den ene regelen som mer spesiell enn den andre.
Skipsarbeidsloven § 4-4 regulerer den spesielle situasjon at arbeidstakeren blir syk, mens
permitteringslønnsloven § 3 regulerer den spesielle situasjon at arbeidsgiveren permitterer.
Hvilken regel som skal anses som nyest, er heller ikke opplagt. Selv om sistnevnte regel
kom sist inn i loven, kodifiserte den uten nærmere vurdering bare det som lenge hadde
vært gjeldende.
HR-2022-2251-A, (sak nr. 22-038087SIV-HRET)

7
(42) Noe veiledning kan imidlertid trekkes ut av at ingen av reglene kan fravikes ved avtale
– herunder tariffavtale – til ugunst for arbeidstaker, se skipsarbeidsloven § 1-3 første ledd
og permitteringslønnsloven § 2. I de tilfellene permitteringen bygger på tariffavtale, slik
tilfellet er i saken her, vil det være denne avtalen som fører til at arbeidstakerens lønnskrav
etter skipsarbeidsloven § 4-4 eventuelt bortfaller. Ufravikelighetsregelen i
skipsarbeidsloven § 1-3 første ledd tilsier derfor at § 4-4 gis forrang fremfor de reglene
som gjelder ved avtalt permittering.
(43) En slik forrang vil ikke stride mot ufravikelighetsregelen i permitteringslønnsloven § 2.
Å motta lønn under permittering ut over det som følger av § 3, er til arbeidstakerens fordel.
(44) Resonnementet kompliseres av at permittering til sjøs som nevnt muligens også kan bygge
på arbeidsrettslig sedvanerett. Men det er her uansett ikke grunn å la tolkningsresultatet
bero på hvilket rettsgrunnlag den enkelte permitteringen bygger på. Etter min mening
trekker derfor ufravikelighetsregelen i skipsarbeidsloven § 1-3 første ledd i retning av at
også permitterte arbeidstakere har krav på den lønnen under sykdom som følger av § 4-4.
(45) Partene er uenige om reglenes, og da særlig skipsarbeidsloven § 4-4s, egenart her gir
veiledning. Historien bak § 4-4 er lang, og skriver seg tilbake til sjømannsloven 1923 § 32,
som innenfor visse rammer ga sjømenn krav på hyre under sykdom. I forarbeidene til
sjømannsloven 1953 sies innledningsvis i Ot.prp. nr. 69 (1952):
«De forhold hvorunder sjømannsyrket drives, er i mange henseender så
vesensforskjellig fra de forhold som gjelder for arbeid på land, at det har vært
nødvendig å skape en egen sosiallovgivning for utøverne av yrket.»
(46) Sjømannsloven 1953 § 28 utvidet retten til lønn under sykdom. Begrunnelsen fremgår av
samme proposisjon side 23:
«Det skulle ikke trenge nærmere påvisning at det er et sosialt gode av høyeste verdi
for en sjømann at han har hyre i den tid han er arbeidsudyktig, og det forhold at det
kan skje misbruk av en slik rettighet, bør ikke ha noen avgjørende innflytelse på de
generelle betingelser som fastsettes om disse rettigheter.»
(47) Regelen har derfor vært begrunnet i sosiale vernehensyn. Senere er de offentlige
trygdeordningene utvidet, og reguleringen av arbeidsforholdene til sjøs er bragt nærmere
det som gjelder på land. Det siste skjedde særlig i 1985, da reglene i sjømannsloven 1975
ble betydelig endret for å komme i samsvar med reglene i arbeidsmiljøloven.
Hovedtrekkene i retten til lønn under sykdom i sjømannsloven 1975 § 28 ble likevel
beholdt, selv om lovgiveren var klar over at regelen gikk lenger i å pålegge arbeidsgiveren
ansvar enn det som fulgte av arbeidsmiljøloven. Begrunnelsen for å beholde regelen
fremgår av Ot.prp. nr. 26 (1984–1985) side 36:
«Regelen synes imidlertid å være godt innarbeidet og har sin bakgrunn i at sjømannen
gjerne får sykepleie utenfor bostedet og i utlandet. Hertil kommer hensyn til
utenlandske sjømenn uten bosted i Norge.»
(48) I forarbeidene til skipsarbeidsloven § 4-4 uttrykker departementet «forståelse for at
arbeidstakersiden ikke ønsker å svekke opparbeidete rettigheter», selv om disse
rettighetene er bedre enn andre arbeidstakere har, se Prop. 115 L (2012–2013) side 118.
Regelen må derfor fremdeles sies å ha karakter av sosial vernelovgivning.
HR-2022-2251-A, (sak nr. 22-038087SIV-HRET)

8
(49) Permitteringslønnsloven § 3 tredje ledd er av en annen karakter. Også den hviler på fullt ut
legitime behov, og da på at bedriftene gis mulighet til å komme igjennom vanskelige
økonomiske perioder. Men som Stein Evju skriver i artikkelen Permittering og trygd, trekk
av rettsutviklingen i tidsskriftet Arbeidsrett og arbeidsliv 2007 på side 136, kan
permittering «sees som et instrument for risikofordeling mellom partene i
arbeidsforholdet»:
«Temaet er da hvem som skal bære den økonomiske risikoen for at det inntrer
omstendigheter som medfører at det ikke er mulig eller ønskelig, sett fra arbeidsgivers
side, å holde arbeid og beskjeftigelse i gang.»
(50) Mitt syn er derfor at skipsarbeidsloven § 4-4s karakter av sosial vernelovgivning trekker i
retning av at den gis gjennomslag.
(51) I samme retning trekker etter min mening ILO-konvensjon nr. 186 fra 2006 om sjøfolks
arbeids- og levevilkår, på engelsk Maritime Labour Convention, ofte forkortet MLC.
Norge har ratifisert konvensjonen, som er i kraft. Dens regel 4.2 har til formål å sikre at
sjøfolk er beskyttet mot de økonomiske konsekvensene av sykdom og skade som inntrer i
forbindelse med deres arbeidsforhold.
(52) Standard A4.2 nr. 3 bokstav b fastslår i den forbindelse at arbeidsgiveren, når slik sykdom
eller skade resulterer i arbeidsudyktighet, skal være ansvarlig for, i samsvar med nasjonale
regler og avtaler, å betale hel eller delvis lønn frem til sjømannen er frisk eller får rett til
ytelser fra vedkommende stat. Minimumsansvaret fremgår av nr. 4:
«National laws or regulations may limit the liability of the shipowner to pay wages in
whole or in part in respect of a seafarer no longer on board to a period which shall not
be less than 16 weeks from the day of the injury or the commencement of the
sickness.»
(53) Skipsarbeidsloven § 4-4 er ment å oppfylle dette minimumsansvaret, se St.prp. nr.
73 (2007–2008) side 8 og Prop. 115 L (2012–2013) side 116. Slik jeg ser det, vil Norge
kunne komme i konflikt med dette minimum dersom § 4-4 settes til side i alle
permitteringstilfellene: En skipsarbeidstaker som ikke er dekket av noe lands trygdeytelser
kan i så fall, dersom han blir permittert kort tid etter at han ble syk ombord, miste den
retten som konvensjonen gir til dekning av lønn under sykdom i minimum 16 uker etter at
han ble syk.
(54) For As del gir konvensjonen ikke bedre rettigheter enn han vil få uansett utfall av denne
saken. Men konvensjonen tilsier at § 4-4 ikke kan settes til side i alle
permitteringstilfellene.
(55) Hurtigruten har vist til rettspraksis fra Arbeidsretten, som anføres å tilsi at
permitteringslønnsloven § 3 tredje ledd har forrang, se særlig ARD-1997-185,
ARD-2002-456 og AR-2021-2. Alle dommene gjaldt tolkningen og anvendelsen av
tariffavtaler.
(56) Den siste av disse dommene fra 2021 er mest parallell til vår sak. Der kom Arbeidsretten
til at en tariffbestemmelse som var svært lik regelen i skipsarbeidsloven § 4-4, ikke fikk
anvendelse ved arbeidsgivers permittering, også den med hjemmel i tariffavtalen.
HR-2022-2251-A, (sak nr. 22-038087SIV-HRET)

9
Arbeidsretten fant «tilstrekkelige holdepunkter i tariffhistorikken» for sitt standpunkt, se
dommens avsnitt 58, men fremhevet også enkelte synspunkter i tilknytning til
lovgivningen. Jeg kan likevel ikke se at denne rettspraksisen er av særlig betydning ved
den lovtolkningen som skal gjøres i saken her.
(57) Partene har hatt ulikt syn på i hvilken retning rimelighetshensyn trekker. Det er riktig som
Hurtigruten og dets partshjelpere fremholder, at ved permittering vil syke
skipsarbeidstakere i det alt vesentlige være godt dekket uten skipsarbeidsloven § 4-4,
særlig gjennom de trygdeordninger mange skipsarbeidstakere er dekket av.
(58) Det er også riktig som A og hans partshjelper har fremholdt, at det er en forskjell på syke
og friske arbeidstakere som er permittert. De friske kan søke annet arbeid i
permitteringstiden.
(59) Etter min mening er slike rimelighetsbetraktninger vanskelig å vektlegge i en sak som
denne. De glir over i rene politiske vurderinger og prioriteringer som det ligger til
lovgiveren å avveie.
(60) Samlet sett mener jeg at de beste grunner taler for å tolke permitteringslønnsloven
§ 3 tredje ledd slik at den viker for den rett til lønn under sykdom som arbeidstakerne har i
skipsarbeidsloven § 4-4. Jeg legger i den forbindelse særlig vekt på at den sistnevnte
regelen ikke kan fravikes ved avtale til arbeidstakernes ugunst, på regelens historie og
egenart, og på hensynet til oppfyllelsen av Maritime Labour Convention.
Konklusjon og sakskostnader
(61) Når skipsarbeidsloven § 4-4 får anvendelse med det innholdet jeg har redegjort for også
under permittering, blir konsekvensen at A har krav på den lønnen som han har krevd i
saken. Anken må derfor forkastes.
(62) A har da vunnet saken og har krav på å få erstattet sine sakskostnader for alle instanser,
jf. tvisteloven § 20-2 første ledd. Jeg kan ikke se grunner som tilsier at Hurtigruten skal
fritas for ansvaret etter § 20-2 tredje ledd. Det samme gjelder for Hurtigrutens
partshjelpere, som blir solidarisk ansvarlig for kostnadene for Høyesterett, jf. § 20-1 tredje
ledd.
(63) Det er ikke grunn til å gjøre noen endring i lagmannsrettens fastsetting av As kostnader for
tingretten og lagmannsretten. For Høyesterett er det fremlagt kostnadsoppgave på til
sammen 300 000 kroner, som i sin helhet dekker prosessfullmektigens salær. Jeg mener at
kostnadene er nødvendige og må godtas,
jf. § 20-5.
(64) Også As partshjelper, Landsorganisasjonen i Norge, har i utgangspunktet krav på å få
dekket sine sakskostnader for Høyesterett etter § 20-2 første ledd, jf. § 20-1 tredje ledd.
Her mener jeg imidlertid at det er grunn til å gjøre unntak etter § 20-2 tredje ledd. Det
rettsspørsmålet som har vært forhandlet i Høyesterett, og som nå avklares, har stor generell
betydning for arbeidstakerorganisasjonen. Av den grunn mener jeg at Landsorganisasjonen
i Norge må bære egne sakskostnader for Høyesterett, jf. også HR-2021-1193-A avsnitt
120 Grefsenhjemmet.
HR-2022-2251-A, (sak nr. 22-038087SIV-HRET)

10
(65) Jeg stemmer for denne
D O M :
1. Anken forkastes.
2. I sakskostnader for Høyesterett betaler Hurtigruten Coastal AS, Hurtigruten Sjø AS,
Norges Rederiforbund og NHO Sjøfart én for alle og alle for én
300 000 – trehundretusen – kroner til A innen 2 – to – uker fra forkynnelse av
denne dom.
3. Landsorganisasjonen i Norge tilkjennes ikke sakskostnader for Høyesterett.
(66) Dommer Sæther: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(67) Dommar Høgetveit Berg: Det same.
(68) Dommer Bull: Likeså.
(69) Dommer Falkanger: Likeså.
(70) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
1. Anken forkastes.
2. I sakskostnader for Høyesterett betaler Hurtigruten Coastal AS, Hurtigruten Sjø AS,
Norges Rederiforbund og NHO Sjøfart én for alle og alle for én
300 000 – trehundretusen – kroner til A innen 2 – to – uker fra forkynnelse av
denne dom.
3. Landsorganisasjonen i Norge tilkjennes ikke sakskostnader for Høyesterett.
HR-2022-2251-A, (sak nr. 22-038087SIV-HRET)