Dato: 2026-01-22

Sammendrag: En av de tiltalte i den såkalte Baneheia-saken ble i 2001 dømt for drap på en åtte år gammel jente og for medvirkning til voldtekt av henne og den ti år gamle venninnen. Etter gjenåpningen av saken i 2023 ble han funnet skyldig også i drapet på den ti år gamle jenta.

Høyesterett, som har behandlet straffutmålingen, mener at det skal idømmes forvaring med en tidsramme på to år.

Den tiltalte har sonet en 19 års fengselsstraff for forholdene han ble dømt for i 2002. Den samlede strafferammen for disse forholdene og drapet han nå er dømt for, er fengsel i 21 år. En ny tidsbestemt  fengselsstraff kunne derfor ikke overstige 2 år. Høyesterett legger til grunn at det fortsatt er en nærliggende fare for gjentakelse av alvorlige seksuallovbrudd. En fengselsstraff på 2 år vil derfor ikke gi  tilstrekkelig vern av samfunnet, jf. straffeloven § 40.

Ved vurderingen legger Høyesterett vekt på at tiltalte er dømt for svært grove handlinger som ville gitt grunnlag for forvaring allerede i 2002 dersom han da hadde vært dømt ut fra de faktiske forholdene som nå er lagt til grunn. Selv om tiltalte har vært løslatt i nesten ti år uten å begå alvorlige straffbare handlinger, ble han i 2024 ilagt  forelegg for så sent som i 2022 å ha lastet ned tekster med grove seksuelle skildringer av barn. Det skjedde på et tidspunkt da han var under etterforskning for drapet på den ti år gamle jenta. Høyesterett viser videre til at de to rettsoppnevnte sakkyndige har diagnostisert tiltalte med  dyssosial personlighetsforstyrrelse og pedofili. De sakkyndige har konkludert med at det foreligger høy fare for gjentatte seksuelle overgrep i form av seksuell vold. Tiltalte har så langt ikke erkjent eller tatt innover seg det han har gjort, og fremstår uten reell anger. Han har et stort behov for behandling, noe han selv avviser. Etter Høyesteretts syn er dette svært alvorlig og underbygger de sakkyndiges farevurdering.

Én dommer dissenterer og mener straffen skulle settes til fengsel i 2 år. Mindretallet legger avgjørende vekt på den lange tiden som er gått, der tiltalte har vært i arbeid og ikke begått andre straffbare handlinger enn den som ledet til et forelegg i 2024. Mindretallet  har også et annet syn på betydningen av de sakkyndiges vurdering.

Saken gir veiledning om bruken av sakkyndige erklæringer og omtolkingen av straffeloven § 40 der det er gått lang tid siden det straffbare forholdet ble begått.

D O M
avsagt 22. januar 2026 av Høyesterett i avdeling med
dommer Bergljot Webster
dommer Wenche Elizabeth Arntzen
dommer Cecilie Østensen Berglund
dommer Christian Lund
dommer Thomas Chr. Poulsen
HR-2026-167-A, (sak nr. 25-134645STR-HRET)
Anke over Gulating lagmannsretts dom 30. juni 2025
A (advokat Svein Holden – til prøve)
mot
Påtalemyndigheten (statsadvokat Andreas Schei)

2
S T E M M E G I V N I N G
(1) Dommer Østensen Berglund:
Sakens spørsmål og bakgrunn
(2) Saken gjelder straffutmåling for drap for mer enn 25 år siden i den såkalte Baneheia-saken.
Hovedspørsmålet er om det skal idømmes forvaring.
(3) I mai 2000 ble B, født i 1990, og C, født i 1992, funnet voldtatt og drept i Baneheia i
Kristiansand. To unge menn, D og A, ble tiltalt for handlingene. Ved Kristiansand byretts
dom 1. juni 2001 ble D dømt til fengsel i 21 år og sikring i 10 år for overlagt drap under
særdeles skjerpende omstendigheter på B, medvirkning til overlagt drap under særdeles
skjerpende omstendigheter på C og for voldtekt til samleie av begge jentene. Dommen mot
D gjaldt også tre andre forhold. A ble dømt til fengsel i 17 år for drap under særdeles
skjerpende omstendigheter på C. Han ble frifunnet for drapet på B. A ble også dømt for
medvirkning til voldtekt til samleie av begge jentene.
(4) Dommen ble anket. Ved Agder lagmannsretts dom 13. februar 2002 ble D dømt til
forvaring i 21 år, mens straffen for A ble satt til fengsel i 19 år. Ds anke til Høyesterett ble
nektet fremmet 24. april 2002. As anke til Høyesterett ble forkastet 26. august 2002.
(5) I juni 2017 fremsatte D sin femte begjæring om gjenåpning av dommen.
Gjenopptakelseskommisjonen tok i februar 2021 begjæringen til følge, og ved Borgarting
lagmannsretts dom 15. desember 2022 ble D frifunnet for samtlige forhold i
Baneheia-saken. Dommen er rettskraftig.
(6) I mars 2023 begjærte Riksadvokaten gjenåpning av den del av dommen fra Kristiansand
byrett mot A som gjaldt frifinnelse for medvirkning til drapet på B.
Gjenopptakelseskommisjonen tok kravet til følge 15. juni 2023.
(7) Ny tiltale ble tatt ut mot A 15. januar 2024. Den 2. juli 2024 avsa Sør-Rogaland tingrett
dom der domsslutningen punkt 1 lyder:
«A, født 00.00.1981, dømmes for brudd på straffeloven av 1902 § 233 andre ledd,
jf. første ledd, til fengsel i 2 – to – år. Dommen er etterskuddsdom i forhold til
Kristiansand byretts dom av 1. juni 2001 og Agder lagmannsretts dom av 13. februar
2002, jf. straffeloven § 64.»
(8) A anket over bevisbedømmelsen under skyldspørsmålet. Gulating lagmannsrett avsa dom
30. juni 2025, der A på ny ble dømt i samsvar med tiltalen. Slutningen punkt 1 lyder:
«A, født 00.00.1981, dømmes for brudd på straffeloven av 1902 § 233 andre ledd,
jf. første ledd, til forvaring med en tidsramme på 2 – to – år. Minstetid fastsettes ikke.
Dommen er etterskuddsdom til Kristiansand byretts dom av 1. juni 2001 og Agder
lagmannsretts dom av 13. februar 2002, jf. straffeloven 1902 § 64.»
(9) Dommen ble avsagt under dissens. Mindretallet, de to fagdommerne, mente at vilkårene
for å idømme forvaring ikke var oppfylt.
HR-2026-167-A, (sak nr. 25-134645STR-HRET)

3
(10) A har anket dommen til Høyesterett. Anken gjelder reaksjonsfastsettelsen.
(11) Etter å ha avholdt muntlig forhandling besluttet Høyesterett at det skulle innhentes en
rettspsykiatrisk tilleggserklæring fra de sakkyndige som hadde utført den rettspsykiatriske
undersøkelsen av A for tingretten og lagmannsretten. Spesialist i psykiatri Terje Tørrissen
og spesialist i nevropsykologi Karin Susanne Nordby Johansen ble derfor oppnevnt som
sakkyndige for Høyesterett. De avga sin erklæring 23. desember 2025. Denne ble
gjennomgått av Den rettsmedisinske kommisjon, som i uttalelse 1. januar 2026 ikke hadde
bemerkninger. Det ble deretter avholdt ny muntlig forhandling der de sakkyndige forklarte
seg, og aktor og forsvarer holdt supplerende innlegg.
Partenes syn på saken
(12) A har i korte trekk gjort gjeldende at det ikke foreligger en nærliggende fare for nye
alvorlige lovbrudd. Det er derfor ikke grunnlag for å idømme forvaring etter straffeloven
§ 40. Det bør avsies etterskuddsdom i form av fellesdom, der A dømmes til fengsel i 21 år.
(13) Påtalemyndigheten har gitt sin tilslutning til As anke hva gjelder idømmelse av forvaring.
Gjentakelsesfaren er ikke så kvalifisert at den fyller kravene i straffeloven § 40. Det bør
avsies etterskuddsdom i form av tilleggsdom på fengsel i 2 år.
Mitt syn på saken
Innledning – lovvalg
(14) Spørsmålet i saken er om det skal idømmes forvaring eller en tidsbegrenset fengselsstraff.
Før jeg går inn på dette, vil jeg knytte noen korte merknader til spørsmålet om lovvalg.
(15) Handlingen som skal straffes, ble begått i 2000. På det tidspunktet var det straffeloven
1902 som gjaldt. For så vidt gjelder selve straffebestemmelsen om drap, er reglene de
samme i dagens lov. I tråd med straffeloven § 3 er derfor straffeloven 1902 § 233 benyttet i
saken her.
(16) Når det gjelder strafferettslige særreaksjoner, hadde den tidligere straffeloven
bestemmelser om såkalt sikring, som særlig skulle ivareta samfunnsvernet der en
tidsbegrenset straff ikke ble ansett tilstrekkelig. Disse ble senere erstattet av regler om
forvaring som tilsvarer dagens bestemmelser, men reglene trådte først i kraft etter at
handlingene i denne saken var begått. I overgangsreglene for forvaring, jf. lov 17. januar
1997 nr. 11 del II punkt 2, ble det lagt til grunn at forvaring også skulle anvendes for
tidligere begåtte handlinger som ble pådømt etter ikrafttredelsen 1. januar 2002.
I Rt-2002-1052 på side 1058 ble det imidlertid fastslått at forbudet i Grunnloven § 97 mot
å gi nye lover tilbakevirkende kraft innebærer at forvaring bare kan anvendes for
handlinger foretatt før ikrafttredelsen av forvaringsreglene, dersom vilkårene for sikring er
oppfylt.
(17) Vilkårene for å idømme forvaring fremgår av straffeloven § 40, som erstatter regelen om
sikring etter straffeloven 1902 § 39. Etter straffeloven 1902 var det i tillegg et krav om at
gjerningspersonen hadde begått handlingen i en av de psykiske avvikstilstandene som
HR-2026-167-A, (sak nr. 25-134645STR-HRET)

4
bestemmelsen nevnte, jf. Rt-2004-1518 avsnitt 18. Det kravet som er av betydning for
saken her, er at den straffbare handlingen måtte være begått av en gjerningsperson med
«mangelfullt utviklede eller varig svekkede sjelsevner».
(18) Dette er en diagnose som ikke lenger stilles. I Rt-2002-1052 på side 1059 er det imidlertid
lagt til grunn at denne i det vesentlige tilsvarer diagnosen F60.2 dyssosial
personlighetsforstyrrelse, som benyttes i dagens diagnostiske system. De rettsoppnevnte
sakkyndige har konkludert med at A har denne diagnosen, og de har i skranken i
Høyesterett bekreftet at tilstanden forelå på handlingstidstidspunktet. Dette innebærer at A
kan idømmes forvaring dersom vilkårene i straffeloven § 40 er oppfylt.
Forvaring – utgangspunkter
(19) Forvaring er en tidsubestemt straff som anvendes dersom en tidsbestemt fengselsstraff ikke
anses tilstrekkelig til å verne andres liv, helse eller frihet, jf. straffeloven § 29 og
grunnvilkåret i § 40 første ledd.
(20) Straffeloven § 40 første og andre ledd har denne ordlyden:
«Når fengselsstraff ikke anses tilstrekkelig til å verne andres liv, helse eller frihet, kan
forvaring i anstalt under kriminalomsorgen idømmes når lovbryteren finnes skyldig i å
ha begått eller forsøkt å begå et voldslovbrudd, et seksuallovbrudd, en
frihetsberøvelse, en ildspåsettelse eller et annet lovbrudd som krenket andres liv, helse
eller frihet, eller utsatte disse rettsgodene for fare og vilkårene i annet eller tredje ledd
er oppfylt. Er siktede under 18 år, kan forvaring ikke idømmes, med mindre det
foreligger helt ekstraordinære omstendigheter.
Var lovbruddet av alvorlig art, må det være en nærliggende fare for at lovbryteren på
nytt vil begå et alvorlig lovbrudd som nevnt i første ledd.»
(21) Den nærmere forståelsen av vilkårene er drøftet i omfattende praksis fra Høyesterett. Jeg
viser her til den generelle drøftelsen i HR-2020-1218-A med videre henvisninger.
(22) I saken her er det klart at A har begått alvorlige volds- og seksuallovbrudd som nevnt i
første ledd. For at A skal kunne idømmes forvaring, må ytterligere to vilkår være oppfylt.
Det må på domstidspunktet være en «nærliggende fare» for at han på nytt vil begå et
alvorlig lovbrudd som angitt i første ledd – farevilkåret. I tillegg må en tidsbestemt
fengselsstraff «ikke anses tilstrekkelig» til å verne andres liv, helse eller frihet –
grunnvilkåret om samfunnsvernet.
(23) Farevilkåret og grunnvilkåret om samfunnsvern står i nær forbindelse med hverandre, men
tidsperspektivet er ulikt. Ved farevilkåret er det gjentakelsesrisikoen i dag som vurderes,
mens vurderingen av samfunnsvernet er fremoverskuende, mot den faren som eventuelt
foreligger når domfelte skal løslates etter endt soning av en fengselsstraff, jf. Rt-2007-187
avsnitt 23. Jo lengre den alternative tidsbestemte straffen er, jo vanskeligere vil
bedømmelsen være, og desto høyere må terskelen for å idømme forvaring bli,
jf. HR-2020-1218-A.
(24) A har allerede sonet en fengselsstraff på 19 år for forholdene han ble dømt for i 2001. Den
øvre strafferammen for disse og det alvorlige forholdet han nå er dømt for, er fengsel i
HR-2026-167-A, (sak nr. 25-134645STR-HRET)

5
21 år. En eventuell tilleggsstraff på fengsel for drapet på B kan dermed ikke settes til mer
enn 2 år. Dette medfører at dersom det i dag foreligger en nærliggende fare for gjentakelse
av alvorlige lovbrudd – i dette tilfellet alvorlige volds- eller seksuallovbrudd – kan det
vanskelig tenkes at en fengselsstraff er tilstrekkelig for å sikre samfunnsvernet. Jeg vil
derfor i det følgende konsentrere meg om farevilkåret.
Forvaring – farevilkåret
Rettslige utgangspunkter – betydningen av rettspsykiatriske undersøkelser
(25) Vilkåret om at det må være en «nærliggende fare» for at lovbryteren på nytt vil begå et
alvorlig lovbrudd som krenker andres liv, helse eller frihet, er nærmere behandlet i blant
annet HR-2020-1218-A avsnitt 18. Her fremgår det at vilkåret innebærer at «faren – på
domstidspunktet – må være reell og kvalifisert. Kravet til faregraden kan variere etter
alvoret i de straffbare handlingene som er begått og også etter hvor alvorlige fremtidige
lovbrudd det er fare for …».
(26) I straffeloven § 40 fjerde ledd er det oppstilt momenter det skal legges vekt på ved
vurderingen av fare for tilbakefall:
«Ved vurderingen av faren for tilbakefall etter annet og tredje ledd skal det legges vekt
på det begåtte lovbruddet sammenholdt særlig med lovbryterens atferd og sosiale og
personlige funksjonsevne. For saker som nevnt i annet ledd skal det særlig legges vekt
på om lovbryteren tidligere har begått eller forsøkt å begå et alvorlig lovbrudd som
nevnt i første ledd.»
(27) I farevurderingen skal det altså alltid legges vekt på lovbruddet som er begått. Dette skal så
sammenholdes med lovbryterens atferd og funksjonsevne, men også andre momenter kan
trekkes inn. Når det gjelder betydningen av forutgående alvorlige lovbrudd, innebærer
dette for seksuallovbrudd at eksempelvis voldtekt omfattes. I Rt-2004-606 avsnitt 13 er det
lagt til grunn at det skal «mye til» for at seksuell omgang med barn mellom 14 og 16 år
omfattes, mens det skal «adskillig mindre til» ved for eksempel voldtekt av barn under
14 år.
(28) Dersom en tiltalt som ikke tidligere er domfelt for liknende lovbrudd av alvorlig art, skal
idømmes forvaring, stilles det særlige krav til sannsynlighetsvurderingen,
jf. Rt-2010-1424 avsnitt 18 med videre henvisninger.
(29) I straffeloven § 40 femte ledd er det gitt bestemmelser om personundersøkelse og
rettspsykiatrisk undersøkelse som skal bidra til å opplyse saken:
«Før dom på forvaring avsies, skal det foretas personundersøkelse av den siktede.
Retten kan bestemme at den siktede skal underkastes rettspsykiatrisk undersøkelse i
stedet for eller i tillegg til personundersøkelsen.»
(30) Reglene har sin bakgrunn i at noe av formålet med å erstatte de tidligere bestemmelsene
om sikring med forvaring «var å objektivisere vilkårene for særreaksjonen og ‘redusere
psykiatriens medvirkning ved idømmelse av en særreaksjon overfor tilregnelige
lovbrytere’», jf. Rt-2004-209 avsnitt 17.
HR-2026-167-A, (sak nr. 25-134645STR-HRET)

6
(31) Av Ot.prp. nr. 87 (1993–1994) side 111 fremgår det likevel at rettens vurdering av
lovbryterens sosiale og personlige utvikling senere år, samt prognosen for den sosiale
situasjonen, «i første rekke [må] baseres på opplysninger fra personundersøkelsen eller fra
en rettspsykiatrisk undersøkelse.» I nyere rettspraksis er dette bekreftet i HR-2024-219-A
avsnitt 42, der det heter at det «ved vurderingen av den sosiale og personlige
funksjonsevnen er … naturlig å ta utgangspunkt i de sakkyndige vurderingene».
(32) Formålet med den sakkyndige erklæringen er å gi domstolene nødvendig fagkyndig
bistand i de rettspsykiatriske spørsmål en sak for retten kan reise. De sakkyndige skal
imidlertid ikke uttale seg om jus, jf. blant annet Prop. 154 L (2016–2017) punkt 3.3, som
gir en oversikt over dagens rettstilstand. Den rettsmedisinske kommisjon har i samråd med
Riksadvokaten, Domstoladministrasjonen og Dommerforeningen utarbeidet et
standardmandat som presiserer hva de sakkyndige skal utrede. Ved spørsmål om forvaring
skal de sakkyndige utrede «den siktedes tilstand, særlig med hensyn til
virkelighetsforståelse og dagligdags, sosial og kognitiv funksjon … . [D]e sakkyndige
[skal] kun gi en klinisk og diagnostisk vurdering av observanden», jf. NOU 2025: 2
punkt 10.2.3 på side 101. De kan også få i oppgave å foreta en strukturert risiko- og
prognosevurdering, jf. forskrift om rettspsykiatriske undersøkelser og sakkyndige
§ 5 første ledd bokstav d.
(33) En sakkyndig erklæring som er utarbeidet i samsvar med de retningslinjene som knytter
seg til standardmandatet, vil normalt inngå som en del av grunnlaget når farevilkåret skal
vurderes, se blant annet HR-2020-1218-A avsnitt 42 og Rt-2014-495 avsnitt 38 med
henvisning til Rt-2007-791 avsnitt 27. Det er likevel ikke tvilsomt at retten må foreta en
selvstendig vurdering av både premissene og konklusjonen i erklæringen, ettersom det er
retten som skal foreta den konkrete farevurderingen etter straffeloven § 40.
Konkret vurdering av farevilkåret
De begåtte lovbruddene
(34) A er funnet skyldig i to brutale og kyniske drap på forsvarsløse barn. Han er også skyldig i
grove voldtekter av de to. Det er snakk om gruoppvekkende handlinger som uten tvil
kvalifiserer for lovens strengeste straff. Handlingene viser et ekstremt voldspotensial og
gjennomføringsevne. Karakteren av handlingene er et tungtveiende argument for at det
– i alle fall på handlingstiden – var reell og kvalifisert fare for at han igjen ville begå
alvorlige volds- og/eller seksuallovbrudd. Jeg viser her til Rt-2007-187 avsnitt 12, der det
fremgår at når domfelte «har begått flere meget alvorlige forbrytelser, som hver især kan gi
grunnlag for forvaringsstraff, og hvor det foreligger forskjellige ofre, kan det ikke stilles
strenge krav til andre objektive indikasjoner på gjentagelsesfare». Jeg kommer tilbake til
betydningen av tiden som har gått siden handlingene ble utført.
Tidligere begåtte alvorlige lovbrudd og nye lovbrudd
(35) Ved vurderingen av tilbakefallsfaren skal det særlig legges vekt på om lovbryteren
tidligere har begått eller forsøkt å begå et alvorlig lovbrudd som nevnt i straffeloven
§ 40 første ledd. Det er ikke et krav at det foreligger domfellelse for slike lovbrudd, men
tilstrekkelig at det er ført bevis for lovbruddet. Beviskravet er det samme som for
HR-2026-167-A, (sak nr. 25-134645STR-HRET)

7
skyldspørsmålet, se HR-2024-219-A avsnitt 34 med videre henvisning til Rt-2004-209
avsnitt 14. Av den siste avgjørelsen følger det at dersom retten skal kunne bygge på
voldelig atferd som det ikke er reagert strafferettslig mot, «må påtalemyndigheten …
forberede forvaringssaken med sikte på en bevisførsel som ved avgjørelsen av
skyldspørsmålet».
(36) A er ikke domfelt for straffbare forhold før handlingene i 2000. Han ble i 2009 anmeldt for
et forhold som skal ha skjedd i 1994, da A var 13 år gammel. Ifølge anmeldelsen skal han
ved makt ha gjennomført et vaginalt samleie med en jente som var under 14 år.
Anmeldelsen ble henlagt fordi A var under den kriminelle lavalder. Erstatningsnemnda for
voldsofre fant det likevel klart sannsynliggjort at jenta hadde vært utsatt for et overgrep, og
hun ble tilkjent voldsoffererstatning fra staten.
(37) For Høyesterett har det ikke vært noen bevisføring om forholdet utover vedtaket fra
nemnda. Ettersom nemnda ikke har benyttet det strafferettslige beviskravet,
påtalemyndigheten ikke har etterforsket forholdet og A ikke har fått anledning til å imøtegå
anklagene, kan det i saken her ikke legges vekt på anmeldelsen.
(38) I forbindelse med gjenåpningssaken ransaket politiet As bolig. Det ble da funnet
elektroniske spor som viste nedlasting av store mengder pornografiske bilder. Enkelte av
disse viste seksuelle overgrep mot barn. I tillegg ble det funnet i alle fall ni tekster som
omhandler seksuelle overgrep mot barn, og/eller som seksualiserer barn. Innholdet i
tekstene er grovt, spesielt i en av dem. Påtalemyndigheten la til grunn at det ikke kunne
utelukkes at de ulovlige bildene var lastet ned som en del av en større pakke med lovlig
pornografi, men utferdiget 22. oktober 2024 et forelegg på 10 000 kroner for befatning
med minimum ni tekster. A har vedtatt forelegget.
(39) Forelegget knytter seg til et beslag som skjedde i 2022, det vil si etter at forholdet det nå
skal utmåles straff for, ble begått. Det er dermed ikke tale om et tidligere straffbart forhold
i straffeloven § 40s forstand, men momentene i bestemmelsens fjerde ledd er ikke
uttømmende. Forholdet er en objektiv omstendighet forut for domstidspunktet og inngår
som et moment det kan legges vekt på. Etter mitt syn er det naturlig å drøfte betydningen
av forelegget i forbindelse med vurderingen av As atferd og sosiale og personlige
funksjonsevne.
(40) Jeg nevner at det etter en ny ransaking hjemme hos A sommeren 2025 ble funnet det som
av politiet ble oppfattet som mulige ulovlige bilder på en minnepinne. Oslo politidistrikt
innstilte på forelegg knyttet til fire av bildene, som ble vurdert som fremstilling av
overgrep mot barn eller fremstilling som seksualiserer barn, jf. straffeloven § 311.
Statsadvokaten henla saken som intet straffbart forhold bevist under henvisning til at det
var manipulerte bilder som ikke innebar en fremstilling av et barn. Det skal derfor legges
til grunn at befatningen med disse bildene var lovlig. De sakkyndige har begrenset seg til å
drøfte betydningen av hendelsen i et medisinsk perspektiv, noe jeg kommer tilbake til.
Atferd og sosial og personlig funksjonsevne
(41) Etter straffeloven § 40 fjerde ledd skal det begåtte lovbruddet sammenholdes «særlig med
lovbryterens atferd og sosiale og personlige funksjonsevne». Ved denne vurderingen er det
naturlig å ta utgangspunkt i de sakkyndige vurderingene.
HR-2026-167-A, (sak nr. 25-134645STR-HRET)

8
(42) De sakkyndige leverte en rettspsykiatrisk tilleggserklæring til Gulating lagmannsrett, datert
26. mars 2025. Denne er oppdatert i en tilleggserklæring for Høyesterett, datert 23.
desember 2025. De sakkyndige har også forklart seg for Høyesterett.
(43) De sakkyndige har konkludert med at A fyller de diagnostiske kriteriene i det
internasjonale diagnoseverktøyet ICD-10 for F60.2 dyssosial personlighetsforstyrrelse og
F65.4 pedofili
(44) For diagnosen dyssosial personlighetsforstyrrelse har de sakkyndige bygget på at A har
voldtatt begge jentene og deretter drept dem. Det fremgår av erklæringen at dette har
sentral betydning for diagnosen. I erklæringen heter det:
«Dette må beskrives som seksuell vold av ekstrem grad, først ved sannsynligvis å ha
lokket dem opp i skogen i Baneheia, for derpå å ha voldtatt og drept begge jentene. De
sakkyndige vurderer at voldtekter og drap på to jenter, samt alene dekket over
handlingene, må regnes som et svært alvorlig dyssosialt trekk.
…
I følge MMPI [en test som måler ulike aspekter ved psykologisk dysfunksjon og
personlighet, ofte brukt ved vurdering av personlighet i forbindelse med straffbare
forhold] fornekter han noen sider ved seg selv, som andre ville vedkjenne seg. Han
mangler videre innsikt i egen atferd og skylder ofte på andre. Han er fortsatt preget av
både projisering i form av å skylde på andre, vurderes uten innsikt og har få
følelsesmessige uttrykk mht. den alvorlige skade han har påført ofrene, familie mfl.
Han skårer høyt på antisosial skala, ved at han er dårlig tilpasset samfunnets normer,
krav og forventninger. I dette ligger det at han bevisst manipulert de rundt seg til å
tenke at han er et offer og således forleder han andre til å tro på det han sier. Han er i
stor grad vurdert med trekk, som gjør at andre manipuleres.
…
De sakkyndige konkluderer med at observanden har diagnosen (ICD-10):
F60.2 Dyssosial personlighetsforstyrrelse»
(45) De sakkyndige har videre funnet at A «nærmer seg det å ha sannsynlige psykopatiske
trekk, men ikke psykopati». Det er særlig på mellommenneskelige relasjoner og følelsesliv
det er trekk som knyttes til en psykopatidiagnose. De sakkyndige har pekt på at trekkene
understøtter den diagnostiske vurderingen av at han har en dyssosial
personlighetsforstyrrelse.
(46) Om pedofilidiagnosen har de sakkyndige uttalt:
«Pedofili er i utgangspunktet en handlingsdiagnose. …
Oppsummert medisinsk sett har observanden lokket med seg 2 svært unge jenter opp i
skogen i Baneheia, holdt dem der, utført to voldtekter og to drap, samt prøvd å skjule
dette. I ettertid har han i stor grad sagt at han er et offer og han ble truet til
handlingene.
HR-2026-167-A, (sak nr. 25-134645STR-HRET)

9
…
Med slik forutsetning vil diagnosen Pedofili, på selvstendig grunnlag, settes.
I tillegg har han nå vedtatt ett forelegg på 10 000,- for nedlastning av minst 9 noveller,
noe som styrker at diagnosen Pedofili er tilstede. Den ene lagrede novellen er
fullstendig og beskriver grove seksuelle handlinger mellom voksne og barn. Novellene
er forøvrig svært grove. De er redigert av observanden.
…
De sakkyndige anmerker i tillegg, at det er svært alvorlig hvis han etter å ha sonet en
så lang dom på nytt begår seksuallovbrudd … .
De sakkyndige setter diagnosen (ICD-10):
F65.4 Pedofili»
(47) I henhold til mandatet for lagmannsretten har de sakkyndige også vurdert prognosen for de
diagnostiserte tilstandene. De har videre utredet risikoen for nye straffbare handlinger «i
henhold til retningslinjer for strukturert klinisk risikovurdering». Det er presisert i
mandatet at den sakkyndige erklæringen «skal være en medisinskfaglig uttalelse og at de
sakkyndige ikke skal vurdere eller besvare rettslige spørsmål».
(48) Innledningsvis i sin prognose bemerker de sakkyndige at det er positivt at A ikke har noen
ruslidelse, og at han har vært i arbeid etter løslatelsen. Det er også gode prognostiske
faktorer at han opplyser å ha venner og støtte fra sin mor, og at han klarer seg godt i egen
leilighet.
(49) I prognosen skriver de sakkyndige:
«Personlighetsforstyrrelser har til felles at tilstandene er dype, innarbeidede mønstre
som kommer til uttrykk gjennom rigide reaksjoner i et bredt spekter av personlige og
sosiale situasjoner. Handlingsmønstrene har tendens til å være stabile, oftest livslange,
og representerer betydelige avvik fra hvordan et gjennomsnittsindivid tenker, føler og
forholder seg til andre på.
…
Observanden fremstiller seg som et offer i saken. Han bagatelliserer og projiserer
skyld på andre fortsatt, slik han har gjort siden han ble siktet i september 2000. Hans
evne til selvrefleksjon er fraværende. … Hans kognitive fungering er ikke til hinder
for å forstå hva han sier. Spørsmålet er mer hvorfor han sier det han sier. De
sakkyndige kan ikke utale seg om troverdighet, men ved hjelp av PCL-R [en sjekkliste
for psykopati], skårer han blant annet på løgnaktighet.
Uten å ha innsikt og selvrefleksjon vil prognosen for behandling være dårlig, selv om
en kan anføre at flere miljøer argumenterer for at psykoterapeutisk behandling bør
forsøkes, og det er særlig gruppeterapi og atferdsterapi som anbefales. Dette
forutsetter naturlig nok at observanden er villig til å regelmessig gå hos psykolog.
…
HR-2026-167-A, (sak nr. 25-134645STR-HRET)

10
Dyssosiale karaktertrekk er vanskelig å behandle og det er i dag ikke noen
kunnskapsbasert psykologisk behandling som er dokumentert effektiv ved dyssosiale
karaktertrekk (personlighetsforstyrrelse), og det foreligger ikke sikre holdepunkter for
om psykologisk behandling bør anbefales eller ikke.
Et behandlingsopplegg for observanden vil måtte forutsette en endret holdning,
motivasjon, og kunne ha et langsiktig perspektiv. De sakkyndige kan ikke se at hans
innsikt overhodet har endret seg. Han fremstår likt med de alvorlige intrarelasjonelle
trekkene som tidligere. Således er prognosen dårlig.
Om pedofili
Behandling av pedofili krever først og fremst innsikt, erkjennelse og motivasjon til
behandling. Uten slik erkjennelse er behandling nytteløs.
…
… I den saken som ble henlagt kan man også se at det er søkeord mot yngre, til tross
for at dette ikke er vurdert, som ulovlig. Uavhengig av hva han mener om pedofili, så
burde behandling rettet mot seksualitet vurderes. Klinisk fremstår han med en
benektning og bagatellisering at det i seg selv er grunn til stor bekymring.»
(50) De sakkyndige er sikre på at A har diagnosene dyssosial personlighetsforstyrrelse og
pedofili. Selv benekter A dette. Så lenge det er situasjonen, mener de sakkyndige at
prognosene for behandling er dårlige. Videre har de sakkyndige pekt på at
tilbakefallsrisikoen for seksualovergripere er høy, og ubehandlede har en langt høyere
tilbakefallsprosent enn de som går i behandling. Ved denne vurderingen har de støttet seg
på både nasjonale og internasjonale undersøkelser. Flere av disse viser at
tilbakefallsrisikoen ligger på 10 prosent ved behandling, og høyere – opp til 25 prosent –
uten behandling. Undersøkelsene viser også at tilbakefallsfaren er til stede selv om det har
gått lang tid etter siste dom. På bakgrunn av hans øvrige personlighet gir de sakkyndige
uttrykk for stor bekymring med hensyn til fremtiden.
(51) Videre har de sakkyndige gjort en voldsrisikovurdering basert på HCR-20V3 og en
vurdering av fremtidig risiko for seksuell vold basert på SVR-20. Dette er internasjonalt
anerkjente strukturerte verktøy for risikovurderinger, som bidrar til en objektivisering av
vurderingene som skal foretas.
(52) Ifølge de sakkyndige er det risikoen for fremtidig seksuell vold som er mest sentralt i
denne saken. De har ikke funnet holdepunkter som tyder på risiko for nye drap. Seksuell
vold er av de sakkyndige – i tråd med retningslinjene i SVR-20 – definert som «faktisk
gjennomført, forsøk på eller trussel om seksuell kontakt med en person som ikke har
samtykket eller som ikke har mulighet til å samtykke». Under de sakkyndiges forklaring
for Høyesterett ble det avklart at det siktes til tilfeller der det er direkte kontakt med en
fornærmet – enten fysisk eller i form av nettovergrep.
(53) For lagmannsretten mente de sakkyndige at 11 av de 20 leddene i SVR-20 helt eller delvis
var til stede. De konkluderte da med at det var en «høy fare for gjentatte seksuelle
overgrep». De sakkyndige presiserte under sine forklaringer for Høyesterett at slik
begrepet «seksuelle overgrep» er brukt her, menes seksuell vold slik det er definert i
SVR-20, og ikke ethvert seksuallovbrudd som for eksempel nedlasting av ulovlig
HR-2026-167-A, (sak nr. 25-134645STR-HRET)

11
materiale. For Høyesterett mener de sakkyndige at 12 av leddene i SVR-20 helt eller delvis
er til stede, og de har gitt uttrykk for at deres konklusjon er styrket:
«Vi har vurdert ham med høy risiko for fremtidig seksuell vold og denne er styrket
gjennom ytterligere undersøkelser, understøttet av flere risikovurderingsinstrumenter
enn tidligere. De sakkyndige vurderer ham med en sikker pedofili-diagnose. Klinisk
fremstår han også som en person, som lett kan manipulere eventuelle ofre, og vi er
nokså sikre på at han har en interesse for barn, etter å ha undersøkt et betydelig antall
seksuallovbrytere. Observanden selv mangler innsikten helt at dette er et problem og
det er det mest bekymringsfulle.»
(54) Jeg presiserer for ordens skyld at ikke alle tilfeller av seksuell vold etter definisjonen i
SVR-20 vil regnes som et alvorlig seksuallovbrudd i § 40s forstand.
(55) De sakkyndige erklæringene er omfattende, med grundige redegjørelser for hvilke forhold
det er bygget på, og hvilke det er sett bort fra. As syn på saken er inngående beskrevet. Det
fremgår klart hva som er mer objektive observasjoner, og hva som utgjør de sakkyndiges
vurderinger. Både i erklæringene og under forklaringene for Høyesterett har de sakkyndige
fokusert på medisinske forhold og avgrenset mot rettslige forhold. I de strukturerte
risikovurderingene har de eksplisitt sett bort fra handlinger som A ikke er dømt eller har
vedtatt forelegg for. De har i stedet vurdert hans handlinger diagnostisk, herunder hvordan
han håndterer beskyldninger om slike handlinger. Selv om enkelte løsrevede setninger i
erklæringen kan fremstå som noe uklare, mener jeg at den lest i sammenheng, supplert med
de muntlige forklaringene for Høyesterett, viser at de sakkyndige ikke har lagt vekt på
forhold som retten etter straffeloven § 40 er avskåret fra å se hen til. Jeg ser det slik at de
sakkyndige har utført sitt arbeid i tråd med de regler og forutsetninger som gjelder for
sakkyndige erklæringer, og arbeidet gir et verdifullt bidrag til vurderingen av As «sosial og
personlige funksjonsevne» og dermed også til vurderingen av farevilkåret i straffeloven
§ 40 i saken her.
Særlig om betydningen av tiden som har gått
(56) De straffbare forholdene skjedde for mer enn 25 år siden, da A var 19 år gammel. Han er
nå 45 år gammel og har sonet 15 år i fengsel. Fra 2012 var han på åpen soning, og i januar
2015 startet han hjemmesoning. Han ble prøveløslatt 22. desember 2015. Prøvetiden utløp
15. september 2019. Utover forelegget for brudd på straffeloven § 311 må det legges til
grunn at han i denne perioden ikke har begått straffbare handlinger.
(57) Dette gjør saken særegen. Det normale ved idømmelse av forvaring er at vurderingen av
gjentakelsesfaren skjer forholdsvis kort tid etter det straffbare forholdet. Ved alvorlige
lovbrudd vil den alternative fengselsstraffen være av lang varighet. Selv om det konstateres
en nærliggende fare for gjentakelse på domstidspunktet, vil vurderingstemaet ofte være om
en tidsbestemt straff er tilstrekkelig til å sikre samfunnsvernet. Terskelen for forvaring blir
da høyere jo lengre den alternative straffen er, jf. HR-2024-219-A avsnitt 50 med videre
henvisninger. Ifølge avsnitt 54 i dommen har det i alle saker der Høyesterett har idømt
forvaring ved lange alternative fengselsstraffer, foreligget tunge tilleggsargumenter.
(58) Ved begjæring om prøveløslatelse fra forvaring etter straffeloven § 44 og ved forlengelse
av tidsrammen for forvaring etter straffeloven § 43 første ledd fjerde punktum, er det
klargjort i rettspraksis at videre forvaring bare kan skje dersom vilkårene for forvaring i
HR-2026-167-A, (sak nr. 25-134645STR-HRET)

12
§ 40 fortsatt er oppfylt, se HR-2025-1867-A avsnitt 27 og 28 med videre henvisninger. I
disse tilfellene vil farevurderingen ofte gjøres lenge etter at de straffbare handlingene ble
begått. Domfelte vil regulært ha vært i forvaring i hele perioden, slik at vurderingen av
gjentakelsesfaren hovedsakelig må baseres på utviklingen under soning i
kriminalomsorgens varetekt, noe som ikke er tilfellet her.
(59) En domfelts avståelse fra nye alvorlige straffbare handlinger i tiden etter løslatelse fra
soning, er i liten grad reflektert i risikokriteriene etter SVR-20, som de sakkyndige har
benyttet. Det er imidlertid først og fremst domstolenes oppgave å vurdere betydningen av
det etterfølgende tidsforløpet basert på de foreliggende omstendighetene.
(60) Dommen i Rt-2012-1134 er i denne sammenheng av en viss interesse. Domfelte var i 2008
løslatt på prøve fra dom på forvaring for seksuelle overgrep mot mindreårige.
Prøveperioden løp ut i 2011, og statsadvokaten begjærte forlengelse av tidsrammen for
forvaringen. Domfelte var i 2009 pågrepet og siktet for å ha kommet med seksuelt
krenkende og uanstendige spørsmål og forslag over internett overfor en person som
opplyste å være under 16 år. Han var diagnostisert som pedofil og hadde dyssosiale trekk.
Under tvil kom Høyesterett til at det ikke lenger var en nærliggende fare for at domfelte
ville begå en ny alvorlig seksualforbrytelse, og frifant domfelte for kravet om forlenget
forvaring. Avgjørende for Høyesterett var at domfelte hadde tatt avstand fra sine
handlinger, han hadde i seks år gått til behandling, det var gått tid siden hendelsen, og det
var ikke var holdepunkter for at noe liknende hadde skjedd i ettertid.
(61) I saken her må det på den ene side ses hen til at A har vært ute av fengsel siden han ble
prøveløslatt i 2015. Prøveperioden løp ut i 2019. Han overholdt vilkårene for
prøveløslatelse. I de nesten ti årene som er gått siden løslatelsen, har han fått ett forelegg
for brudd på straffeloven § 311 om nedlasting av fremstillinger av seksuelle overgrep mot
barn. Utover det må det legges til grunn at A ikke har begått noen lovbrudd, heller ikke av
seksuell karakter. Det kan ikke legges vekt på anmeldelsen fra tiden forut for handlingene i
Baneheia. Videre har han fungert i egen leilighet, vært i arbeid og har et lite sosialt
nettverk rundt seg.
(62) På den annen side er A diagnostisert med dyssosial personlighetsforstyrrelse og pedofili.
Til tross for handlingene han er dømt for, de omfattende rettspsykiatriske undersøkelsene
som er gjennomført, og den lange tiden i fengsel benekter han å ha noen diagnoser og
mener han ikke har behov for behandling. Han har tidligere kun akseptert støttende terapi,
under forutsetning av at den ikke gikk inn på forholdene han var dømt for. A fremstiller
seg som nærmest aseksuell og har aldri hatt en seksuell relasjon til en voksen person. Han
er ifølge de sakkyndige uten empati og viser ingen ektefølt anger eller forståelse for hva
han har utsatt ofrene og deres pårørende for.
(63) De sakkyndige har særlig vektlagt As avvising av behovet for behandling. Jeg er enig i at
dette er alvorlig. Som jeg alt har vært inne på, foreligger det både nasjonale og
internasjonale studier som viser at risikoen for at pedofile skal begå nye handlinger, øker
betraktelig uten behandling. I 2022 ble det gjort beslag hjemme hos ham av grove tekster
som seksualiserer barn. Som også de sakkyndige har understreket, underbygger dette hans
fortsatte interesse for barn og derved faren for gjentakelse. Det er egnet til å skape stor
bekymring at han bagatelliserer forholdet og mener det ikke burde vært utferdiget et
forelegg.
HR-2026-167-A, (sak nr. 25-134645STR-HRET)

13
(64) De sakkyndige har gitt uttrykk for at befatning med seksuelle skildringer av barn enten kan
være en erstatning for faktiske overgrep eller en mulig opptakt til mer alvorlige forhold. I
saken her er de sakkyndige alvorlig bekymret for at A vil gå videre og søke stadig sterkere
stimuli. Hans manøvrering i gråsonen når det gjelder pornografi, som ledet til
etterforskning så sent som i 2025, bidrar til de sakkyndiges bekymring for nye alvorlige
seksuelle overgrep. I et behandlingsøyemed er det viktig å få klarhet i hvorfor han foretar
slike nedlastinger. A fremstår per i dag som låst i sin oppfatning av at han seksuelt ikke er
opptatt av barn, samtidig som de sakkyndige er sikre på pedofilidiagnosen. Gitt hans egen
forklaring til de sakkyndige om at han laster ned store mengder pornografi ved stress, hans
impulsivitet og hans manglende selvinnsikt fremstår de sakkyndiges farevurdering som
velbegrunnet. Etter mitt syn underbygger vurderingene det bildet som kan utledes fra de
objektive holdepunktene som ligger i de straffbare forholdene som er begått.
Farevilkåret – oppsummering og konklusjon
(65) A er dømt for svært grove handlinger som ville gitt grunnlag for forvaring i 2001 dersom
han hadde vært domfelt ut fra det faktum som lagmannsretten har bygget på nå. Seks og et
halvt år etter løslatelsen begikk han et nytt seksuallovbrudd – på et tidspunkt da han var
under etterforskning for drapet på B – ved å laste ned tekster som beskriver overgrep mot
barn. A har så langt ikke tatt innover seg det han har gjort, og fremstår uten reell anger. Det
at han fremstiller seg selv som nærmest aseksuell – noe som er vanskelig å forstå med de
store mengdene pornografi han laster ned, herunder tekstene – bidrar til at han så langt har
vært utilgjengelig for korrigering. Han har alvorlige diagnoser og et stort behov for
behandling, noe han selv avviser. Slik jeg ser det, er nettopp dette siste særlig alvorlig, og
det underbygger de sakkyndiges vurdering av at det er en høy fare for gjentatte seksuelle
overgrep i form av seksuell vold slik dette er definert i SVR-20.
(66) Som følge av den tid som er gått, har jeg vært i en viss tvil, men jeg er kommet til at det er
en nærliggende fare for at A på nytt vil begå et alvorlig seksuallovbrudd i straffeloven
§ 40s forstand.
Grunnvilkåret – hensynet til samfunnsvernet
(67) Forvaring kan bare idømmes dersom fengselsstraff ikke anses tilstrekkelig til å verne
andres liv, helse eller frihet. Som jeg har vært inne på, er den maksimale fengselsstraffen
her 2 år. Selv om den resterende tiden av en fengselsstraff vil kunne benyttes til
rehabiliterende tiltak, særlig i form av poliklinisk behandling for pedofili, hvis A er villig
til det, finner jeg at usikkerheten ved en slik kortvarig reaksjon er for stor til å ivareta
samfunnsvernet. En dom på forvaring må i utgangspunktet også begrenses til 2 år, men
med mulighet for forlengelse.
(68) Når risikoen for nye alvorlige lovbrudd er nærliggende, vil en kortvarig tidsbestemt straff
ikke være tilstrekkelig for å verne samfunnet, og grunnvilkåret for forvaringsstraff etter
straffeloven § 40 er da oppfylt.
(69) Jeg bemerker at på samme måte som ved en fengselsstraff, har kriminalomsorgen etter
straffegjennomføringsloven § 10 stor fleksibilitet ved valg av gjennomføringsform med
tanke på rehabilitering og forberedelse av et liv i frihet.
HR-2026-167-A, (sak nr. 25-134645STR-HRET)

14
Konklusjon
(70) Jeg er etter dette kommet til at vilkårene for å idømme A forvaring etter straffeloven
§ 40 er oppfylt. Den konkrete utmålingen av forvaringsstraffen som lagmannsretten har
foretatt, svarer til den alternative fengselsstraffen, og en annen løsning er ikke aktuell. Slik
saken ligger an, er jeg enig i at det ikke er grunnlag for å fastsette en minstetid. Jeg er
videre enig i at det var riktig av lagmannsretten å fastsette en tilleggsdom, i tråd med
hovedregelen i straffeloven § 82.
(71) A har frem til i dag sittet 207 dager i varetekt. Disse dagene går til fradrag i tidsrammen.
(72) Anken skal etter dette forkastes.
(73) Jeg stemmer for denne
D O M :
1. Anken forkastes.
2. Til fradrag i tidsrammen går 207 – tohundreogsju – dager for frihetsberøvelse.
(74) Dommer Lund:
Dissens
(75) Jeg har kommet til et annet resultat enn førstvoterende. Dette skyldes at jeg legger større
vekt enn henne på at A var løslatt i nesten ti år, uten at han i den perioden har gjort noe
ulovlig, med unntak for at han vedtok et forelegg på 10 000 kroner for brudd på
straffeloven § 311. Jeg mener også at en dom på forvaring i for stor grad må baseres på de
sakkyndiges farevurdering, i motsetning til momenter av objektiv art.
(76) Jeg kan i all hovedsak slutte meg til førstvoterendes redegjørelse for de rettslige
utgangspunktene, inkludert betydningen av rettspsykiatriske undersøkelser. Jeg kan også
uten videre slutte meg til hennes vurdering og beskrivelse av lovbruddene i saken her. Jeg
er enig i at lovbruddene ville gitt grunnlag for forvaring i 2001, dersom A hadde vært
domfelt ut fra det faktum som lagmannsretten bygger på nå.
(77) Dette må imidlertid ses opp mot de øvrige objektive omstendigheter i saken. A har ikke
begått lovbrudd forut for overgrepene i Baneheia. Under soning hadde han ikke alvorlige
disiplinærbrudd eller annen negativ atferd. Han fikk permisjon første gang i
2006 og hadde mer enn 50 permisjoner etter det. Samtlige permisjoner ble gjennomført
uten negative anmerkninger.
(78) Etter prøveløslatelsen i 2015 har A – med unntak av forelegget for brudd på straffeloven
§ 311 – ikke begått nye lovbrudd. Han har fungert i egen leilighet, vært i arbeid og har hatt
et lite nettverk rundt seg. Jeg er enig med aktor i at han – etter omstendighetene – har hatt
en så normal livsførsel som man kunne forvente.
HR-2026-167-A, (sak nr. 25-134645STR-HRET)

15
(79) Førstvoterende har redegjort for omstendighetene omkring nedlastingen av en mengde
pornografiske bilder, samt minst ni tekster som omhandlet seksuelle overgrep mot barn
og/eller som seksualiserte barn. Forelegget gjelder tekstene. Det følger av lagmannsrettens
dom at tekstene var lagret på As PC i omkring to uker i juni 2022, før han slettet samtlige
dokumenter.
(80) Ved vurderingen av om forvaring skal idømmes, skal man som nevnt i hovedsak legge
vekt på momenter av objektiv art. I saken her taler de særdeles alvorlige handlingene A er
dømt for, isolert sett sterkt i retning av at det grunnlag for å idømme forvaring. Disse
handlingene må imidlertid, som nevnt, veies mot de andre objektive momentene i saken.
Etter mitt syn får den lange perioden i frihet etter soning – og de erfaringer som kan
trekkes derfra – avgjørende betydning. A har i perioden fungert så godt som det er mulig å
forvente. Han har begått ett seksuallovbrudd, for et forhold som ikke er av en slik
alvorlighetsgrad som forvaringsbestemmelsen i straffeloven § 40 skal beskytte mot.
(81) Basert på de objektive omstendighetene i saken kan jeg derfor ikke se at det i
utgangspunktet er noen kvalifisert og reell risiko for at A igjen skal begå alvorlige
seksuallovbrudd. Det er gått mer enn 25 år siden han begikk overgrepene. Han har vist at
han i den lange perioden han har vært løslatt, i praksis ikke har vært en fare for andres liv
eller helse.
(82) For å idømme forvaring i saken her er man – etter mitt syn – nødt til å lene seg tungt på de
sakkyndiges farevurdering. Dette står i motstrid til lovgivers forutsetninger om at noe av
formålet med reglene om forvaring var «å objektivisere vilkårene for særreaksjonen og
‘redusere psykiatriens medvirkning ved idømmelse av en særreaksjon overfor tilregnelige
lovbrytere’», jf. Rt-2004-209 avsnitt 17 med videre henvisninger til forarbeidene.
(83) På generell basis vil jeg vise til Utvalget for strafferettslige reaksjoner og psykisk helse,
som i mars 2025 avga sin utredning i NOU 2025: 2 Samfunnsvern og omsorg.
I punkt 10.3.2 på side 106 beskrives utviklingen av, og begrensninger ved, instrumenter for
vurdering av voldsrisiko. Det uttales her blant annet:
«Selv om det kontinuerlig arbeides for å forbedre risikovurderingsinstrumentene, vil
det stadig være uklarheter og dilemmaer knyttet til bruken av dem, ikke minst opp mot
samfunnets forventninger om å unngå vold. Voldsrisikoinstrumentene bidrar til
systematisering av relevant informasjon i beslutninger om idømmelse og
opprettholdelse av strafferettslige reaksjoner. Dermed bidrar de også til transparens
om hva som vektlegges av de sakkyndige i en rettssak. Likevel må ikke instrumentene
oppfattes å kunne predikere hendelser i fremtiden for den enkelte domfelte.»
(84) Dette understøtter at lovgivers og rettspraksis’ forutsetning om at det er sakens objektive
omstendigheter – og ikke rettspsykiatriske farlighetsvurderinger – som skal ha størst vekt
ved vurderingen av om forvaring skal idømmes, fortsatt er gyldig.
(85) Det er også andre grunner til at det i saken her ikke bør legges avgjørende vekt på de
sakkyndiges vurderinger. Jeg viser først til at de sakkyndige – etter mitt syn – har lagt vekt
på forhold som det ikke er anledning til å legge vekt på i den vurderingen som skal skje
etter straffeloven § 40. Dette illustrerer et generelt problem ved de sakkyndiges
farevurderinger i denne typen saker, jf. også Rt-2004-209 avsnitt 19. I saken her gjelder
dette særlig anmeldte seksuallovbrudd der det ikke ble tatt ut noen tiltale. Den sakkyndige
rapporten viser flere steder til slike forhold, selv om det er noe uklart hvilken vekt de
HR-2026-167-A, (sak nr. 25-134645STR-HRET)

16
sakkyndige legger på forholdene. I den konkrete risikovurderingen for nye
seksuallovbrudd basert på SVR-20, er det imidlertid vist til slike forhold i 5 av de
20 leddene som utgjør grunnlaget for farevurderingen.
(86) Det er også uklart hvilken betydning de sakkyndige har lagt på tidsaspektet. Vurderingen
etter SVR-20 ser ikke ut til å fange opp dette aspektet. I tilleggserklæringen for Høyesterett
kommenterte ikke de sakkyndige betydningen av tiden som har gått. I den muntlige
forklaring for Høyesterett uttalte de sakkyndige at tidsaspektet ikke får særlig betydning.
Det ble særlig vist til at A i 2022 igjen hadde utført et seksuallovbrudd ved nedlastingen
han fikk et forelegg for. Jeg mener at de sakkyndige da tillegger dette forholdet større
betydning enn domstolen kan tillegge det i vurderingen etter straffeloven § 40.
(87) Endelig vil jeg vise til at de sakkyndige i ulike sammenhenger har lagt vekt på at A helt
frem til dag har nektet for at han har utført de handlinger han nå er dømt for, men fortsatt
hevder at D var til stede og den dominerende ved lovbruddene. Dette bidrar til at de
sakkyndige mener at A fremstiller seg selv som et offer, at han bagatelliserer handlingene
og fortsatt projiserer skyld på andre. Hans evne til selvrefleksjon er dermed – ifølge de
sakkyndige – fraværende. Etter mitt syn er det en svakhet ved de sakkyndiges vurderinger
på dette punkt, ved at de ikke vurderer betydningen av at A både i tingretten og i
lagmannsretten nektet straffeskyld. For å begrunne dette måtte A nødvendigvis holde fast
ved den forklaringen han har gitt siden 2000. Jeg savner de sakkyndiges vurdering av om
dette kan være en forklaring på As fortsatte offerrolle og skyldprojisering, og hvilken
betydning det i tilfelle ville ha for de sakkyndiges konklusjoner.
(88) Jeg har etter dette kommet til at det ikke er grunnlag for å idømme forvaring. Jeg er enig
med påtalemyndigheten i at straffen må settes til fengsel i 2 år, som tilleggsdom til den
tidligere straffedommen.
(89) Jeg stemmer for at det i Gulating lagmannsretts dom, domsslutningen punkt 1, gjøres den
endring at straffen settes til fengsel i 2 år.
(90) Dommer Poulsen: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende, dommer Østensen Berglund.
(91) Dommer Arntzen: Likeså.
(92) Dommer Webster: Likeså.
(93) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
1. Anken forkastes.
2. Til fradrag i tidsrammen går 207 – tohundreogsju – dager for frihetsberøvelse.
HR-2026-167-A, (sak nr. 25-134645STR-HRET)