Sammendrag: Coward, Stang Lund, Mitsem, Flock og GjølstadA, som var asylsøker fra Georgia, hadde på asylmottaket drept en annen asylsøker med en rekke knivstikk mot ansikt, hals, rygg og hofte. Avvergingsskader hos offeret og det at handlingene skjedde over noen tid, viste at offeret måtte ha opplevd en stor redsel. A anførte forgjeves for tingretten og lagmannsretten at det forelå en nødvergesituasjon, fordi offeret skulle ha voldtatt ham. Både tingretten og lagmannsretten satte straffen til fengsel i 11 år.A's anke til Høyesterett over straffutmålingen førte ikke frem. Det var nok uheldig at lagmannsretten ikke hadde noen klar drøftelse av anførselen om voldtekt, som stod sentralt i saken og var av betydning også for straffutmålingen. Men når dommen ble lest i sammenheng, fremgikk det tilstrekkelig klart at lagmannsretten hadde vurdert, og forkastet, anførselen, og at det ikke bygde på noen uriktig anvendelse av bevisbyrderegler. Straffenivået for drap er blitt hevet noe i de senere år, og straffen på fengsel i 11 år var ikke uriktig ut fra det generelle nivået for drap av en type som her.

NORGES HØYESTERETT
Den 6. mai 2004 avsa Høyesterett kjennelse i
HR-2004-00839-A, (sak nr. 2004/221), straffesak, anke,
A (advokat John Christian Elden )
mot
Den offentlige påtalemyndighet (statsadvokat Jenny Pedersen)
S T E M M E G I V N I N G :
(1) Dommer Coward: Saken gjelder straffutmålingen i en sak der det helt dominerende
forholdet er et forsettlig drap, straffeloven § 233.
(2) Rana tingrett avsa 10. oktober 2003 dom der straffen ble satt til fengsel i 11 år.
Domsslutningen lyder slik:
”1. A, født 00.00.80, dømmes for overtredelse av straffelovens § 233, 1. ledd og
§ 352a, alt sammenholdt med straffelovens § 63, 2. ledd, til en straff av fengsel
i 11 – elleve – år.
Til fradrag går 285 – tohundreogåttifem – dager for utholdt varetekt, jfr.
straffelovens § 60.
2. A dømmes til innen 2 – to – uker å betale B kr. 20 000,– – tjuetusen 00/100.
3. A dømmes til innen 2 – to – uker å betale C kr. 10 000,– – titusen 00/100.
4. A frifinnes for kravet om oppreisning fra D
5. Saksomkostninger betales ikke.”
(3) A anket til Hålogaland lagmannsrett over bevisbedømmelsen under skyldspørsmålet for
den tiltaleposten som gjaldt drapet, subsidiært over straffutmålingen. Også ved
lagmannsrettens dom 9. januar 2004 ble han funnet skyldig og dømt til fengsel i 11 år.
Domsslutningen lyder slik:

2
”1. A, født 00.00.1980, dømmes for overtredelse av straffeloven § 233 første ledd
samt for forhold rettskraftig avgjort ved Rana tingretts dom av 10. oktober
2003, jfr straffeloven § 63 annet ledd, til en straff av fengsel i 11 – elleve – år.
2. Til fradrag i straffen kommer 376 – trehundreogsyttiseks – dager for utholdt
varetekt.
3. A dømmes til å tåle inndragning av to kniver.
4. A betaler i oppreisningserstatning til B 20 000 – tjuetusen – kroner og til C
10 000 – titusen – kroner – innen 2 – to – uker fra forkynnelsen av dommen.
5. Saksomkostninger betales ikke.”
(4) A har anket til Høyesterett over straffutmålingen, og anfører prinsipalt at straffen må
settes ned, subsidiært at lagmannsrettens dom må oppheves.
(5) Jeg er kommet til at anken ikke kan føre frem.
(6) Den domfelte er 23 år gammel og asylsøker fra Georgia. Etter det som er opplyst, er han
ikke tidligere straffedømt.
(7) Drapet som han er funnet skyldig i, fant sted natten til 1. januar 2003 på et asylmottak på
Nesna, der både den domfelte og offeret – E, en asylsøker fra Somalia – hadde bodd fra
tidlig på høsten 2002. Begge var beruset denne nyttårsnatten.
Drapsvåpenet var kniv, og det heter i lagmannsrettens dom at E ”var påført i alt
20 knivstikk, mot ansikt, hals, rygg og hofte”, at han ”hadde også flere dype skjæreskader
i begge hender”, og at han etter knivstikkingen ”ble forlatt ute på marka – død eller
døende – i flere kuldegrader, der han ble liggende i flere timer før politiet kom til
mottaket”. Om det nærmere hendelsesforløpet heter det i lagmannsrettens dom:
”Lagmannsretten legger til grunn at det på et tidspunkt etter at de to hadde truffet
hverandre den aktuelle kvelden oppsto et motsetningsforhold mellom A og E. Det kom
til kamp mellom dem der E døde etter å ha blitt påført en rekke knivstikk fra A. E
hadde en rekke skjæreskader på hendene, som må tilskrives at han hadde kjempet for å
få hånd om eller verge seg mot kniven. Antall skader, den kraft stikkene må ha vært
utført med og skadestedene, viser at kampen har gått over noe tid. Skadene synes å
være påført ovenfra med E enten liggende eller stående på kne.”
(8) A anfører mot lagmannsrettens straffutmåling dels at den synes å bygge på et for høyt
straffenivå for drap som ytre sett er som her. Dels anføres det at lagmannsretten ut fra
bevisbyrdereglene skulle lagt til grunn hans forklaring om at E hadde voldtatt ham forut
for drapet, og at Høyesterett må utmåle straffen ut fra denne forklaringen. Subsidiært må
lagmannsrettens dom oppheves ut fra utilstrekkelige domsgrunner.
(9) Jeg ser først på spørsmålet om den påståtte voldtekten. Både for tingretten og
lagmannsretten anførte A forgjeves at han måtte frifinnes etter nødvergebestemmelsen på
grunn av den påståtte voldtekten, og at straffen i hvert fall måtte settes betydelig ned fordi
drapet var begått i berettiget harme etter voldtekten.
(10) Tingretten legger i sin dom uttrykkelig til grunn at det ikke hadde funnet sted noen
voldtekt. Retten redegjør utførlig for en rekke momenter som taler mot at en voldtekt
hadde funnet sted, og bemerker at det ikke er noen holdepunkter for dette utover As
forklaring; det var for eksempel verken DNA-spor eller andre fysiske spor etter voldtekt,

3
og A hadde ikke ropt om hjelp enda det var mange beboere rundt ham, også mennesker
med samme språk som ham. Lagmannsrettens dom er derimot kortfattet og lite klar om
den påståtte voldtekten. Det heter blant annet:
”Bevisvurderingen bygger på en totalvurdering. Etter bevisførselen og det svar
lagretten har gitt, finner lagmannsretten ikke holdepunkter for at A har vært i en
nødvergesituasjon da han brukte kniven mot E. Selv om det forutsettes at E på et
tidspunkt truet med å voldta eller faktisk gjennomførte voldtekt, var den situasjonen
avsluttet da de to forlot rommet.
Lagmannsretten finner det klart at straffeloven § 56 nr 1 b ikke kommer til anvendelse.
Lagmannsretten finner – i likhet med tingretten – at straffen bør settes til fengsel i
11 år.”
(11) Siste punktum i første avsnitt av det siterte kan virke forvirrende. Men i den
sammenhengen det står, kan jeg ikke se at lagmannsretten ville holde åpent om det hadde
vært en voldtekt, eventuelt trusler om det; rettens poeng må bare være at dette uansett
ikke ville hatt betydning for om det forelå en nødvergesituasjon, som er det som drøftes i
avsnittet.
(12) Det er uheldig at retten ikke har noen klar drøftelse av voldtektsanførselen, som stod
sentralt i saken og åpenbart er relevant også for straffutmålingen. Men når dommen blir
lest i sammenheng, mener jeg likevel at det fremgår tilstrekkelig klart at lagmannsretten
har vurdert, og forkastet, anførselen, og at dette ikke bygger på noen uriktig anvendelse
av bevisbyrderegler. Jeg viser her blant annet til at lagmannsretten i sine bemerkninger
både innledningsvis og ved uttalelsen om fastsettelsen av straffen viser til tingrettens
dom, der voldtektsanførselen som nevnt er utførlig drøftet. Som det fremgår av det siterte,
fant lagmannsretten det også ”klart at straffeloven § 56 nr 1 b” ikke kommer til
anvendelse. Selv om bestemmelsen direkte bare er relevant for adgangen til å gå under
minstestraffen i § 233, ville det åpenbart vært naturlig å kommentere voldtektsanførselen
her hvis retten hadde ment at den kunne ha noe for seg. Jeg viser videre til det jeg
tidligere har sitert om hva retten ser som bakgrunnen for drapet – ”at det oppsto et
motsetningsforhold mellom A og E”. Også denne formuleringen ville være høyst
unaturlig hvis lagmannsretten hadde sett voldtekt som en mulig bakgrunn for drapet.
(13) Jeg mener etter dette at anførselen om voldtekt verken gir grunnlag for å nedsette straffen
eller for å oppheve lagmannsrettens dom.
(14) Jeg kan heller ikke se at en straff på fengsel i 11 år er uriktig ut fra det generelle nivået for
drap av en slik type som her. Det er skjerpende omstendigheter ved drapet: Det var et
stort antall knivstikk. Og de mange avvergingsskadene og det at handlingene skjedde over
noen tid, viser at offeret må ha opplevd en stor redsel. Straffenivået for drap er også blitt
hevet noe i de senere år. En dom det er naturlig å sammenlikne med, er Høyesteretts dom
2. april i år, HR–2004–00658–A, der straffen ble satt til fengsel i 12 år for et drap som
hadde klare likhetstrekk med drapet i vår sak, men likevel slik at forholdet der nok bør
betegnes som enda noe grovere.
(15) Jeg er etter dette kommet til at det ikke er grunn til å endre den straffen de tidligere
instanser har fastsatt. Den domfelte skal ha et varetektsfradrag som i dag er 494 dager, og
jeg stemmer for denne

4
K J E N N E L S E :
Anken forkastes.
Til fradrag i straffen går 494 – firehundreognittifire – dager for utholdt varetekt.
(16) Dommer Stang Lund: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende:
(17) Dommer Mitsem: Likeså.
(18) Dommer Flock: Likeså.
(19) Dommer Gjølstad: Likeså.
(20) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
K J E N N E L S E :
Anken forkastes.
Til fradrag i straffen går 494 – firehundreognittifire – dager for utholdt varetekt.