Dato: 2023-05-16

Sammendrag: En utilregnelig mann hadde over en periode på to år sendt om lag 2 400 tekstmeldinger med blant annet trusler om drap og vold til en kvinne som hadde vært lærer for hans tidligere ektefelle før samlivsbruddet. Han hadde også sendt tekstmeldinger med trusler mot den tidligere ektefellen, hennes samboer og polititjenestemenn samt utvist hensynsløs atferd mot den tidligere ektefellen.

Personen har siden 2022 vært underlagt tvungent psykisk helsevern etter psykisk helsevernloven. Spørsmålet i saken var om han kan dømmes til overføring til tvungent psykisk helsevern etter straffeloven § 62.

Høyesterett kom til at det ikke kan idømmes overføring til tvungent psykisk helsevern etter § 62 første ledd, som krever at det er nærliggende fare for en ny og alvorlig integritetskrenkelse. Selv om personforfølgelsen her hadde rammet hardt, ble ikke dette vilkåret ansett oppfylt. Det ble særlig vist til at det utelukkende er tale om tekstmeldinger. Dommen inneholder en bred gjennomgang av lovens forhistorie og forarbeider og redegjør for terskelen for alvorlighetskriteriet.

Vilkåret i § 62 andre ledd om at det var begått gjentatte lovbrudd av samfunnsskadelig eller særlig plagsom art, var oppfylt. Høyesterett kom imidlertid til at tilleggsvilkåret om at andre tiltak enn overføring til tvungent psykisk helsevern har vist seg åpenbart uhensiktsmessige, ikke var oppfylt. Han er i dag underlagt adekvat behandling som ikke er avsluttet, og det det kan ikke da slås fast at andre tiltak har vist seg åpenbart uhensiktsmessige.

Kvinnen som var utsatt for alvorlig personforfølgelse ble tilkjent 50 000 kroner i oppreisningserstatning, og tidligere ektefelle og hennes samboer ble tilkjent 10 000 kroner hver.

Et mindretall på to dommere mente at det store antallet drapstrusler, som hadde fått store konsekvenser for fornærmede, innebar at den alvorlige personforfølgelsen var en «alvorlig integritetskrenkelse» og at vilkårene for dom på overføring til tvungent psykisk helsevern etter første og andre ledd var oppfylt. Mindretallet mente at oppreisningsbeløpene må være høyere.

Dommen klargjør tolkningen av de nevnte vilkårene i § 62 første og andre ledd og utmåling av oppreisning når handlingen er begått av en utilregnelig person.

D O M
avsagt 16. mai 2023 av Høyesterett i avdeling med
dommer Hilde Indreberg
dommer Arne Ringnes
dommer Wenche Elizabeth Arntzen
dommer Ingvald Falch
dommer Cecilie Østensen Berglund
HR-2023-937-A, (sak nr. 23-030237STR-HRET)
Anke over Gulating lagmannsretts dom 19. januar 2023
A (advokat Svein Kjetil Lode Svendsen – til
prøve)
mot
B
C
D (advokat Sveinung Eliassen)
Påtalemyndigheten (førstestatsadvokat Lars Erik Alfheim)

2
S T E M M E G I V N I N G
(1) Dommer Ringnes:
Sakens spørsmål og bakgrunn
(2) Saken gjelder spørsmål om det er grunnlag for dom på overføring til tvungent psykisk
helsevern etter straffeloven § 62 som følge av alvorlig personforfølgelse med trusler i
tekstmeldinger, samt utmåling av oppreisning til de fornærmede, jf. skadeserstatningsloven
§ 1-3.
(3) A er født 00.00.1969. Han ble 30. juni 2022 satt under tiltale til ervervelse av dom på
overføring til tvungent psykisk helsevern etter straffeloven § 62 andre ledd.
(4) Tiltalebeslutningen post I gjelder alvorlig personforfølgelse, jf. straffeloven
§ 266 a. Grunnlaget er beskrevet slik:
«I tidsrommet fra 19. desember 2019 til 8. januar 2022, i ---vei 0 i X eller omegn,
forfulgte han C ved trusler og uønsket kontakt, herunder:
- 19. desember 2019 sendte han to tekstmeldinger til C hvor han blant annet skrev ‘Du
ødela livet mitt. SÅ FIKS DET. FÅ FATT I B. ---GATA 00 Y OG KJØR HUN HER.
SKAL DET VÆRE SÅ VANSKELIG. BESØKSFORBUD PÅ MEG og B FRA
BARNERUMPA 22 ÅR GAMLE POLITI SOMMERSET OGSÅ’.
- I perioden 23. oktober 2020 til 30. oktober 2020 sendte han fire tekstmeldinger til C
hvor han blant annet skrev ‘B er betalt for en ting. I Filippinene skal hun få meg til
søvn. Jeg har blankt pass. Tortuert kraftig siden 2011’.
- I perioden 27. mars 2021 til 31. mars 2021 sendte han 16 tekstmeldinger til C hvor
han blant annet truet henne med følgende innhold: ‘Dine handlinger har en kostnad.
Ikke valgfritt å betale. Så redd deg selv. Fy FAEN du er treg, og ond. Gjennomrotten’
og ‘NÅ BLIR DU FERDIG. Jeg har lov å ta hennes liv. Jeg skal ha rettferdighet, jeg
VIL hevne meg’.
- Fra 21. april 2021 til 26. april 2021 sendte han 29 tekstmeldinger til C hvor han blant
annet skrev ‘du må være noe av det ondeste, du skulle vært død for lenge siden’ og
‘JEG DRIVER ALDRI MED VOLD. ALDRI. Fullstendig klar over jeg kan ta andre
sitt liv, men skade andre mennesker KAN JEG IKKE’.
- I tidsrommet 30. april 2021 til 22. juni 2021 sendte han 173 tekstmeldinger til C med
truende innhold og drapstrusler, herunder ‘DU ER EN AV DE SOM SKULLE BLI
SKUTT’, ‘NÅ KOMMER DU MED B. DU KOMMER FOR FAEN MED B’ og ‘DIN
SLEPE FALSKE FAEN’.
- I perioden 30. juni 2021 til 22. august 2021 sendte han 376 tekstmeldinger til C
inneholdende flere drapstrusler mot henne selv og mot B. Han skrev blant annet
‘KOMMER DET FOR MITT ØRE AT DU. ALDRI TOK KONTAKT MED B, OG
ORDNER OPP. DA, DA ENDER JEG DITT LIV’ og ‘Dreper jeg B, er det ingen som
venter lengre. Ingen. Hvor lenge skal jeg vente?’.
HR-2023-937-A, (sak nr. 23-030237STR-HRET)

3
- I tidsrommet 4. oktober 2021 til 1. desember 2021 sendte han 1282 tekstmeldinger til
C inneholdende flere drapstrusler.
- 20. november 2021 sendte han én MMS til C, som viste et bilde av en kvinne som
var slått i ansiktet. Han skrev også ‘1 krangel i Norge. Det var kvelden før. Såg hun
slik ut i ansiktet? Eller andre plasser på kroppen? Hva faen feiler deg eller krisesenter
eller denne jævla SVINDEL BYEN HUN BA OM SIGNATUR. FØRSTE TIME. NÅ
GJØR DU NOE DIN JÆVLA DRITTSEKK. 4DJE OG SISTE TIME SENDTE DU
HUN HVOR? FOR Å FORTELLE MEG DU GIKK TIL POLITI VISS IKKE JEG
OPPFØRTE MEG SKAL DU GÅ DER ETTER DU ER DREPT? HUN SENDTE
BARE SELVMORD MLD ETTER DEG. NÅ KOMMER DU MED MIN BETALTE
ARBEIDER DIN JÆVLA SLIMÅL. JEG DREPER DRH HVISS IKKE DIN JÆVLA
KRANGLEFANT’.
- I perioden 24. desember 2021 til 31. desember 2021 sendte han 171 tekstmeldinger
til C, hvor han blant annet skrev ‘HVOR ER MIN BETALTE HELSEARBEIDER
DIN JÆVLA DRITTSEKK? JEG DREPER. JEG DREPER MANGE KOM MED B’
og ‘Må jeg drepe deg for å bli hørt? Går det fortere med et par dager soning for ditt
liv. NÅ BLIR DU FERDIG. SLUTT Å TORTURER MEG’.
- 2. januar 2022 sendte han to MMS-er til C med bilde av en ryggsekk, samtidig som
han blant annet skrev ‘HVA I HELVETE HAR DU GJØRT DIN LØGNAKTIGE
DRITT. NÅR SKAL JEG FÅ HVA JEG HAR BETALT FOR? NÅR? NÅR, DIN
JÆVLA SLEIPE FALSKE FAEN’.
- 8. januar 2022 sendte han tre tekstmeldinger til C, hvor han blant annet skrev ‘DU
SKULLE IKKE VÆRT I LIVE. DU SKULLE BLI SKUTT. NÅ FIKSER DU HVA
DU ØDELA.’»
(5) Post II gjelder krenkelse av besøksforbud, jf. straffeloven § 168:
«a)
I perioden mellom 28. oktober 2020 og 30. oktober 2020 i ---vei 0 i X eller andre
steder, sendte han flere tekstmeldinger til C, til tross for at politiet hadde ilagt ham
forbud mot å kontakte henne på noe vis i perioden 27. oktober 2020 til 27. oktober
2021. Besøksforbudet var forkynt for ham 27. oktober 2020.
b)
I tiden rundt mandag 21. desember 2020 i X, sendte han melding til B sitt søskenbarn
E. Han ba henne videreformidle informasjon til B, samt ba om Bs telefonnummer, til
tross for at politiet hadde ilagt ham forbud mot å kontakte henne på noe vis i perioden
20.11.2020 til 20.11.2021. Besøksforbudet var forkynt for ham 21.11.2020.
c)
I perioden 15. november 2020 til 22. mars 2021 i ---vei 0 i X eller andre steder, sendte
han 28 tekstmeldinger til C, til tross for at politiet hadde ilagt ham forbud mot å
kontakte henne på noe vis i perioden 27. oktober 2020 til 27. oktober 2021.
Besøksforbudet var forkynt for ham 27. oktober 2020.
d)
Lørdag 27. mars 2021 ca. kl. 18.00 i ---vei 0 i X eller andre steder, sendte han
6 tekstmeldinger til C, til tross for at politiet hadde ilagt ham forbud mot å kontakte
henne på noe vis i perioden 27. oktober 2020 til 27. oktober 2021. Besøksforbudet var
forkynt for ham 27. oktober 2020.
HR-2023-937-A, (sak nr. 23-030237STR-HRET)

4
e)
Onsdag 31. mars 2021 ca. kl. 00.15 i ---vei 0 i X eller andre steder, sendte han
10 tekstmeldinger til C, til tross for at politiet hadde ilagt ham forbud mot å kontakte
henne på noe vis i perioden 27. oktober 2020 til 27. oktober 2021. Besøksforbudet var
forkynt for ham 27. oktober 2020.
f)
Søndag 4. april 2021 ca. kl. 00.13 i ---vei 0 i X eller andre steder, sendte han åtte
tekstmeldinger til C, til tross for at politiet hadde ilagt ham forbud mot å kontakte
henne på noe vis i perioden 27. oktober 2020 til 27. oktober 2021. Besøksforbudet var
forkynt for ham 27. oktober 2020.
g)
Onsdag 21. april 2021 kl. 17.10 i ---vei 0 i X eller andre steder, sendte han én
tekstmelding til C med teksten ‘hvor ond er du’. Dette til tross for at politiet hadde
ilagt ham forbud mot å kontakte henne på noe vis i perioden 27. oktober 2020 til
27. oktober 2021. Besøksforbudet var forkynt for ham 27. oktober 2020.
h)
I perioden 23. april 2021 til 26. april 2021 i ---vei 0 i X eller andre steder, sendte han
totalt 28 tekstmeldinger til C hvor han blant annet skrev ‘du skulle vært død av kreft’.
Han kontaktet C til tross for at politiet hadde ilagt ham forbud mot å kontakte henne
på noe vis i perioden 27. oktober 2020 til 27. oktober 2021. Besøksforbudet var
forkynt for ham 27. oktober 2020.
i)
Fra 17. juni 2021 til 18. juni 2021 i ---vei 0 i X eller andre steder, sendte han
48 tekstmeldinger til C med truende innhold. Dette til tross for at politiet hadde ilagt
ham forbud mot å kontakte henne på noe vis i perioden 27. oktober 2020 til
27. oktober 2021. Besøksforbudet var forkynt for ham 27. oktober 2020.
j)
I perioden 19. juni 2021 til 22. juni 2021 i ---vei 0 i X eller andre steder, sendte han
flere tekstmeldinger til C, til tross for at politiet hadde ilagt ham forbud mot å kontakte
henne på noe vis i perioden 27. oktober 2020 til 27. oktober 2021. Besøksforbudet var
forkynt for ham 27. oktober 2020.
k)
I perioden 1. august 2021 til 23. august 2021 i ---vei 0 i X eller andre steder, sendte
han en rekke tekstmeldinger til C hvor han blant annet truet med å drepe henne
gjentatte ganger. C ble kontaktet til tross for at politiet hadde ilagt ham forbud mot å
kontakte henne på noe vis i perioden 27. oktober 2020 til 27. oktober 2021.
Besøksforbudet var forkynt for ham 27. oktober 2020.
l)
Mandag 30. august 2021 mellom kl. 01.50 og 09.35 i ---vei 0 i X eller andre steder,
sendte han 37 tekstmeldinger til C, til tross for at politiet hadde ilagt ham forbud mot å
kontakte henne på noe vis i perioden 27. oktober 2020 til 27. oktober 2021.
Besøksforbudet var forkynt for ham 27. oktober 2020.
m)
I perioden 1. september 2021 til 14. september 2021, i ---vei 0 i X eller andre steder,
sendte han en rekke tekstmeldinger til C, til tross for at politiet hadde ilagt ham forbud
mot å kontakte henne på noe vis i perioden 27. oktober 2020 til 27. oktober 2021.
Besøksforbudet var forkynt for ham 27. oktober 2020.
HR-2023-937-A, (sak nr. 23-030237STR-HRET)

5
n)
I perioden 19. september 2021 til 12. oktober 2021 i ---vei 0 i X eller andre steder,
sendte han C over 50 tekstmeldinger med truende innhold. Dette til tross for at politiet
hadde ilagt ham forbud mot å kontakte henne på noe vis i perioden 27. oktober 2020
til 27. oktober 2021. Besøksforbudet var forkynt for ham 27. oktober 2020.
o)
I perioden 29. oktober 2021 til 31. oktober 2021 i ---vei 0 i X eller annet sted, sendte
han flere tekstmeldinger til C, til tross for at politiet hadde ilagt ham forbud mot å
kontakte henne på noe vis i perioden 29. oktober 2021 til 29. oktober 2022.
Besøksforbudet var forkynt for ham 29. oktober 2021.
p)
Onsdag 1. desember 2021 i ---vei 0 i X eller andre steder, sendte han flere
tekstmeldinger til C, til tross for at politiet hadde ilagt ham forbud mot å kontakte
henne på noe vis i perioden 29. oktober 2021 til 29. oktober 2022. Besøksforbudet var
forkynt for ham 29. oktober 2021.
q)
Fredag 31. desember 2021 i ---vei 0 i X eller andre steder, i tidsrommet kl. 03.10 til kl.
08.27 sendte han over 160 SMS meldinger til C. Dette til tross for politiet hadde ilagt
ham forbud mot å ta kontakt med henne på noe vis i perioden fra 29. oktober 2021 til
29. oktober 2022. Besøksforbudet var forkynt for ham den 29.10.21.
r)
Lørdag 8. januar 2022 kl. 18.21 i ---vei 0 i X eller andre steder, sendte han én
tekstmelding til D, til tross for at politiet hadde ilagt ham forbud mot å ta kontakt med
ham på noe vis i perioden fra 7. januar 2022 til 7. januar 2023. Besøksforbudet var
forkynt for ham 8. januar 2022
kl. 11.53.»
(6) Post III gjelder trusler mot offentlig tjenestemann, jf. straffeloven § 155:
«a)
Tirsdag 27. oktober 2020 ca. kl. 20.20 i ---vei 0 i X, under politiets forkynning av
besøkforbud for ham, tok han hånden opp mot tinningen sin som om han holdt en
pistol og latet som han trakk av. Like etterpå sa han til politiets tjenestemenn at ‘dere
skulle vært skutt begge to’.
b)
Tirsdag 29. desember 2020 ca. kl. 14.00 i ---vei 0 i X, under politiets ransaking og
forsøk på å forkynne stevning til rettsmøte, truet han politibetjent F og resten av
politipatruljen ved å si ‘eg har såde å tenkt på kor mange eg kan drepa av dåkke. Fem
klare eg drepa. Den sjette, lett skadd, hardt skadd eller drept’ og ‘hadde eg hatt någe
ladd nå så hadde eg bare plakka deg rett ner’.
c)
Søndag 9. januar 2022 ca. kl. 00.10 i ---vei 0 i X, under politiets ransaking, sa han til
politibetjent G ‘Jeg kan få tak i skarpt sånn. Jeg hadde drept dere sånn. Jeg tenker
nesten ikke på noe annet enn å drepe dere. Døgnet rundt på hvor mange i helvete skal
jeg klare. Vet du hva, jeg er kommet til et jævla høyt antall. Neste gang du kommer,
kan det være du dør.’»
HR-2023-937-A, (sak nr. 23-030237STR-HRET)

6
(7) Post IV gjelder overtredelse av straffeloven § 266:
«Kort tid før mandag 6. desember 2021 i ---svei 0 i X eller andre steder, opprettet han
en Facebook-profil i B sitt navn og delte bilder og tekst om henne.»
(8) Post V gjelder trusler, jf. straffeloven § 263:
«a)
Torsdag 19. november 2020 i ---vei 0 i X eller andre steder, sendte han tekstmeldinger
til B sin sønn, H, og hennes søskenbarn, E, hvor det blant annet sto ‘it is allowed to
kill you B. jump up and down on your head in the asfalt until your dead, and the
torture is ended’
b)
I perioden mellom 31. desember 2021 til 8. januar 2022 i ---vei 0 i X eller annet sted,
sendte han 13 tekstmeldinger til D hvor han blant annet skrev ‘KOM MED B
ELLERS DREPER JEG DEG!!!’ og ‘JEG ER SÅ NÆRME Å DREPE AT
NÆRMERE KOMMER DU IKKE.’
c)
Torsdag 23. desember 2021 ca. kl. 09.20 i en telefonsamtalesamtale med
politioverbetjent I, truet han med å drepe B.
d)
I perioden 16-21. januar 2022 formentlig på bopel i ---vei 0 i X, sendte han en rekke
tekstmeldinger med truende innhold og trusler til politiinspektør J, blant annet:
- ‘Dreper jeg deg, får jeg hva som betalt for da. NÅR ER NOK FOR
SVARTE FAEN’
- ‘VIL BARE, DREPE, DREPE, DREPE, DREPE’
- ‘Hvor lenge til før du sitter med ett lik? Verdensrekord Unikt i
verdenshistorien. Men tru meg, mord, mord, drepe drepe og drepe er
tankegangen nå NÅ BLIR DU FERDIG SKAL DU HA ETT LIK?’
- ‘DREPE, DREPE, DREPE DEG DU MÅ VÆRE VERDENS ENKLESTE
Å DREPE HVA I HELVETE VENTES PÅ?’
- ‘Du overlever ikke til neste helg om hun ikke dukker opp’
- ‘Drep en purk, sone 12 år. Så er en reddet for livet. Hjem til hus, frukttrær og
egen mark Kostet lite Alle drept Jævla svin’
- DU SKAL DØ!!!!»
(9) Sør-Rogaland tingrett avsa 5. september 2022 dom med slik domsslutning:
«1. A, født 00.00.1969, dømmes til tvungent psykisk helsevern jf. straffeloven
§ 62 annet ledd, jf. tredje ledd og psykisk helsevernloven kapittel 5.
2. A født 00.00.1969 dømmes til å tåle inndragning av:
- 1 Huawei mobiltelefon til staten, jf. straffeloven §69, §75 1.ledd.
- 1 Huawei mobiltelefon, 1 Denver mobiltelefon, 3 Motorola
mobiltelefoner og 1 Iphone mobiltelefon til Staten, i medhold av
straffeloven §70.
3. A, født 00.00.1969, dømmes til å betale følgende innen
2 – to – uker fra dommens forkynnelsen med tillegg av forsinkelsesrente fra
forfall til betaling skjer:
- C oppreisningserstatning med kr 80.000 og erstatning med kr 7.693
HR-2023-937-A, (sak nr. 23-030237STR-HRET)

7
- B oppreisningserstatning med kr 10.000
- D oppreisningserstatning med kr 10.000.»
(10) Tingretten kom til at A hadde handlet som beskrevet i tiltalen og at handlingene var begått
med forsett. Tingretten kom videre til at A ikke hadde skyldevne:
«Samlet finner retten at det er klart at tiltalte hadde betydelige svikt i
virkelighetsforståelse og funksjonsevne som følge av sin grunnlidelse og at han på
denne måten hadde sterkt avvikende sinnstilstand på de ulike gjerningstidspunkene.
Retten finner derfor at tiltalte ikke hadde skyldevne for noen av de handlingene som
tiltalen omfatter. …»
(11) A anket til lagmannsretten, og lagmannsretten henviste anken over lovanvendelsen og
bevisbedømmelsen under reaksjonsfastsettelsen til ankeforhandling. Etter begjæring fra A
ble videre de sivile kravene henvist til ny behandling.
(12) Gulating lagmannsrett avsa 19. januar 2023 dom med slik domsslutning:
«1. Anken over tingrettens dom, domsslutningen punkt 1, forkastes.
2. A, født 00.00.1969, dømmes til å betale kroner
80 000 – åttitusen – til C i oppreisningserstatning innen
2 – to – uker fra dommens forkynnelse.
3. A, født 00.00.1969, dømmes til å betale kroner
7693 – syvtusensekshundreognittitre i erstatning * til C innen
2 – to – uker fra forkynnelse av dommen.
4. A, født 00.00.1969, dømmes til å betale kroner
20 000 – tjuetusen – til B i oppreisningserstatning innen
2 – to – uker fra dommens forkynnelse.
5. A, født 00.00.1969, dømmes til å betale kroner
20 000 – tjuetusen – til D i oppreisningserstatning innen
2 – to – uker fra dommens forkynnelse.»
(13) Dommen er avsagt under dissens 2-1. Mindretallet mente at vilkåret i straffeloven
§ 62 andre ledd om at «andre tiltak har vist seg åpenbart uhensiktsmessige» ikke var
oppfylt. Videre var mindretallets vurdering at det var for usikkert å konkludere med at
gjentakelsesvilkåret i § 62 andre ledd er oppfylt.
(14) A har anket lagmannsrettens dom til Høyesterett. Anken gjelder lovanvendelsen og
bevisbedømmelsen under reaksjonsfastsettelsen. Han har videre begjært ny behandling av
de sivile kravene. Det gjøres gjeldende at tilleggsvilkårene i § 62 andre ledd ikke er oppfylt
og at oppreisningsbeløpene som er utmålt av lagmannsretten, må reduseres.
(15) Under saksforberedelsen for Høyesterett har påtalemyndigheten gjort gjeldende at de
forhold som er funnet bevist, fyller vilkårene for dom på overføring til tvungent psykisk
helsevern etter § 62 første ledd. Påtalemyndigheten har nedlagt påstand om at Høyesterett
skal avsi dom etter denne bestemmelsen, jf. straffeprosessloven § 342 andre ledd nr. 1,
subsidiært oppheve tingrettens og lagmannsrettens dom og atter subsidiært forkaste anken.
HR-2023-937-A, (sak nr. 23-030237STR-HRET)

8
(16) Til dette har A anført at § 62 første ledd ikke kommer til anvendelse fordi det ikke
foreligger en nærliggende fare for en «ny og alvorlig integritetskrenkelse». Skulle
Høyesterett være uenig i det, må i tilfelle tingretten og lagmannsrettens dom oppheves.
(17) De fornærmede har gjort gjeldende at oppreisningsbeløpene skal utmåles med samme
beløp som de lagmannsretten har tilkjent, og at anken over de sivile kravene derfor skal
forkastes.
Mitt syn på saken
Nærmere om saksforholdet
(18) A kom første gang i kontakt med psykiatrien i 1994, og det er beskrevet at han da hadde
vrangforestillinger av paranoid og bisarr karakter. I 2003 ble han vurdert som paranoid
schizofren. Siden 1999 har han brukt antipsykotiske medisiner.
(19) A og fornærmede B kom i kontakt med hverandre i 2006. B bodde da på Filippinene. I
april 2016 reiste hun til Norge, og de giftet seg i juni samme år.
(20) I slutten av mars 2018 tok B opphold på krisesenteret i Y. Hun anmeldte A for mishandling
i nære relasjoner og viste til flere voldsepisoder. Statsadvokaten mente det var tvil om As
tilregnelighet og vurderte å ta ut tiltale for overføring til tvungent psykisk helsevern etter
straffeloven § 62, men kom til at vilkåret om at særreaksjonen må være nødvendig for å
verne samfunnet, ikke var oppfylt. Straffesaken ble henlagt i 2020.
(21) Fornærmede C arbeidet som avdelingsleder ved X voksenopplæring og var Bs lærer. B
fortalte C at hun var blitt slått av A, og C bisto henne med å kontakte krisesenteret. Dette er
bakgrunnen for As personforfølgelse av C.
(22) Fornærmede D er Bs nåværende samboer.
(23) De straffbare forholdene som tiltalebeslutningen omfatter, kan oppsummeres slik:
(24) Post I gjelder alvorlig personforfølgelse av C, jf. straffeloven § 266 a, og omfatter til
sammen 2 400 meldinger. A sendte 19. desember 2019 to tekstmeldinger til C med
ubehagelig innhold. I perioden fra 23. oktober 2021 til 8. januar 2022 sendte han deretter et
stort antall meldinger med truende innhold. Blant annet truet han med å drepe C og å utøve
vold mot henne. I perioder var aktiviteten svært intens. For eksempel sendte han gjennom
en periode på to måneder, fra oktober til desember 2021, 1282 tekstmeldinger som
inneholdt flere drapstrusler. Jeg trekker også frem at han i jul- og nyttårshelgen 2021 – fra
24. desember til 31. desember dette året – sendte 171 meldinger med blant annet
drapstrusler.
(25) Post II gjelder krenkelse av besøksforbud mot C, B og D, jf. straffeloven § 168.
(26) A ble 27. oktober 2020 ilagt besøksforbud til beskyttelse av C med ett års varighet,
jf. straffeprosessloven § 222 a. Et nytt besøksforbud med ett års varighet ble ilagt
29. oktober 2021. Tiltalen omfatter til sammen 16 perioder eller dager med til sammen
svært mange tekstmeldinger i perioden fra 28. oktober 2020 til 1. desember 2021.
HR-2023-937-A, (sak nr. 23-030237STR-HRET)

9
(27) Videre gjelder post II én krenkelse i desember 2020 av besøksforbud til beskyttelse av B
og én krenkelse i januar 2022 av besøksforbud til beskyttelse av D.
(28) Post III gjelder tre trusler mot polititjenestemenn, jf. straffeloven § 155.
(29) Post IV gjelder hensynsløs atferd overfor fornærmede B ved at A i desember 2021
opprettet en Facebook-profil i hennes navn og delte bilder og tekst om henne,
jf. straffeloven § 266.
(30) Post V gjelder fire tilfeller av trusler, jf. straffeloven § 263. A truet fornærmede B gjennom
tredjemenn i november 2020 og i desember 2021. Han har også truet fornærmede D ved
flere meldinger fra desember 2021 til januar 2022, og i januar 2022 sendte han en rekke
tekstmeldinger til politiinspektør Våge med truende innhold. Meldingene inneholdt
drapstrusler.
(31) A ble pågrepet 29. januar 2022 og varetektsfengslet 31. januar samme år.
Varetektsfengslingen ble forlenget med fire ukers mellomrom frem til 14. juni 2022. Siden
dette har han vært plassert i psykiatrisk institusjon i medhold av straffeprosessloven § 188.
(32) I begynnelsen av februar 2022 ble det oppnevnt rettspsykiatrisk sakkyndige for å vurdere
As tilregnelighet. De sakkyndiges erklæring, som er datert 1. juni 2022, konkluderer slik:
«- Før-, på-, og etter handlingstiden (oktober 2020 - medio januar 2022) hadde [A] en
psykosetilstand i form av F20.0 paranoid schizofreni - denne har vært kontinuerlig
tilstede siden sent på -90-tallet, men han fikk ikke diagnosen før i 2003. Slik vi ser det
fyller han nå kriteriene for F 20.0 paranoid schizofreni.»
(33) Den 4. juni 2022 ble det truffet vedtak om etablering av tvungent psykisk helsevern. A
påklaget vedtaket til kontrollkommisjonen, som ikke tok klagen til følge.
Kontrollkommisjonen kom til at vilkårene i lov om psykisk helsevern § 3-3 nr. 3 bokstav a
var oppfylt, og fant det videre klart at farevilkåret i § 3-3 nr. 3 bokstav b var oppfylt.
(34) Det ble videre truffet vedtak om behandling med legemidler uten samtykke, jf. psykisk
helsevernloven § 4-4. Vedtaket gjaldt i tre måneder – frem til 18. september 2022.
Statsforvalteren i Rogaland opprettholdt vedtaket etter at A hadde klaget. Nytt vedtak om
tvangsmedisinering ble truffet 20. september 2022 og også dette ble senere stadfestet av
Statsforvalteren. A reiste søksmål for tingretten med påstand om at vedtaket skulle
oppheves. Sør-Rogaland tingrett avsa dom 28. oktober 2022 der staten ved Helse- og
omsorgsdepartementet ble frifunnet. I rettens begrunnelse heter det blant annet:
«Slik retten ser det, er det overhengende fare for at A vil autoseponere behandling
med legemiddelet hvis han ikke er underlagt tvang. Sannsynligheten for at han da vil
bli betydelig påvirket av psykosesymptomer igjen vurderes som stor. Dette vil utgjøre
en reell og konkret fare for andres liv og helse. Farevilkåret vurderes etter dette også å
være oppfylt.»
(35) Situasjonen per i dag er altså at A er underlagt tvungent psykisk helsevern etter psykisk
helsevernloven § 3-3 og tvungen medisinsk behandling etter samme lov
§ 4-4. Han er videre, som nevnt, underlagt varetektssurrogat i form av plassering i
institusjon, jf. straffeprosessloven § 188. Den siste kjennelsen om dette gjelder frem til
HR-2023-937-A, (sak nr. 23-030237STR-HRET)

10
annet blir bestemt av påtalemyndigheten eller retten, men ikke utover 30. mai 2023. A har
hatt tilgang til telefon siden sommeren 2022 uten at han har sendt nye tekstmeldinger.
Spørsmålet om dom på overføring til tvungent helsevern etter straffeloven § 62 første
ledd
Rettslige utgangspunkter
(36) Påtalemyndigheten har som nevnt gjort gjeldende at det skal avsies dom på overføring til
tvungent psykisk helsevern etter straffeloven § 62 første ledd. Grunnlaget for en eventuell
skjerpelse av subsumsjonen under reaksjonsfastsettelsen er straffeprosessloven § 342 andre
ledd nr. 1.
(37) Straffeloven § 62 første, andre og tredje ledd lyder:
«En lovbryter som er utilregnelig etter § 20 annet til fjerde ledd kan ved dom
overføres til tvungent psykisk helsevern når denne har begått eller forsøkt å begå et
lovbrudd som krenker andres liv, helse eller frihet eller kunne utsette disse rettsgodene
for fare, særreaksjonen er nødvendig for å verne samfunnet, og faren for en ny og
alvorlig integritetskrenkelse er nærliggende.
Overføring til tvungent psykisk helsevern kan også idømmes en lovbryter som er
utilregnelig etter § 20 annet til fjerde ledd når denne har begått gjentatte lovbrudd av
samfunnsskadelig eller særlig plagsom art, særreaksjonen er nødvendig for å verne
samfunnet mot slike lovbrudd, faren for nye lovbrudd av samme art er særlig
nærliggende, og andre tiltak har vist seg åpenbart uhensiktsmessige.
Ved vurderingen av gjentakelsesfaren skal det legges vekt på det begåtte lovbruddet
sammenholdt særlig med lovbryterens øvrige adferd, sykdomshistorie, aktuelle
psykiske tilstand og forhold til rusmidler.»
(38) As personforfølgelse har særlig skadet Cs psykiske helse, som jeg kommer nærmere
tilbake til i forbindelse med erstatningsutmålingen, og lovbruddene er av en slik karakter at
de «krenker andres liv, helse eller frihet». Spørsmålet er om det er en nærliggende fare for
«en ny og alvorlig integritetskrenkelse», og i så tilfelle om særreaksjonen er nødvendig for
å verne samfunnet.
(39) Paragraf 62 fikk sitt nåværende innhold ved en lovendring 21. juni 2019 nr. 48 som trådte i
kraft 1. oktober 2020. Før lovendringen lød bestemmelsen slik:
«Når det anses nødvendig for å verne andres liv, helse eller frihet, kan en lovbryter
som er straffri etter § 20 bokstav b eller bokstav d, ved dom overføres til tvungent
psykisk helsevern, jf. psykisk helsevernloven kapittel 5, når han har begått eller
forsøkt å begå et voldslovbrudd, et seksuallovbrudd, en frihetsberøvelse, en
ildspåsettelse eller et annet lovbrudd som krenket andres liv, helse eller frihet, eller
kunne utsette disse rettsgodene for fare og vilkårene i annet eller tredje ledd er oppfylt.
…
Var lovbruddet av alvorlig art, må det være en nærliggende fare for at lovbryteren på
nytt vil begå et alvorlig lovbrudd som krenker eller utsetter for fare andres liv, helse
eller frihet.
HR-2023-937-A, (sak nr. 23-030237STR-HRET)

11
Var lovbruddet av mindre alvorlig art må
a. lovbryteren tidligere ha begått eller forsøkt å begå et alvorlig lovbrudd som
krenket eller utsatte for fare andres liv, helse eller frihet,
b. det antas å være en nær sammenheng mellom det tidligere og det nå begåtte
lovbruddet, og
c. faren for tilbakefall til et nytt alvorlig lovbrudd som nevnt i bokstav a, være
særlig nærliggende.
Var lovbruddene av samfunnsskadelig eller særlig plagsom art, må faren for nye
lovbrudd av samme art være særlig nærliggende, og andre tiltak må ha vist seg
åpenbart uhensiktsmessige.
Ved vurderingen av faren for tilbakefall etter bestemmelsen her skal det legges vekt på
det begåtte lovbruddet sammenholdt særlig med lovbryterens atferd, sykdomsutvikling
og psykiske funksjonsevne.»
(40) Tiltalebeslutningen post I gjelder et sammenhengende forhold der to av de totalt
2400 tekstmeldingene ble sendt i 2019 – før lovendringen trådte i kraft. Det følger av
straffeloven § 3 første ledd at § 62 slik den lyder etter lovendringen, skal anvendes på den
del av det straffbare forholdet som har falt etter ikrafttredelsen 1. oktober 2020. Da dette
utgjør den alt vesentlige del av meldingene til C, er det uten betydning at de to første
meldingene ble sendt før lovendringen.
(41) I § 62 første ledd var det før lovendringen gitt en oppregning av lovbrudd som kvalifiserte
til dom på overføring til tvungent psykisk helsevern.
(42) Andre ledd regulerte kravet til gjentakelsesfare når det begåtte lovbruddet var alvorlig. I
disse tilfellene var vilkåret at det må være en nærliggende fare for at lovbryteren på nytt vil
begå et alvorlig lovbrudd.
(43) Tredje ledd regulerte kravet til gjentakelsesfare der det begåtte lovbruddet var mindre
alvorlig. Det følger av bokstav a og bokstav b at det var et vilkår at lovbryteren tidligere
hadde begått eller forsøkt å begå et alvorlig lovbrudd og at det var en nær sammenheng
mellom det tidligere og det nå begåtte lovbruddet. Faren for tilbakefall måtte være særlig
nærliggende, jf. bokstav c.
(44) I den nye lovteksten er det ikke et vilkår at lovbryteren nå eller tidligere har begått eller
forsøkt å begå et alvorlig lovbrudd. I forarbeidene – Prop. 154 L (2016–2017) side 134 – er
dette begrunnet slik:
«Dersom alternativet om samfunnsskadelig eller særlig plagsom kriminalitet heller
ikke passer, vil særreaksjon ikke kunne idømmes. Som utvalget har pekt på, er det
uheldig at utilregnelige gjerningspersoner med stort farepotensial for gjentatt og
alvorlig voldskriminalitet, ikke kan idømmes tvungent psykisk helsevern fordi
lovbruddet de har begått mer eller mindre tilfeldig ikke har gitt alvorlige nok
konsekvenser. Prinsipielt sett synes det dessuten uheldig at slike individer ikke kan
idømmes særreaksjon, når gjerningspersoner som begår gjentatt samfunnsskadelig og
særlig plagsom, men ikke nødvendigvis farlig kriminalitet, kan rammes av § 62.
HR-2023-937-A, (sak nr. 23-030237STR-HRET)

12
Etter departementets syn er det riktigere at domstolene gjør en bredere og i noen grad
mer skjønnsmessig vurdering av behovet for samfunnsvern, enn å fokusere på de
skjematiske vilkårene for mindre alvorlige lovbrudd i straffeloven § 62 tredje ledd.»
(45) Samtidig ble vilkåret om fare for et nytt og alvorlig lovbrudd videreført. Om dette heter det
i proposisjonen side 127–128:
«Departementet mener at vilkåret om at det må foreligge fare for et nytt alvorlig
lovbrudd som krenker eller utsetter for fare andres liv, helse eller frihet, må
videreføres. Dersom det kun foreligger fare for mindre alvorlige lovbrudd, bør
spørsmålet om eventuelt samfunnsvern løses etter alternativet om gjentatt
samfunnsskadelig eller særlig plagsom kriminalitet, med tilhørende særlig strenge
krav til antall begåtte lovbrudd, gjentakelsesfare i fremtiden og utprøving av andre
tiltak, eller etter reglene i psykisk helsevernloven om administrativt ilagt tvungent
psykisk helsevern.»
(46) I fortsettelsen uttaler departementet at vilkåret om fremtidig fare for alvorlig kriminalitet
ikke kan anses oppfylt ved at faren for flere mindre alvorlige lovbrudd legges sammen.
Dette ville i så fall medført en nedjustering av alvorlighetskravet – som departementet ikke
ønsket. Det heter:
«Departementet har under tvil kommet frem til at en slik nedjustering av
alvorlighetskravet ikke er hensiktsmessig. Det bemerkes at enkelte av de sakene som
er nevnt av utvalget, vil kunne vurderes etter bestemmelsen om særreaksjon ved
gjentatt samfunnsskadelig eller særlig plagsom kriminalitet. … Dersom lovbryteren
har en fast ‘modus operandi’ for lovbruddene, der disse ikke er av alvorlig art, og det
ikke er grunn til å tro at lovbryteren vil endre sitt handlingsmønster fremover, synes
det anstrengt å innfortolke dette under nærliggende fare for ny og alvorlig
integritetskrenkelse.»
(47) Vurderingstemaet er altså forskjøvet fra en vurdering av alvorligheten av den begåtte
handlingen til hvilken fare gjerningspersonen utgjør i fremtiden. Den begåtte handlingen
kan være mindre alvorlig, mens farevurderingen er knyttet til om det er nærliggende at
gjerningspersonen begår en ny og alvorlig integritetskrenkelse. Departementets syn var –
som det fremgår av det jeg har sitert fra proposisjonen – at terskelen for hva som utgjør en
alvorlig integritetskrenkelse ikke skulle senkes.
(48) Vurderingen av risikoen for en slik integritetskrenkelse vil blant annet basere seg på den
begåtte handlingen, jf. § 62 tredje ledd, og etter forarbeidene er denne en viktig faktor i
farevurderingen, se proposisjonen side 141:
«Det vil imidlertid være lettere å påvise nærliggende fare for at en person som allerede
har begått alvorlige lovbrudd vil begå flere alvorlige lovbrudd, enn det vil være å
påvise samme risiko hos en som så langt ikke har begått alvorlige
integritetskrenkelser. Den begåtte kriminaliteten er en viktig faktor i vurderingen av
hva slags fare som foreligger i fremtiden.»
(49) Som eksempler på tilfeller der vilkåret om fremtidig fare for alvorlige krenkelser er
oppfylt, til tross for at gjerningsmannen ikke tidligere har begått slik alvorlig kriminalitet,
vises det på samme sted i proposisjonen til voldsutøvelse der tilfeldigheter gjorde at en
voldelig handling ikke fikk alvorlige konsekvenser og til flere volds- eller seksuallovbrudd
hvor alvorlighetsgraden har eskalert.
HR-2023-937-A, (sak nr. 23-030237STR-HRET)

13
(50) Kriteriet «alvorlig integritetskrenkelse» er en videreføring av vilkåret om «alvorlig
lovbrudd som krenker eller utsetter for fare andres liv, helse eller frihet» i § 62, slik
paragrafen lød før lovendringen. I Prop. 154 L (2016–2017) side 232 heter det om
begrepsbruken at «[f]ormålet er å forenkle ordlyden, og det er ikke tilsiktet
realitetsendringer». Det fremgår videre av forarbeidene til straffeloven, Ot.prp. nr.
90 (2003–2004) side 459, at forarbeidene og rettspraksis til den tidligere bestemmelsen i
straffeloven 1902 § 39 er retningsgivende:
«Annet ledd angir vilkårene for særreaksjon når lovbruddet var av alvorlig art.
Departementet viser til Ot.prp. nr. 87 (1993–1994) side 106-107 med henvisninger for
en gjennomgåelse av de ulike lovbruddsgruppene når lovbruddet var alvorlig, samt til
etterfølgende rettspraksis.»
(51) I Ot.prp. nr. 87 (1993–1994) side 106 heter det om dette:
«Det er vanskelig å angi presist hvilke straffebud som omfattes av de enkelte
forbrytelseskategoriene. Det er videre overlatt til rettens skjønn om det i det enkelte
tilfellet skal reageres med en særreaksjon. Enkelte retningslinjer kan likevel trekkes
opp.»
(52) Deretter gis det en angivelse av aktuelle straffebud som kan være av alvorlig art. Jeg viser
her også til Prop. 122 L (2014–2015) side 34–35, hvor det er en ytterligere
eksemplifisering av aktuelle straffebud som etter omstendighetene kan være av alvorlig art.
(53) Drap, grov kroppskrenkelse, voldtekt, seksuell omgang med barn under 14 og 16 år,
kvalifisert frihetsberøvelse, vold i nære relasjoner, livstruende forurensing, flykapring samt
alvorlige tilfeller av ran, trusler og sprenging er lovbrudd som ifølge forarbeidene, kan
oppfylle kravet til alvorlighet. Om trusler heter det i Ot.prp. nr. 87 (1993–1994) side 107 at
«en særreaksjon særlig [vil] være aktuell der det trues med forbrytelser som er nevnt i
oppregningen foran. Vanligvis må det kreves at trusselen var alvorlig ment, slik at det
objektivt sett var en fare for at den ville bli realisert. Imidlertid kan også trusler som ikke
var alvorlig ment, men blir oppfattet slik, være egnet til å framkalle alvorlig frykt».
(54) Drapstrusler kan altså etter omstendighetene falle innenfor kategorien «alvorlig
integritetskrenkelse». Kjennelsen i Rt-2006-1137 gir veiledning for terskelen for når kravet
til alvorlighet i slike tilfelle kan anses oppfylt.
(55) Førstvoterende uttaler i avsnitt 10 at det ikke er «tvilsomt at trusler etter omstendighetene
omfattes av alternativet ‘en annen alvorlig forbrytelse . .’. Spørsmålet er om de konkrete
truslene gjør det».
(56) I avsnitt 12 er truslene beskrevet slik:
«Hun var ved denne anledning ute og luftet hunden nattestid og påtraff tiltalte ... . Han
hadde sparket etter hunden hennes, og da hun påtalte dette, svarte han med å hisse seg
voldsomt opp. Han trakk en kniv opp fra bukselinningen og truet med å drepe henne.
Da hun løp fra stedet, løp han etter henne med kniven og uttalte at ‘han skulle skjære
av henne ørene og sende henne til helvete’.
...
... Hun arbeidet som avisbud og hadde påtruffet tiltalte ved flere anledninger denne
natten da hun igjen påtraff ham... Han hadde da hisset seg opp, knyttet neven mot
HR-2023-937-A, (sak nr. 23-030237STR-HRET)

14
henne og skreket til henne ‘hvis du følger etter meg mer, skal jeg drepe deg og legge
deg i en bekk’.»
(57) I avsnitt 15 uttaler så førstvoterende:
«Truslene i vår sak gjelder slike lovbrudd som § 39 regner opp. De ble oppfattet som
svært alvorlige av dem de rammet, og skapte angst. Jeg er enig med lagmannsretten i
at særlig truslene mot D måtte fremstå som høyst reelle, særlig den første trusselen,
hvor A løp etter D med kniv og truet med å skjære av henne ørene. Hvorvidt truslene
var alvorlig ment, kan ikke være avgjørende. De var uansett av en slik art og fremsatt
under slike omstendigheter at de etter mitt syn må anses som en annen alvorlig
forbrytelse i § 39s forstand.»
(58) Truslene var altså av «en slik art og fremsatt under slike omstendigheter» at
alvorlighetsvilkåret var oppfylt. Arten av truslene var verbale utsagn om drap og grov vold.
De omstendighetene som begrunnet at truslene ble ansett som annen alvorlig forbrytelse,
var at de var fremsatt i direkte konfrontasjon med fornærmede, og at gjerningspersonen løp
etter henne og truet med kniv.
Den konkrete vurderingen
(59) I vår sak er det ikke bevismessig grunnlag for at A, dersom han ikke er underlagt tvang, vil
begå mer alvorlige handlinger enn de som er omhandlet i tiltalebeslutningen. Det mest
alvorlige forholdet han har begått, er personforfølgelsen av C i form av tekstmeldinger med
drapstrusler, jf. straffeloven § 266 a. Hvor farlig A er dersom han ikke er underlagt tvang,
må derfor vurderes på dette grunnlaget.
(60) Gjennomgangen jeg har gjort av lovhistorikken og forarbeidene, viser at det skal mye til
før den handlingen som det eventuelt er nærliggende fare for, når opp til terskelen
«alvorlig integritetskrenkelse». I forarbeidene er det vist til utilregnelige gjerningspersoner
med stort farepotensial for gjentatt og alvorlig voldskriminalitet, jf. Prop. 154 L
(2016–2017) side 134–135. Angivelsen i forarbeidene av aktuelle lovbrudd gir også en klar
indikasjon på at risikoen må gjelde handlinger som er farligere for den personlige integritet
enn tekstmeldingene i vår sak. Dette gjelder selv om personforfølgelse i form av
drapstrusler kan ha psykiske skadevirkninger og være en stor belastning for fornærmede.
(61) Jeg bemerker i den forbindelse at handlingene i Rt-2006-1137 var fremsatt under mer
alvorlige og langt mer skremmende omstendigheter enn i saken her.
(62) Ved vurderingen legger jeg videre vekt på at § 62 andre ledd gir hjemmel for dom på
overføring til tvungent psykisk helsevern ved lovbrudd av samfunnsskadelig eller særlig
plagsom art. Denne bestemmelsen ble innført ved lov 29. april 2016 nr. 7. I forarbeidene er
alvorlige trusler og vedvarende personforfølgelse trukket frem som eksempler på
handlinger som bestemmelsen er ment å omfatte. Jeg viser til Prop. 122 L (2014–2015)
side 38:
«Hvorvidt de aktuelle lovbruddene skal kunne anses som samfunnsskadelige eller
særlig plagsomme, beror på en helhetsvurdering av de konkrete omstendighetene i den
enkelte sak. Her må det særlig legges vekt på lovbruddenes samlede alvor og omfang.
I likhet med blant annet Riksadvokaten mener departementet at terskelen bør settes
HR-2023-937-A, (sak nr. 23-030237STR-HRET)

15
høyt. En særreaksjon bør bare være aktuell i tilfeller hvor konsekvensene av at
lovbruddene får fortsette er så merkbare og omfattende at det fremstår som urimelig
om samfunnet ikke skulle ha mulighet til å verne seg.
Lovbruddenes alvor vil som nevnt være et sentralt moment ved vurderingen. Det må
sees hen til de kumulative skadevirkningene av den totale lovbruddaktiviteten.
Hvorvidt lovbruddene innebærer en krenkelse av andre borgeres integritet eller private
sfære, som for eksempel legemskrenkelser, alvorlige trusler, innbrudd eller
vedvarende personforfølgelse, bør tillegges særlig stor vekt.»
(63) På samme side er det videre uttalt at alvorlige tilfeller av hensynsløs atferd etter
straffeloven § 266 i form av for eksempel personforfølgelse, også vil kunne anses som
lovbrudd av samfunnsskadelig eller særlig plagsom art:
«Selv om det ikke stilles krav til bestemte typer lovbrudd, kan det være grunn til å
peke på typer lovbrudd som typisk vil kunne kvalifisere til en særreaksjon etter
forslaget her, forutsatt at de øvrige vilkårene er oppfylt. Det understrekes likevel at
angivelsen nedenfor ikke er ment som en uttømmende oppregning av hvilke lovbrudd
som vil kunne gi grunnlag for en særreaksjon.
For det første skal mindre alvorlige integritetskrenkelser, som for eksempel
kroppskrenkelse og grov kroppskrenkelse etter straffeloven 2005 §§ 271 og 272,
kunne kvalifisere til særreaksjon etter forslaget her. Det samme gjelder kroppsskade
etter § 273. Den foreslåtte utvidelsen er således ment å skulle fange opp lovbrytere
som har begått flere mindre alvorlige integritetskrenkelser, men som ikke kan
idømmes særreaksjon etter gjeldende regelverk fordi de ikke oppfyller kravet om at
lovbryteren tidligere har begått et alvorlig lovbrudd som krenker en annens liv, helse
eller frihet, jf. straffeloven 1902 § 39 og straffeloven 2005 § 62 tredje ledd bokstav a.
Alvorlige tilfeller av hensynsløs atferd etter straffeloven 2005 § 266 i form av for
eksempel personforfølgelse, vil også kunne anses som lovbrudd av samfunnsskadelig
eller særlig plagsom art. Det samme gjelder trusler etter straffeloven 2005 §§ 263 og
264, i den utstrekning de aktuelle lovbruddene ikke kan gi grunnlag for særreaksjon
etter gjeldende rett.»
(64) Lovgiver har tatt et valg om at der faren gjelder de mindre alvorlige integritetskrenkelsene,
må spørsmålet vurderes etter de strengere vilkårene i § 62 andre ledd.
(65) Etter at disse forarbeidene ble skrevet, er straffeloven § 266 a innført. Bestemmelsen
gjelder alvorlige tilfeller av personforfølgelser, og vil kunne ramme en rekke ulike
handlinger, jf. Prop. 42 L (2015–2016) side 24. Straffebudet rammer samme forhold med
hensyn til personforfølgelse som § 266, jf. proposisjonen samme sted, men er ment å fange
opp det økte alvoret i enkelte personforfølgelser. Strafferammen er fire år, mens
strafferammen etter § 266 er to år.
(66) Slik det også gis uttrykk for i det jeg nettopp har sitert fra Prop. 122 L (2014–2015), vil det
for enkelte typer lovbrudd, bero på de nærmere omstendighetene om de kan gi grunnlag for
særreaksjon etter § 62 første eller andre ledd. Også alvorlige personforfølgelser etter
§ 266 a er et slikt lovbrudd. Det vil bero på en konkret vurdering om det faren knytter seg
til, er tilstrekkelig alvorlig. Når jeg er kommet til at det ikke er tilfellet her, legger jeg vekt
på at det i vår sak utelukkende er tale om forfølgelse i form av tekstmeldinger.
(67) Videre viser jeg til at vilkårene for, og virkningene av å idømmes særreaksjon etter
§ 62 andre ledd og første ledd, ikke er sammenfallende. Blant annet kreves det etter
HR-2023-937-A, (sak nr. 23-030237STR-HRET)

16
§ 62 andre ledd at andre tiltak har vist seg åpenbart uhensiktsmessige. Innholdet av dette
vilkåret kommer jeg tilbake til. Også varigheten av reaksjonene er forskjellige,
jf. straffeloven § 65. Mens en dom på overføring etter § 62 første ledd kan forlenges etter
tre-årsperioden etter siste rettskraftige dom, skal særreaksjon idømt etter andre ledd senest
opphøre tre år etter overføringsdommen, jf. § 65 fjerde ledd.
(68) Dette tilsier forsiktighet med å utstrekke kravet om nærliggende fare for «ny og alvorlig
integritetskrenkelse» i § 62 første ledd til handlinger som faller utenfor det forarbeidene gir
god dekning for. Jeg peker dessuten på at dersom A igjen skulle begynne å sende lignende
tekstmeldinger, vil politiet ha mulighet og oppfordring til å gripe inn lenge før
virksomheten får et slikt omfang som den har hatt. Jeg viser til min drøftelse av § 62 andre
ledd.
(69) Min konklusjon er at § 62 første ledd ikke gir hjemmel for dom på overføring til tvungent
psykisk helsevern i saken her. Jeg trenger da ikke ta stilling til de andre spørsmålene som
anvendelsen av denne bestemmelsen reiser.
Spørsmålet om dom på overføring til tvungent helsevern etter straffeloven § 62 andre
ledd
(70) Forholdene i tiltalebeslutningen omfattes av lovens vilkår om «gjentatte lovbrudd av
samfunnsskadelig eller særlig plagsom art». Dette er heller ikke bestridt av A.
(71) Et sentralt spørsmål i saken er om vilkåret om at «andre tiltak har vist seg åpenbart
uhensiktsmessige», er oppfylt.
(72) Lagmannsrettens flertall konkluderte med at vilkåret er oppfylt og sluttet seg til tingretten,
som blant annet viste til at det var besluttet besøksforbud uten at det avholdt A fra fortsatte
krenkelser av de fornærmedes integritet.
(73) Jeg ser først på de rettslige utgangspunktene.
(74) Etter lovens ordlyd kan et avvergende tiltak som besøksforbud tilsynelatende være et
relevant tiltak etter § 62 andre ledd. Forarbeidene forutsetter imidlertid at det må dreie seg
om tiltak som tar sikte på en bedring i den lovstridige atferden.
(75) Under høringen fremholdt Institutt for allmenn- og samfunnsmedisin, seksjon for
medisinsk etikk ved Universitetet i Oslo at det ved vurderingen av om det skal idømmes
særreaksjon må være sentralt at behandlingstiltak har vært forsøkt i nær fortid uten resultat,
se Prop. 122 L (2014–2015) side 37.
(76) Departementet kommenterer høringsuttalelsen i sammenheng med drøftelsen av
samfunnsvern. Det heter på side 40:
«Det skal som nevnt legges vekt på om det er iverksatt andre behandlingstiltak.
Departementet mener i likhet med Institutt for allmenn og samfunnsmedisin, seksjon
for medisinsk etikk ved Universitetet i Oslo at det som et utgangspunkt bør være en
forutsetning for idømmelse av særreaksjon at andre mindre inngripende tiltak har vært
prøvd i nær fortid. Trolig vil det også være nødvendig for at en særreaksjon skal anses
forenlig med de krav som følger av EMK, se punkt 3.3.1 ovenfor. Departementet
HR-2023-937-A, (sak nr. 23-030237STR-HRET)

17
mener at dette ivaretas ved at det stilles krav om at tvungent psykisk helsevern bare
kan idømmes når andre tiltak har vist seg åpenbart uhensiktsmessige, jf. forslaget i
høringsnotatet fra 2008. …»
(77) I spesialmerknadene til § 62 andre ledd på side 51 heter det så:
«Det andre grunnvilkåret som fremgår av nytt fjerde ledd er at andre tiltak har vist seg
åpenbart uhensiktsmessig. Det er altså et krav at en har prøvd andre tiltak, for
eksempel frivillig helsehjelp, rusavvenning med mer uten at dette har ført til noen
bedring i den kriminelle atferden.»
(78) Oppsummert innebærer dette at det må ha vært utprøvd relevante tiltak med sikte på å
bedre den kriminelle atferden. Først når disse har vist seg ikke å være hensiktsmessige, kan
det avises dom for overføring til tvungent psykisk helsevern.
(79) Adekvate tiltak vil nok først og fremst være behandling i form av frivillig eller tvungen
helsehjelp, eventuelt i kombinasjon med andre relevante tiltak. Jeg viser her til
HR-2017-2249-A hvor et frivillig botilbud i kombinasjon med oppfølgning og frivillig
medisinsk behandling ble ansett å oppfylle vilkårene, se avsnittene 31, 32 og 33.
(80) Etter dette går jeg over til den konkrete vurderingen.
(81) I Statsforvalteren i Rogalands vedtak 7. oktober 2022 er det redegjort for As
sykdomsutvikling og behandlingsforløp.
(82) Siden 1999 har han mottatt antipsykotisk medikasjon, først legemidlet Trilafon og fra
2002 legemidlet Seroquel. Ved innleggelsen 3. juni 2022 – dagen før det ble truffet vedtak
om tvungent psykisk helsevern – ble hans alvorlige psykiske lidelse vurdert som forverret
med klare paranoide vrangforestillinger. Den medisinske vurderingen var at han ikke var
adekvat medisinert. Jeg legger derfor ikke nevneverdig vekt på den tidligere
medisineringen.
(83) Det ble så, som jeg har redegjort for tidligere, fattet vedtak om tvangsbehandling, og han
ble medisinert med andre legemidler mot schizofreni. Statsforvalteren opplyser at
behandlingen med de nye anti-psykotiske legemidlene har pågått i tre måneder, og at
vedtaksansvarlig lege vurderer at A «har vist en gradvis bedring under nåværende
behandling…». Det heter at «[d]en vedtaksansvarlige legen mener at videre behandling
med stor sannsynlighet vil føre til at pasienten oppnår helbredelse eller vesentlig bedring».
(84) Endelig viser jeg til at det i et vedtak 2. mars 2023 om kontrollundersøkelse i medhold av
psykisk helsevernloven § 4-9, opplyses at A «etterhvert [har] blitt stabilisert på
antipsykotika og med ett stabilt funksjonsnivå over flere mnd».
(85) Situasjonen er altså at A i mange år før han ble innlagt og underlagt tvungent psykisk
helsevern frivillig ble behandlet med antipsykotisk medisin. Fra 2020 ble han imidlertid
beskrevet som økende aggressiv. Medisineringen ble på tidspunktet for innleggelsen i 2022
vurdert som ikke adekvat. Han er nå i et tvungent behandlingsregime som har positiv
effekt, men behandlingen er ikke avsluttet. Her viser jeg til at vedtaket om behandling uten
samtykke løper frem til 30. juni 2023. Vedtaket har vært fornyet flere ganger og
opprettholdt av Statsforvalteren og tingretten. Jeg finner det i lys av dette sannsynlig at det
vil bli ytterligere fornyet hvis det er medisinsk grunnlag for det.
HR-2023-937-A, (sak nr. 23-030237STR-HRET)

18
(86) Jeg forstår det slik at A i dag er underlagt en adekvat behandling som ikke er avsluttet. Det
er da ikke grunnlag for å konkludere med at behandlingen ikke vil kunne bedre hans
tilstand og kriminelle atferd. Etter mitt syn kan det følgelig ikke på det nåværende
tidspunkt slås fast at den pågående behandlingen «har vist seg» åpenbart uhensiktsmessig.
(87) Jeg konkluderer etter dette med at lovens vilkår for dom på overføring til tvungent psykisk
helsevern etter straffeloven § 62 andre ledd ikke er oppfylt.
De sivile kravene
(88) Det skal utmåles oppreisningserstatning til C, B og D, jf. skadeserstatningsloven
§ 3-5, jf. § 1-3.
(89) Det følger av skadeserstatningsloven § 3-5 første ledd bokstav a at den som forsettlig eller
grovt uaktsomt har voldt «skade» på en person, kan pålegges å betale skadelidte
oppreisning for «den voldte tort og smerte og for annen krenking eller skade av ikke-
økonomisk art». Det samme gjelder etter bokstav b for den som har «tilføyd krenking eller
utvist mislig atferd som nevnt i § 3-3».
(90) Paragraf 3-3 inneholder en oppregning av en rekke bestemmelser i straffeloven, men ikke
§ 266 a, som krenkelsene av C etter tiltalebeslutningen post I gjelder. Det følger imidlertid
av HR-2019-563-A avsnitt 62 at vilkårene for oppreisning også vil være oppfylt ved
overtredelse av § 266 a.
(91) Tingretten kom til at A har handlet forsettlig, og forsettskravet i § 3-5 er oppfylt.
(92) Når skadevolder er utilregnelig, skal ansvaret utmåles etter skadeserstatningsloven § 1-3,
jf. første punktum som lyder:
«Den som er sinnssyk, åndssvak, bevisstløs eller befinner seg i en lignende
forstyrrelse av sinnstilstanden, plikter å erstatte den skade han volder for så vidt det
finnes rimelig under hensyn til utvist adferd, økonomisk evne og forholdene ellers.»
(93) Før jeg går inn på hvilke beløp som skal utmåles etter denne bestemmelsen, sier jeg noe
om nivået på oppreisningsbeløpene dersom skadevolder ikke er utilregnelig.
I HR-2020-1345-A avsnitt 28 er utmålingsprinsippene oppsummert:
«Oppreisning skal utmåles på individuell og skjønnsmessig basis. I praksis er det blant
annet lagt vekt på handlingens objektive grovhet, skadevolderens skyld, fornærmedes
subjektive opplevelse av krenkelsen og arten og omfanget av de påførte
skadevirkningene. Det vil ut fra forholdene i den enkelte saken kunne variere hvilke
momenter som kommer i forgrunnen, se Rt-2012-1773 avsnitt 22 med videre
henvisning til Rt-2011-769 avsnitt 28. Mens det pønale aspektet tidligere var
fremtredende, har betydningen av å gi offeret kompensasjon kommet mer i forgrunnen
de senere årene, se HR-2019-1675-A avsnitt 85 og Rt-2011-769 avsnitt 21. …»
(94) Jeg ser først på oppreisningsbeløpet til C. C er blitt rammet hardt. Lagmannsretten har
oppsummert dette slik:
HR-2023-937-A, (sak nr. 23-030237STR-HRET)

19
«Ved domfeltes langvarige og særdeles omfattende personforfølgelse har C fått sitt og
den nærmeste familiens liv invadert, med gjennomgripende konsekvenser av meget
belastende karakter. Etter hvert som meldingene, rundt påsketider i 2021, fikk et
stadig grovere innhold, herunder en rekke drapstrusler, tiltok frykten for at domfelte
skulle oppsøke fornærmede hjemme, hvor hun hadde aleneansvar for sønnen, og gjøre
alvor av truslene. I perioder valgte hun å bo utenfor eget hjem på grunn av dette. Som
en konsekvens av domfeltes handlinger gikk C fra å være alltid aktiv og på farten til å
ha svært begrenset sosial omgang, hun har opplevd å falle om som reaksjon på det
psykiske presset, og har i lengre perioder vært sykmeldt fra jobb. Samlet sett har
domfelte utsatt C for massive krenkelser av svært inngripende karakter.»
(95) Etter mitt syn kan utgangspunktet for oppreisningsbeløpet passende settes til
80 000 kroner.
(96) Spørsmålet er så hvilket beløp som skal utmåles etter § 1-3. De rettslige utgangspunktene
for denne vurderingen fremgår av Rt-2010-1203 avsnitt 52 og 53:
«As interesse i å bli beskyttet mot de økonomiske konsekvenser av skadevoldende
handlinger som skyldes sinnssykdommen, må holdes opp mot de etterlattes behov for
oppreisning for den alvorlige krenkelsen de er blitt utsatt for, jf. Rt-2005-104. Hensett
til handlingens grovhet vil det etter mitt syn stride mot den alminnelige rettsfølelse
dersom erstatningsansvaret blir satt til null, slik A har anført. Oppreisningserstatning
har, som jeg tidligere har vært inne på, også en ideell funksjon ved at den uttrykker
samfunnets misbilligelse av handlingen.
Jeg er likevel av den oppfatning at hensynet til A må tillegges meget stor vekt, og at
erstatningsbeløpene som ble fastsatt av lagmannsretten, må settes ned. A er idømt
overføring til tvungent psykisk helsevern. At handlingen ble utført da han var
psykotisk, må føre til en vesentlig reduksjon av oppreisningsansvaret. Hans
økonomiske evne er meget begrenset, jf. Rt-2005-104. A er, som nevnt, innvilget
varig uførepensjon og er uformuende. Dette innebærer at han neppe vil bli i stand til å
betale erstatning til de etterlatte i den størrelsesorden som er fastsatt av
lagmannsretten. … Jeg finner grunn til å understreke at nedsettelsen i forhold til det
normerte erstatningsbeløp ikke vil få økonomisk betydning for de etterlatte, idet
lempingen ikke påvirker utbetalingen fra voldsoffererstatningsordningen.»
(97) Det følger av dette at det må skje en vesentlig nedsettelse av beløpet som følge av at A var
utilregnelig da de erstatningsbetingende handlingene ble utført. Til forskjell fra situasjonen
i Rt-2010-1203, har imidlertid A økonomiske midler i form av en bolig med verdi rundt
2,5 millioner kroner. Hans gjeld er på 800 000 kroner.
(98) Samlet mener jeg oppreisningsbeløpet til C passende kan settes til 50 000 kroner.
(99) Lagmannsretten utmålte oppreisningserstatning til B og D med 20 000 kroner til hver.
(100) Grunnlaget for oppreisningserstatning til B er handlingene i tiltalebeslutningen post IV
(straffeloven § 266) og post V a og c (straffeloven § 263).
(101) Grunnlaget for D er at han mottok 13 meldinger med drapstrusler i perioden 31. desember
2021 til 8. januar 2022, jf. tiltalebeslutningen post V. D har forklart at meldingene har
preget livet hans og at han har vært utrygg.
(102) Jeg finner at oppreisningsbeløpene til B og D passende kan settes til 10 000 kroner til hver.
HR-2023-937-A, (sak nr. 23-030237STR-HRET)

20
(103) Lagmannsretten har dømt A til å betale 7 693 kroner til C i påførte utgifter. Ansvaret for
dette beløpet er ikke bestridt.
Konklusjon
(104) Jeg er kommet til at vilkårene for å avsi dom på overføring til tvungent psykisk helsevern
ikke er oppfylt. A skal frifinnes for kravet om særreaksjon etter straffeloven § 62.
(105) Jeg er videre kommet til at A skal dømmes til å betale 50 000 kroner i
oppreisningserstatning til C og 10 000 kroner til henholdsvis B og D.
(106) Jeg stemmer for denne
D O M :
1. A, født 00.00.1969, frifinnes for krav om dom på overføring til tvungent psykisk
helsevern.
2. A dømmes til å betale 50 000 – femtitusen – kroner til C i oppreisningserstatning
innen 2 – to – uker fra dommens forkynnelse.
3. A dømmes til å betale 7 693 – syvtusensekshundreognittitre – kroner i erstatning til
C innen 2 – to – uker fra dommens forkynnelse.
4. A dømmes til å betale 10 000 – titusen – kroner til B i oppreisningserstatning innen
2 – to – uker fra dommens forkynnelse.
5. A dømmes til å betale 10 000 – titusen – kroner til D i oppreisningserstatning innen
2 – to – uker fra dommens forkynnelse.
(107) Dommer Østensen Berglund:
Dissens
(108) Jeg har kommet til et annet resultat enn førstvoterende, og mener vilkårene for å idømme
overføring til tvungent psykisk helsevern etter straffeloven § 62 første ledd er oppfylt.
Videre mener jeg det ikke er grunnlag for å redusere erstatningen som de fornærmede ble
tilkjent i lagmannsretten.
Straffeloven § 62
(109) Jeg slutter meg til førstvoterendes drøftelse av straffeloven § 62 første ledd, frem til hans
behandling av vilkåret om nærliggende fare for en ny og alvorlig integritetskrenkelse.
Førstvoterende og jeg er uenige om hvordan dette vilkåret skal tolkes. Videre har vi ulikt
syn på hvor alvorlige de handlingene som rammes av straffeloven § 266 a faktisk er.
HR-2023-937-A, (sak nr. 23-030237STR-HRET)

21
(110) Etter sin ordlyd omfatter vilkåret «alvorlig integritetskrenkelse» i straffeloven § 62 første
ledd både fysiske og psykiske krenkelser. Alvorlige trusler og alvorlig personforfølgelse
faller innunder dette. Jeg finner derfor grunn til å understreke at selv om alvorlige trusler
og alvorlig personforfølgelse etter forarbeidene er i kjerneområdet for straffeloven
§ 62 andre ledd, jf. Prop. 122 L (2014–2015) side 38, innebærer det ikke at første ledd er
uanvendelig i de grovere sakene. I Prop. 154 L (2016–2017) side 232 er det lagt til grunn
at første og andre ledd nettopp i slike tilfeller «overlapper». Av Prop. 122 L side 35
fremgår det at det etter tidligere lov var mulig å subsumere slike forhold under første ledd.
(111) Til førstvoterendes gjengivelse av sitatet fra forarbeidene om «modus operandi», avsnitt
47, nevner jeg at denne omtalen ikke retter seg mot handlinger som nå rammes av
straffeloven § 266 a, men mot mindre alvorlige handlinger, typisk mot ulike fornærmede –
for eksempel mobil vinningskriminalitet.
(112) Den rettstilstanden som jeg mener fremgår av lovens ordlyd og forarbeider, er lagt til
grunn i rettspraksis, jf. blant annet Rt-2006-1137 avsnitt 10, som også førstvoterende viser
til. Etter mitt syn legger førstvoterende i sin prinsipielle utlegning av denne dommen, som
gjaldt tre alvorlige trusler, for stor vekt på det direkte fysiske møtet. Dette leder til at han
legger terskelen for hva som kan kvalifisere som «alvorlig integritetskrenkelse» høyere enn
hva jeg mener rettskildene gir grunnlag for. Vernet av den psykiske integritet blir derved
tilsvarende svekket.
(113) Jeg peker her på at det i 2006-avgjørelsen uttrykkelig fremgår at det ikke er tvilsomt at
trusler etter omstendighetene kan anses som en «alvorlig forbrytelse», som var vilkåret
etter dagjeldende straffelov. Det er videre understreket at det ikke er avgjørende om
truslene var alvorlig ment, se avsnitt 15. Om slike fremtidige trusler skal anses som en
alvorlig forbrytelse beror på deres art og omstendighetene de er fremsatt under.
(114) Av dette utleder jeg at faren for alvorlige trusler er et eksempel på lovbrudd som kan
oppfylle vilkåret i någjeldende § 62 første ledd om fare for fremtidig alvorlig
integritetskrenkelse. Når det ses hen til at straffeloven § 266 a blant annet omfatter
gjentatte trusler som hver for seg kunne være pådømt etter straffeloven § 263, samt at
strafferammen er fire år, mener jeg at slik alvorlig personforfølgelse i mange tilfeller vil
kunne anses som en alvorlig integritetskrenkelse.
(115) Tolkingen av de øvrige vilkårene i straffeloven § 62 første ledd er behandlet i blant annet
HR-2021-937-A og Rt-2006-1137, og det er ikke nødvendig for meg å gå nærmere inn på
disse.
Den konkrete vurderingen
(116) Jeg nevner at A er tidligere straffedømt blant annet for tyveri, narkotikaovertredelser,
trusler og brudd på vegtrafikkloven. Forholdene ligger imidlertid svært langt tilbake i tid,
og den strengeste straffen var en dom på 24 dager.
(117) Tiltalens post I omhandler de mest alvorlige lovbruddene. Gjennom et drøyt år sendte A
om lag 2 400 meldinger med truende innhold til C, der truslenes alvor og intensitet
eskalerte betydelig. I meldingene om drap er det vist til bruk av våpen og motorsag, og det
HR-2023-937-A, (sak nr. 23-030237STR-HRET)

22
er også henvisninger til Anders Behring Breiviks handlinger 22. juli 2011. Meldingene
førte til alvorlig frykt hos C, sykemeldinger og meget store begrensninger i hennes
livsutfoldelse.
(118) Ved vurderingen av om det er nærliggende fare for «ny og alvorlig integritetskrenkelse»,
må det etter mitt syn tas utgangspunkt i at A har begått svært alvorlige lovbrudd, med et
omfang, en intensitet og et innhold som har medført vedvarende og alvorlig frykt hos C.
Det massive antall drapstrusler til alle døgnets tider har påvirket både hennes arbeidsliv og
privatliv, samt ledet til en begrunnet redsel for egen og sønnens sikkerhet. Også andre
fornærmede har vært utsatt for As svært alvorlige trusler. Jeg minner om Rt-2006-1137
avsnitt 15, der det fremgår at truslenes art og omstendighetene de er fremsatt under, skal
tillegges vekt. Som jeg tidligere har redegjort for, kan det av dommen ikke utledes at det
også er et krav om fysiske konfrontasjoner. Samlet er jeg ikke i tvil om at tilsvarende
fremtidig personforfølgelse fra As side vil innebære at vilkåret om ny og alvorlig
integritetskrenkelse er oppfylt. I tillegg kommer de mange drapstruslene han har fremsatt
overfor de øvrige fornærmede.
(119) Ved vurderingen av om det foreligger nærliggende fare for alvorlige integritetskrenkelser,
skal det foretas en bred vurdering. For at gjentakelsesfaren skal fremstå som nærliggende,
må den være kvalifisert og på domstidspunktet vurderes som reell, jf. HR-2021-937-A
avsnitt 17 med videre henvisninger. Samme sted fremgår det, med henvisning til
forarbeidene, at betydningen av faregraden vil variere ut fra hvor grov den/de begåtte
handlingene er, og hvor alvorlig lovbrudd det er fare for.
(120) Både tingretten og lagmannsrettens flertall fant at faren for nye, tilsvarende lovbrudd var
særlig nærliggende, det vil si at det strengere farevilkåret i straffeloven § 62 andre ledd var
oppfylt. Begrunnelsene bygger på de sakkyndiges vurderinger, der ulike risikofaktorer
knyttet til historikk, kliniske forhold, sykdomsinnsikt og risikohåndtering er drøftet.
Vurderingene er basert på anerkjente risikoanalyser og følger samme metodikk som i
HR-2022-1110-A avsnitt 87. Etter straffeloven § 62 første ledd er det tilstrekkelig at faren
er nærliggende, og med en slik fare for ny personforfølgelse etter § 266 a og truende
lovbrudd som er tilfellet her, er det etter mitt syn ikke tvil om at farevilkåret etter første
ledd er oppfylt dersom A ikke underlegges tvungent psykisk helsevern. Jeg er uenig i
anførselen fra forsvarer om at de begåtte handlingene var situasjonsbetingede, det vil si
knyttet til samlivsbruddet, og viser til at handlingene er begått overfor tredjepersoner i en
lang periode etter samlivsbruddet.
(121) Når det gjelder vilkåret om at særreaksjonen er nødvendig for å verne samfunnet, må det
blant annet ses hen til om sivilrettslige tiltak etter lov om psykisk helsevern er tilstrekkelig,
jf. HR-2022-1110-A avsnitt 90 og 91 med videre henvisning til blant annet Rt-2011-385.
På samme måte som gjerningspersonen i den saken, er A i dag underlagt tvungent psykisk
helsevern både etter lov om psykisk helsevern § 3-3, og som fengslingssurrogat etter
straffeprosessloven § 188 tredje ledd, jf. fjerde ledd.
(122) I likhet med hva som ble lagt til grunn i avgjørelsen fra 2022, mener jeg de ekstra
sikkerhetsforanstaltningene som ligger i lov om psykisk helsevern kapittel fem om
påtalemyndighetens rolle, utøvelse av samfunnsvern under gjennomføringen og hensynet
til informasjonsflyt, herunder til de fornærmede ved utskriving, og bestemmelsen i
straffeloven § 65, er nødvendige for å verne samfunnet. Jeg viser her til den særlige
gjentakelsesfaren for ny omfattende personforfølgelse. Jeg kan ellers i det vesentlige slutte
HR-2023-937-A, (sak nr. 23-030237STR-HRET)

23
meg til lagmannsrettens flertalls begrunnelse. Behovet for overføring til tvungent psykisk
helsevern understrekes av at A ikke har respektert, og mest sannsynlig ikke vil respektere
et besøksforbud, ved en eventuell utskriving. Han har videre gitt uttrykk for at diagnosen
paranoid schizofreni er uriktig, og uttalt at han vil slutte med de medisinene han nå får ved
en eventuell utskriving.
(123) Det er etter dette ikke nødvendig for meg å gå inn på straffeloven § 62 andre ledd, men jeg
finner grunn til å bemerke at jeg ikke kan slutte meg til førstvoterendes drøftelse av
vilkåret «andre tiltak har vist seg åpenbart uhensiktsmessige».
(124) Jeg nøyer meg her med å vise til at A i en årrekke har vært underlagt frivillig behandling,
også i perioden da de alvorlige handlingene ble begått. Det ligger i sakens natur at
medisineringen under en frivillig behandling ikke nødvendigvis er optimal. Som jeg
allerede har redegjort for, mener jeg samfunnsvernet gjør det nødvendig med en
særreaksjon som medfører at sikkerhetsforanstaltningene i lov om psykisk helsevern
kapittel fem og straffeloven § 65 kommer til anvendelse. Da jeg slutter meg til
lagmannsrettens vurdering om at det foreligger en «særlig nærliggende fare» for nye
lovbrudd, mener jeg at også vilkårene for å idømme overføring til tvungent psykisk
helsevern etter denne bestemmelsen er oppfylt.
Sivile krav
(125) Jeg slutter meg til førstvoterendes generelle redegjørelse for skadeserstatningslovens
bestemmelser, men mener utgangspunktet for oppreisningserstatning til C bør ligge noe
høyere.
(126) Ved vurderingen har jeg tatt utgangspunkt i at den alvorlige personforfølgelsen pågikk i
svært lang tid – mer enn ett år. Den har nærmest vært invalidiserende, med en
altomfattende innvirkning på hennes livskvalitet og livsutfoldelse som kan minne om
frihetsberøvelse. Jeg mener derfor, som lagmannsretten, at det er grunnlag for å fastsette et
utgangspunkt for de forhold C har vært utsatt for, på 100 000 kroner.
(127) Som følge av at A var utilregnelig da de erstatningsbetingende handlingene ble utført, skal
det etter rettspraksis skje en vesentlig nedsettelse av beløpet. I et tilfellet der lovbryteren
har økonomiske midler av ikke ubetydelig størrelse, mener jeg som førstvoterende at det er
riktig å gjøre et mindre fradrag enn hva som er gjort i tidligere praksis der lovbryteren har
vært uten midler, jf. skadeserstatningsloven § 1-3 om at lovbryterens økonomi skal
tillegges vekt. Samlet mener jeg oppreisningsbeløpet på 80 000 kroner som lagmannsretten
tilkjente C, bør bli stående.
(128) For B og D mener jeg lagmannsretten har tatt et korrekt utgangspunkt med 25 000 kroner.
Også disse to har i praksis fått sin frihet begrenset som følge av truslene. Når de beløp det
er aktuelt å tilkjenne er såpass lave, og lovbryteren har god økonomi, mener jeg det er
riktig å begrense fradraget som følge av As forhold til 5 000 kroner, slik lagmannsretten
har gjort.
HR-2023-937-A, (sak nr. 23-030237STR-HRET)

24
Konklusjon
(129) Jeg er etter dette kommet til at A skal dømmes til tvungent psykisk helsevern
jf. straffeloven § 62 første ledd, og at anken over de sivile kravene forkastes.
(130) Dommer Arntzen: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
annenvoterende, dommer Østensen Berglund.
(131) Dommer Falch: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med førstvoterende,
dommer Ringnes.
(132) Dommer Indreberg: Likeså.
(133) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
1. A, født 18. oktober 1969, frifinnes for krav om dom på overføring til tvungent
psykisk helsevern.
2. A dømmes til å betale 50 000 – femtitusen – kroner til C i oppreisningserstatning
innen 2 – to – uker fra dommens forkynnelse.
3. A dømmes til å betale 7 693 – syvtusensekshundreognittitre – kroner i erstatning til
C innen 2 – to – uker fra dommens forkynnelse.
4. A dømmes til å betale 10 000 – titusen – kroner til B i oppreisningserstatning innen
2 – to – uker fra dommens forkynnelse.
5. A dømmes til å betale 10 000 – titusen – kroner til D i oppreisningserstatning innen
2 – to – uker fra dommens forkynnelse.
HR-2023-937-A, (sak nr. 23-030237STR-HRET)