Dato: 2022-10-25

Sammendrag: En kvinne hadde jobbet som lærervikar i mer enn tre år og krevde fast jobb i Nord-Fron kommune.

Ifølge arbeidsmiljøloven § 14-9 har arbeidstakere som har vært midlertidig ansatt i mer enn tre år for å utføre arbeide for andre, rett til fast stilling. Spørsmålet i saken er om denne regelen også gjelder for lærervikarer som ikke har godkjent lærerutdanning.

Høyesterett konkluderer med at retten til fast stilling ikke gjelder ved midlertidige ansettelser med hjemmel i opplæringsloven. Ifølge forarbeidene til loven har lovgiveren, av hensyn til kvaliteten på undervisningen, valgt å reservere faste stillinger for formelt kvalifiserte lærere. Denne ordningen er ikke i strid med et EU-direktiv om midlertidige ansettelser, og EØS-retten tilsier ikke en annen løsning enn det som følger av internrettslige kilder.

Dommen avklarer at midlertidig ansettelse etter opplæringsloven § 10-6 ikke gir rett til fast ansettelse etter arbeidsmiljøloven § 14-9.

D O M
avsagt 25. oktober 2022 av Høyesterett i avdeling med
dommer Bergljot Webster
dommer Aage Thor Falkanger
dommer Wenche Elizabeth Arntzen
dommer Borgar Høgetveit Berg
dommer Knut Erik Sæther
HR-2022-2049-A, (sak nr. 22-030127SIV-HRET)
Anke over Eidsivating lagmannsretts dom 3. januar 2022
A (advokat Lornts Natrud Nagelhus)
Fagforbundet (partshjelper) (advokat Kjetil Edvardsen)
mot
Nord-Fron kommune (advokat Cecilie Roaldsøy Sæther – til prøve)
KS - Kommunesektorens organisasjon (advokat Frode Lauareid)
(partshjelper)

2
S T E M M E G I V N I N G
(1) Dommer Sæther:
Sakens spørsmål og bakgrunn
(2) Saken gjelder krav om fast ansettelse etter treårsregelen i arbeidsmiljøloven
§ 14-9 syvende ledd som følge av flere påfølgende arbeidsavtaler som midlertidig ansatt
lærer uten godkjent utdanning. Spørsmålet er om treårsregelen får anvendelse når de
midlertidige ansettelsene ikke er hjemlet i arbeidsmiljøloven § 14-9 andre ledd, men i
opplæringsloven § 10-6.
(3) Nord-Fron kommune i Gudbrandsdalen har om lag 5 600 innbyggere og 540 faste ansatte
fordelt på 460 årsverk. Kommunens virksomhet er organisert i sektorene oppvekst, helse
og administrasjon. Kommunen har ansvaret for tre barneskoler, én ungdomsskole med
voksenopplæring og et oppvekstsenter som er kombinert skole og barnehage.
I oppvekstsektoren er det 150 ansatte. Personalet på skolene utgjør ca. 100 årsverk, av dem
er 72 årsverk fordelt på 85 ansatte i undervisningsstillinger. Ved begynnelsen av hvert år
gjennomgår kommunen bemanningsbehovet i undervisningssektoren, og i mars/april
utlyses det samlet stillinger som er ledige til høsten.
(4) A er født i 1965. Hun var ferdigutdannet barnevernspedagog i 2010. I 2011 tok hun
30 studiepoeng i spesialpedagogikk. Fra februar 2017 til august 2020, altså i om lag tre og
et halvt år, var A sammenhengende midlertidig ansatt i Nord-Fron kommune som lærer
uten godkjent utdanning. I denne perioden ble det inngått 21 etterfølgende avtaler med
henne om midlertidig ansettelse. I 20 av dem er opplæringsloven § 10-6 oppgitt som
hjemmel for å gjøre ansettelsene midlertidige. Paragraf 10-6 tillater at
undervisningspersonale uten godkjent utdanning kan ansettes midlertidig, dersom det ikke
er formelt kvalifiserte søkere til den ledige stillingen. A arbeidet i snitt tilsvarende en
80 prosent stilling, og partene er enige om at hun stod for undervisningsarbeid i hele
perioden.
(5) Fra 20. februar til 23. juni 2017 var A midlertidig ansatt i 100 prosent stilling i kommunens
voksenopplæring som lærer uten godkjenning. Ansettelsen skjedde etter offentlig utlysing.
Det var seks søkere til stillingen, ingen av dem med lærerutdanning. As avtale ble forlenget
over sommerferien uten ny utlysning.
(6) Våren 2017 lyste kommunen ut ledige undervisningsstillinger for skoleåret 2017/2018. Det
var 39 søkere, 28 av dem med godkjent lærerutdanning. A søkte, men fikk ikke tilbud om
stilling. På høsten ble en av de fast ansatte sykmeldt, og A fikk derfor likevel midlertidig
arbeidsavtale ved X ungdomsskole som vikar i perioden 21. august til 29. september 2017
etter at de formelt kvalifiserte hadde takket nei til vikariatet. Nye midlertidige
ansettelsesavtaler i ulike undervisningsstillinger av én til to måneders varighet ble deretter
løpende inngått med A frem til skoleslutt sommeren 2018. Sommeren 2018 var hun vikar
for de ansatte i voksenopplæringen.
(7) Våren 2018 lyste kommunen ut undervisningsstillinger for skoleåret 2018/2019.
Kommunen mottok 44 søknader, 30 fra formelt kvalifiserte lærere. A søkte, men ble ikke
innstilt til noen av stillingene. Ved skolestart oppstod det imidlertid igjen et behov for en
HR-2022-2049-A, (sak nr. 22-030127SIV-HRET)

3
midlertidig stilling som følge av at en fast ansatt ble sykmeldt, og A ble ansatt fra
13. august til 30. september 2018. Vikariatet ble som følge av sykefravær forlenget flere
ganger med én til to måneder frem til skoleårets slutt 31. juli 2019.
(8) Etter fellesutlysningen våren 2019 for skoleåret 2019/2020 ble det behov for å lyse ut
ytterligere to vikariater. Det meldte seg tre søkere, A og to med godkjent lærerutdanning.
Etter at disse to trakk seg, ble ny midlertidig avtale inngått mellom A og kommunen for
perioden 1. august til 31. desember 2019, og deretter fra 1. januar til 31. juli 2020.
(9) På grunnlag av de midlertidige ansettelsesforholdenes varighet satte A frem krav om fast
ansettelse i kommunen etter arbeidsmiljøloven § 14-9 syvende ledd. Kommunen avviste
kravet, og viste til at midlertidig ansettelse etter opplæringsloven § 10-6 ikke gir grunnlag
for fast ansettelse etter arbeidsmiljøloven.
(10) A gikk til sak mot kommunen, men fikk ikke medhold i Nord-Gudbrandsdal tingrett.
Retten kom til at kommunen ikke hadde brutt arbeidsmiljøloven § 14-9 syvende ledd ved
ikke å tilby A fast stilling, og at det dermed heller ikke var grunnlag for erstatning.
Domsslutningen lyder slik:
«1. Nord-Fron kommune frifinnes.
2. Sakskostnader tilkjennes ikke.»
(11) A anket til Eidsivating lagmannsrett. Anken ble forkastet av flertallet i lagmannsretten. En
meddommer dissenterte og mente at A hadde krav på fast stilling og erstatning.
Domsslutningen er utformet slik:
«1. Anken forkastes.
2. I sakskostnader for lagmannsretten betaler A innen
2 – to – uker fra dommens forkynnelse
131 663 – etthundreogtrettientusensekshundreogsekstitre – kroner til Nord-
Fron kommune.»
(12) A har anket til Høyesterett. Anken gjelder rettsanvendelsen, både lovtolkningen og
subsumsjonen. Anken ble fremmet i sin helhet, men ved forberedende dommers beslutning
5. september 2022 er ankeforhandlingene begrenset i henhold til tvisteloven § 30-14 tredje
ledd, slik at det foreløpig ikke forhandles om et eventuelt krav om erstatning,
jf. HR-2022-1686-F. Det betyr at dersom anken fører frem, må erstatningsspørsmålet
avgjøres av lagmannsretten.
(13) Fagforbundet har meldt partshjelp for A, og KS - Kommunesektorens organisasjon, er
partshjelper for Nord-Fron kommune, begge med hjemmel i tvisteloven § 15-7 første ledd
bokstav b.
Partenes syn på saken
(14) Den ankende part – A – har i korte trekk gjort gjeldende:
(15) A har krav på fast ansettelse i Nord-Fron kommune. Hovedregelen i norsk rett og i
EØS-retten er at en arbeidstaker skal ansettes fast. Arbeidsmiljøloven
HR-2022-2049-A, (sak nr. 22-030127SIV-HRET)

4
§ 14-9 syvende ledd er en generell regel som utfyller opplæringsloven, og A oppfyller
vilkåret om mer enn tre års sammenhengende midlertidig ansettelse. Denne lovforståelsen
har støtte både i lovforarbeider og i EU-direktivet om midlertidige ansettelser.
Lagmannsrettens rettsanvendelse er i strid med EU-direktivet, slik direktivet må forstås i
lys av EU-domstolens praksis.
(16) A har krav på fast stilling i kommunen, men ikke i fast undervisningsstilling. Innholdet i
stillingen vil variere ut fra tilfanget av kvalifiserte lærere. Ved mangel på lærere med
godkjent utdanning vil stillingen gå ut på undervisning, slik A har stått for i de midlertidige
ansettelsene. Når det ikke er mangel på lærere med godkjent utdanning, må kommunen
fylle stillingen med annet egnet arbeid.
(17) For lagmannsretten gjorde A subsidiært gjeldende at hun hadde krav på ansettelse i
medhold av den ulovfestede grunnbemanningslæren. Denne anførselen er ikke opprettholdt
for Høyesterett.
(18) A har lagt ned slik påstand:
«1. A er fast ansatt i 80 % stilling i Nord-Fron kommune.
2. Lagmannsrettens dom oppheves hva angår erstatningsspørsmålet og
erstatningsspørsmålet hjemvises til lagmannsretten for fortsatt behandling.
3. A tilkjennes sakskostnadene for ting- og lagmanns- og Høyesterett.»
(19) Partshjelper for A – Fagforbundet – har støttet As anførsler og utdypet enkelte av dem,
men har ikke lagt ned egen påstand.
(20) Ankemotparten – Nord-Fron kommune – har i korte trekk gjort gjeldende:
(21) Lagmannsrettens dom er korrekt. Arbeidsmiljøloven § 14-9 syvende ledd gjelder kun ved
midlertidige ansettelser som er hjemlet i § 14-9 andre ledd. Den midlertidige ansettelsen av
A er derimot hjemlet i opplæringsloven § 10-6. Det er ikke grunn til å tolke § 14-9 syvende
ledd utvidende slik at bestemmelsen også omfatter midlertidige ansettelser etter
særlovgivningen.
(22) Opplæringsloven § 10-6 er ikke i strid med EU-direktivet om midlertidige ansettelser selv
om midlertidig ansettelse i mer enn tre år ikke gir rett til fast stilling. Den stillingen A gjør
krav på, ville dessuten ha et så ubestemt og varierende innhold at det bryter med det
arbeidsmiljøloven legger opp til.
(23) Nord-Fron kommune har lagt ned slik påstand:
«1. Anken forkastes.
2. A dømmes til å betale Nord-Fron kommunes sakskostnader for tingrett og
Høyesterett.»
(24) Partshjelper for Nord-Fron kommune – KS - Kommunesektorens organisasjon – har støttet
kommunens anførsler og belyst omfanget av midlertidige ansettelser i
undervisningssektoren. KS har lagt ned slik påstand:
HR-2022-2049-A, (sak nr. 22-030127SIV-HRET)

5
«Anken vert forkasta.»
Mitt syn på saken
Innledning
(25) Hovedregelen i norsk rett er at arbeidstakere skal ansettes fast. Dette er nedfelt i
arbeidsmiljøloven § 14-9 første ledd første punktum. I forarbeidene pekes det på at fast
ansettelse innebærer «stabile og forutsigbare rammebetingelser for begge parter i et
arbeidsforhold», jf. Ot.prp. nr. 49 (2004–2005) side 208. Foruten å gi arbeidstakerne «den
nødvendige trygghet, sikrer fast ansettelse en saklig og forsvarlig prosess i forbindelse med
oppsigelse». Faste ansettelsesforhold er gunstig også for arbeidsgiverne, blant annet fordi
virksomhetene lettere kan beholde kompetente og lojale medarbeidere.
(26) Dersom en arbeidstaker ikke skal ansettes fast, men midlertidig, er det et unntak fra
hovedregelen som krever hjemmel. Arbeidsmiljøloven hjemler flere unntak i § 14-9 andre
ledd. Avtale om midlertidig ansettelse kan inngås blant annet når arbeidet er av midlertidig
karakter, jf. bokstav a, og for arbeid i stedet for en annen eller andre, det vil si vikariater,
jf. bokstav b. Unntak som tillater midlertidige ansettelser finnes også i særlovgivningen,
blant annet i opplæringsloven § 10-6.
(27) Midlertidige ansettelser av lærere uten godkjent utdanning etter § 10-6 benyttes i stor
utstrekning. KS har opplyst at det per 1. desember 2021 var om lag 94 000 ansatte i
undervisningsstillinger i kommunal sektor, fordelt på omtrent 84 000 årsverk. Av disse
hadde i overkant av 8 000 ansatte, fordelt på om lag 4700 årsverk, ikke godkjent
utdanning. En fjerdedel av dem som ble midlertidig ansatt uten godkjent utdanning i 2019,
var ansatt i samme stillingskode tre år senere. Et stort antall personer er med andre ord i
samme situasjon som A. Opplysningene er hentet fra det såkalte PAI-registeret, som er et
KS-register med lønns- og personalopplysninger om ansatte i kommunal sektor.
(28) B, som er sektorsjef for oppvekst i Nord-Fron kommune, gir i sin skriftlige forklaring for
Høyesterett uttrykk for at søkertilfanget til lærerstillinger de fem siste årene har vært godt.
Det har vært 30–40 søkere på fellesutlysningene, og tilstrekkelig med formelt kvalifiserte
søkere til faste stillinger og til årsvikariater. For kortere vikariater, som oppstår på kort
varsel, har det vært mer krevende å finne formelt kvalifiserte kandidater. I perioden
2017–2022 hadde kommunen mellom 1,1 og 2,3 vikarårsverk hvor det var tilsatt lærer uten
godkjent utdanning.
(29) Arbeidsmiljøloven regulerer arbeidsforhold generelt, også innenfor utdanningssektoren,
jf. § 1-2. Loven er ufravikelig. Med mindre noe annet er særskilt fastsatt, kan ikke partene
avtale ordninger som er mindre gunstig for arbeidstakeren enn det som følger av loven,
jf. § 1-9. Lovgivning som gjelder for arbeidsforhold innenfor særskilte sektorer,
særlovgivning, kan gi regler som fraviker arbeidsmiljøloven. Spørsmålet i saken her er om
unntaket i opplæringsloven § 10-6 skal suppleres med arbeidsmiljøloven § 14-9 syvende
ledd, som gir rett til fast ansettelse etter sammenhengende midlertidig ansettelse i
henholdsvis fire og tre år. Jeg tar utgangspunkt i opplæringsloven og forarbeidene til
§ 10-6.
HR-2022-2049-A, (sak nr. 22-030127SIV-HRET)

6
Opplæringslovens regler om midlertidige ansettelser
(30) Opplæringsloven stiller krav til kompetanse ved tilsetting av undervisningspersonell. Ifølge
§ 10-1 må den som skal tilsettes i undervisningsstilling i grunnskolen og den videregående
skolen, ha «relevant fagleg og pedagogisk kompetanse». Hva det innebærer, er utdypet i
§ 10-2 og i omfattende forskrifter. Kompetansekravene er strenge. Det følger videre av
§ 10-4 at undervisningsstillinger skal utlyses, med mindre stillingen er ledig i mindre enn
seks måneder. Ved valget mellom flere søkere, skal det etter § 10-5 legges vekt på
utdanning og praksis, hvilket undervisningsbehov som skal dekkes og hvor kvalifisert
søkeren ellers er for stillingen.
(31) Dersom det ikke er mulig å besette en stilling med noen som oppfyller utdanningskravet,
oppstår spørsmålet om det er anledning til å ansette en som ikke er formelt kvalifisert.
Dette er regulert i § 10-6, som lyder slik:
«Dersom det ikkje er søkjarar som fyller kompetansekrava for tilsetjing i § 10-1, kan
andre tilsetjast mellombels. Med mindre det er avtalt ein kortare tilsetjingsperiode,
skal tilsetjinga vare til og med 31. juli.»
(32) Bestemmelsen åpner altså for å tilsette lærere uten godkjent utdanning, men bare
midlertidig og kun dersom det ikke er formelt kvalifiserte søkere. Ansettelsesperioden kan
aldri vare lenger enn til 31. juli, det vil si slutten av undervisningsåret, men kan være
kortere.
(33) Utvalget som la frem forslag til opplæringslov, gikk inn for at stillingsvernet til fast ansatt
undervisningspersonell skulle reguleres av arbeidsmiljøloven. Men for midlertidige
ansettelser var det etter utvalgets syn behov for særregler i opplæringsloven av hensyn til
elevene. Når det ikke melder seg formelt kvalifiserte søkere, mente utvalget at det er bedre
å midlertidig tilsette den beste søkeren uten godkjent utdanning, enn at elevene står uten
lærer, jf. NOU 1995: 18 side 269–270. Utvalget så det videre slik at en kvalifisert søker må
kunne tilsettes i stillingen når det er mulig. Et samlet utvalg var seg bevisst at hensynet til
elevenes utdanning dermed ble prioritert foran stillingsvernet til midlertidig ansatte lærere
uten formell kompetanse. Av hensyn til dem som hadde vært midlertidig ansatt hos samme
arbeidsgiver over en lengre periode, i mer enn fire år, gikk et flertall i utvalget likevel inn
for at denne gruppen skulle få det samme stillingsvernet som fast ansatte. Et mindretall i
utvalget var uenig og mente at en på et område med lovfestet krav til utdanning, ikke burde
sidestille praksis med formelle kompetansekrav.
(34) Departementet var enig med utvalget i at fast ansatte i skolen skulle finne sitt stillingsvern i
arbeidsmiljøloven og i at det var behov for en særregel i opplæringsloven § 10-6 om
midlertidig ansettelse i undervisningsstillinger når det er mangel på formelt kvalifiserte
søkere, jf. Ot.prp. nr. 46 (1997–1998) side 111. Utvalgsflertallets forslag om at
midlertidige ansatte uten godkjent utdanning skulle få lovfestet rett til vanlig oppsigelig
stilling etter fire år, møtte imidlertid motbør under høringen. Et av motargumentene var at
regelen ville skape vansker for utkantskoler, som oftere har behov for å tilsette personer
uten godkjent utdanning. Skoler i grisgrendte strøk kunne i så fall oppleve å få enda flere
ansatte som ikke oppfyller kravet til formell kompetanse.
(35) Etter å ha veid hensynet til kvaliteten på opplæringen mot hensynet til midlertidig ansattes
stillingsvern, kom departementet til at det ikke burde lovfestes en rett til fast ansettelse
etter fire år. Departementet pekte imidlertid, under henvisning til Rt-1991-872, på at
HR-2022-2049-A, (sak nr. 22-030127SIV-HRET)

7
domstolene også på undervisningssektoren – etter en konkret vurdering etter ulovfestede
regler – kan komme til at en som har vært midlertidig ansatt i en lengre periode, likevel
kan ha krav på å bli regnet som fast ansatt. I den saken kom Høyesterett til at en person
som hadde vært midlertidig ansatt i 12 år, var fast ansatt. Det ble lagt vekt på hvor lenge
den midlertidige ansettelsen hadde vart, og på de kvalifikasjonene som praksis og
tilleggsutdanning hadde tilført arbeidstakeren. Det var dessuten vanskelig å se saklige
hensyn som tilsa at arbeidsgiveren burde kunne motsette seg at stillingen ble gjort fast.
(36) Både utvalget og departementet gikk inn for at kompetansekravet også skulle gjelde for
vikariater, og at opplæringsloven § 10-6 skulle gjelde ved ansettelse i vikariater når det
ikke var søkere med godkjent utdanning.
(37) Jeg forstår forarbeidene til opplæringsloven slik at det var et bevisst lovgivervalg ikke å gi
rett til fast ansettelse etter fire år som midlertidig ansatte etter § 10-6.
Kompetansebehovene i undervisningssektorene veide tyngre enn stillingsvernet til
midlertidig ansatte. Men i spesielle tilfeller kan en langvarig midlertidig ansettelse gi
grunnlag for fast ansettelse etter ulovfestede regler. I 2012 ble det dessuten vedtatt en ny
bestemmelse i opplæringsloven, § 10-6a, som – dersom det ikke er søkere som oppfyller
kompetansekravet i § 10-1 – gir hjemmel til å ansette en søker som er i gang med relevant
utdanning, på det vilkår at utdanningen blir fullført. Det går frem av forarbeidene til
§ 10-6a at også ved ansettelse etter denne bestemmelsen er det et vilkår for å få en fast
stilling at utdanningskravet blir oppfylt, jf. Prop. 84 L (2011–2012) side 26.
(38) Samlet sett viser dette at det ikke er tvilsomt at opplæringsloven bygger på en forutsetning
om at midlertidig tilsetting etter § 10-6 og § 10-6a ikke gir grunnlag for fast ansettelse etter
arbeidsmiljøloven § 14-9.
(39) Da forarbeidene til opplæringsloven ble til, gjaldt arbeidsmiljøloven av 1977. Den loven ga
ikke rett til fast stilling etter fire års sammenhengende midlertidig ansettelse. Etter forslag
fra Arbeidslivslovutvalget ble en fireårsregel først vedtatt som en del av arbeidsmiljøloven
av 2005, jf. NOU 2004: 5 side 303. Spørsmålet blir dermed om den generelle regelen i
arbeidsmiljøloven § 14-9 syvende ledd om rett til fast stilling supplerer opplæringsloven
§ 10-6, som ikke selv inneholder en slik regel.
Arbeidsmiljølovens regler om midlertidige ansettelser
(40) Arbeidsmiljøloven § 14-9 syvende ledd lyder slik:
«Arbeidstaker som har vært sammenhengende midlertidig ansatt i mer enn fire år etter
andre ledd bokstav a, eller i mer enn tre år etter andre ledd bokstav b og tidligere f,
skal anses som fast ansatt, slik at reglene om oppsigelse av arbeidsforhold kommer til
anvendelse. Det samme gjelder for arbeidstaker som har vært sammenhengende
midlertidig ansatt i mer enn tre år etter andre ledd bokstav a, b eller tidligere f i
kombinasjon. Ved beregning av ansettelsestid skal det ikke gjøres fradrag for
arbeidstakers fravær.»
(41) I vår sak er det treårsalternativet § 14-9 syvende ledd andre punktum som er aktuelt, det vil
si en kombinasjon av § 14-9 andre ledd bokstav a og b. Opprinnelig gjaldt det en
fireårsregel både etter bokstav a og bokstav b, men ved en lovendring i 2015 ble kravet til
ansettelsestid redusert til tre år etter bokstav b, eventuelt i kombinasjon med bokstav a. Når
HR-2022-2049-A, (sak nr. 22-030127SIV-HRET)

8
jeg ved gjennomgåelsen av forarbeidene til arbeidsmiljøloven omtaler fireårsregelen,
omfatter altså det også treårsregelen.
(42) Ordlyden i § 14-9 syvende ledd trekker klart i retning av at retten til fast ansettelse kun
gjelder ved midlertidige ansettelser i medhold av § 14-9 andre ledd – og ikke ved
midlertidige ansettelser som er hjemlet i særlovgivningen, så som opplæringsloven
§ 10-6. Jeg viser særlig til formuleringen midlertidig ansatt … i mer enn tre år «etter»
andre ledd bokstav a eller b. En naturlig språklig forståelse tilsier at det her siktes til
midlertidige ansettelser som er hjemlet i arbeidsmiljøloven, og ikke i annen lovgivning.
(43) Partene har ulikt syn på om forarbeidene til arbeidsmiljøloven § 14-9 underbygger As krav
om fast ansettelse. Slik jeg forstår A, anfører hun at siden arbeidsmiljøloven da den ble
vedtatt i 2005, inneholdt en generell hjemmel til midlertidig ansettelse selv om lovbestemte
kvalifikasjonskrav ikke var oppfylt, omfattet den også virkeområdet til opplæringsloven
§ 10-6. Det har ikke vært lovgivers intensjon å fravike dette ved senere lovendringer.
Ettersom arbeidsmiljøloven tar opp i seg opplæringsloven § 10-6, må arbeidsmiljøloven
utfylle opplæringsloven også med hensyn til regelen om fast ansettelse etter tre år – selv
om ordlyden i arbeidsmiljøloven § 14-9 syvende ledd isolert sett kan tilsi noe annet.
(44) Jeg er ikke enig i dette. Arbeidslivslovutvalget, som la frem forslag til arbeidsmiljøloven,
foreslo at adgangen til midlertidig å ansette arbeidstakere som ikke oppfyller lovbestemte
kvalifikasjonskrav, kunne reguleres i forskrift, jf. NOU 2004: 5 side 562. Forholdet
mellom en forskriftsregulering i medhold av arbeidsmiljøloven og særlovgivning om det
samme spørsmålet er ikke kommentert i utredningen. Forslaget om forskriftsregulering ble
viet lite oppmerksomhet under høringen. KS gikk imidlertid imot forslaget og mente at det
var nødvendig med en klar hjemmel i selve loven for midlertidige ansettelse av
arbeidstakere som ikke oppfyller lovbestemte krav til formell kompetanse, i påvente av at
det melder seg formelt kvalifiserte søkere, jf. Ot.prp. nr. 49 (2004–2005) side 205.
Departementet var enig i at spørsmålet burde reguleres direkte i loven, og foreslo at det
«inntas en uttrykkelig hjemmel i § 14-9 … for midlertidig ansettelse av arbeidstaker som
ikke fyller lovbestemte kvalifikasjonskrav», jf. proposisjonen side 214. Det ville gi et felles
system for adgangen til midlertidige ansettelser når lovens kompetansekrav ikke lar seg
oppfylle.
(45) Det er ikke klart om departementet så for seg at den nye bestemmelsen i arbeidsmiljøloven
også skulle gjelde for opplæringssektoren i tillegg til opplæringsloven § 10-6. I så fall ville
lovgivningen gi et dobbelt hjemmelsgrunnlag for midlertidig ansettelse av lærere uten
godkjent utdanning. Alternativet er å se det slik at den nye generelle hjemmelen i
arbeidsmiljøloven ikke skulle gjelde for grunnskolen og den videregående skolen, der
opplæringsloven § 10-6 allerede hjemlet midlertidige ansettelse av søkere uten godkjent
utdanning.
(46) Departementet omtaler særlovgivningen på følgende måte, jf. Ot.prp. nr. 49 (2004–2005)
side 214:
«Det er flere eksempler på lover med forskrifter som stiller kompetansekrav, herunder
bibliotekloven, lov om brannvern m.v., opplæringsloven og
kommunehelsetjenesteloven. I dag er det bare inntatt uttrykkelig adgang til midlertidig
ansettelse av arbeidstaker som ikke fyller lovens kompetansekrav i opplæringsloven
§ 10-6 og § 5 i forskrift til tjenestemannsloven. Etter departementets vurdering er det
HR-2022-2049-A, (sak nr. 22-030127SIV-HRET)

9
hensiktsmessig med en tilsvarende klargjøring i forhold til alle andre stillinger hvor
lovgiver uttrykkelig har stilt krav om formell kompetanse.»
(47) Slik departementet ordlegger seg her, er det etter mitt syn mest nærliggende at den nye
generelle regelen i arbeidsmiljøloven ikke skulle omfatte det saklige virkeområdet til
opplæringsloven § 10-6, men avgrenses mot denne etter det alminnelige prinsipp om at
spesiell lovgivning går foran generell. Jeg peker særlig på uttalelsen om at det skal foretas
en «tilsvarende» klargjøring «i forhold til alle andre stillinger», altså bibliotekloven mv. Et
dobbelt hjemmelsgrunnlag for midlertidige ansettelser ville dessuten være dårlig i samsvar
med den lovtekniske tradisjonen på området, der særlovgivning har blitt opphevet i takt
med at den har blitt erstattet av generelle regler i arbeidsmiljøloven. Dersom den nye
regelen i arbeidsmiljøloven også skulle gjelde på området til opplæringsloven, ville det
være naturlig at den delen av § 10-6 som overlappet en generell regel om det samme ble
foreslått opphevet – noe den ikke ble. Noen definitiv avklaring gir imidlertid proposisjonen
ikke.
(48) Heller ikke departementets merknader til forslaget om rett til fast ansettelse etter fire års
sammenhengende midlertidig ansettelse avklarer forholdet til opplæringsloven § 10-6, se
Ot.prp. nr. 49 (2004–2005) side 218-219. Forslaget er omtalt i generelle ordelag, uten at
forholdet til opplæringsloven nevnes. Det pekes imidlertid på hvilke kategorier
midlertidige stillinger som fireårsregelen etter utkastet ikke skulle gjelde for:
«praksisarbeid og utdanningsstillinger, ansatt på arbeidsmarkedstiltak og innenfor den
organiserte idretten».
(49) En kan se det slik at det ville vært nærliggende at departementet her også nevnte
opplæringsloven § 10-6 dersom forslaget om fireårsregelen ikke skulle omfatte ansettelser
etter den. På den annen side knytter departementets merknader seg direkte til unntakene fra
fireårsregelen i forslaget til lovtekst, der opplæringsloven ikke er nevnt. Ut fra
sammenhengen var det ingen foranledning til å komme inn på opplæringsloven her. I lys
av den prinsipielle drøftelsen i forarbeidene til opplæringsloven ville det dessuten være å
forvente at en motsatt konklusjon av den man der trakk, hadde blitt begrunnet, selv om
lovene hører under forskjellige departementer. I samme retning trekker uttalelser i
proposisjonen på side 333 om beregningen av tjenestetiden. Det heter her: «Midlertidige
ansettelser inngått med hjemmel i bokstavene a, b og d … skal med andre ord legges
sammen ved beregningen». Opplæringsloven er ikke nevnt.
(50) Samlet sett mener jeg Ot.prp. nr. 49 (2004–2005) ikke gir grunnlag for sikre slutninger om
hvorvidt retten til fast ansettelse etter fire år også skulle gjelde ved midlertidige ansettelser
etter opplæringsloven § 10-6.
(51) Etter at arbeidsmiljøloven ble vedtatt i juni 2005, men før den ble satt i kraft 1. januar
2006, ble det som følge av regjeringsskiftet høsten 2005, vedtatt endringer i loven, blant
annet om stillingsvernet ved midlertidige ansettelser, jf. Ot.prp. nr. 24 (2005–2006).
Hovedgrepet var at den generelle adgangen til midlertidig ansettelse i inntil seks måneder
med adgang til forlengelse ble fjernet. Også bestemmelsen om ansettelse av arbeidstakere
som ikke oppfyller lovbestemte kvalifikasjonskrav ble tatt ut av loven, men fireårsregelen
ble beholdt. Proposisjonen inneholder ikke uttalelser som avklarer usikkerheten
Ot.prp. nr. 49 (2004–2005) ga opphav til.
HR-2022-2049-A, (sak nr. 22-030127SIV-HRET)

10
(52) En klargjøring av hva som er lovgiverens syn følger imidlertid av forarbeidene til en
endring av arbeidsmiljøloven i 2009, jf. Ot.prp. nr. 54 (2008–2009) side 41 flg.
Departementet tar her for seg rekkevidden av fireårsregelen og peker først på at uttalelser i
Ot.prp. nr. 49 (2004–2005) «synes å trekke i retning» av at regelen kun var ment å gjelde
for midlertidige ansettelser etter arbeidsmiljøloven – og ikke midlertidige ansettelser i
medhold av annen lovgivning, herunder opplæringsloven § 10-6. For å «unngå fremtidig
tolkningstvil» foreslår departementet å presisere rekkevidden av fireårsregelen, slik at det
fremgår klart av loven at den kun gjelder ved ansettelser med hjemmel i § 14-9. I
særmerknadene til endringene i § 14-9 heter det:
«Departementet legger videre til grunn at fireårsregelen ikke kommer til anvendelse
overfor midlertidige ansettelser med hjemmel i særlovgivningen, med mindre det i den
aktuelle loven skulle være klare holdepunkter for dette.»
(53) Som jeg har gjort rede for, gir forarbeidene til opplæringsloven tvert imot klare
holdepunkter for at en rett til fast ansettelse etter fire år ikke skulle gjelde ved midlertidige
ansettelser etter § 10-6.
Oppsummering så langt
(54) Bedømt under ett trekker forarbeidene til arbeidsmiljøloven klart i samme retning som
ordlyden i § 14-9 syvende ledd. Jeg legger særlig vekt på uttalelsene i Ot.prp. nr. 54
(2008–2009). Basert på disse internrettslige kildene er det etter mitt syn klart at
midlertidige ansettelser etter opplæringsloven § 10-6 ikke gir grunnlag for fast ansettelse
etter arbeidsmiljøloven § 14-9 syvende ledd.
(55) Spørsmålet i fortsettelsen er om dette tolkningsresultatet lar seg forene med Norges
forpliktelser etter EU-direktivet om midlertidige ansettelser – eller om opplæringsloven
§ 10-6 av hensyn til EØS-retten må suppleres med arbeidsmiljøloven § 14-9 syvende ledd.
EU-direktivet om midlertidige ansettelser
(56) Norge er gjennom EØS-avtalen forpliktet til å implementere EU-direktivene om såkalte
atypiske arbeidsforhold, inkludert direktivet om midlertidige ansettelser,
jf. NOU 2004: 5 side 294. Direktivet – rådsdirektiv 1999/70/EF – er basert på en
rammeavtale inngått mellom sentrale europeiske arbeidslivsparter. Foranledningen var en
oppfordring fra Det europeiske råd om å fremforhandle avtaler som balanserer
arbeidsgivernes behov for fleksibilitet med arbeidstakernes behov for vern. Det fremgår av
rammeavtalen klausul 1 bokstav b at formålet blant annet er å opprette en ramme for å
hindre misbruk av gjentatte midlertidige arbeidsavtaler eller ansettelsesforhold.
(57) I rammeavtalen klausul 5 kreves det at medlemsstatene gjennomfører minst ett tiltak for å
hindre misbruk som følge av gjentatte midlertidige arbeidsforhold. Klausul 5 nr. 1 lyder
slik i norsk oversettelse:
«Tiltak for å hindre misbruk (klausul 5)
1. For å hindre misbruk som følge av gjentatte midlertidige arbeidsavtaler eller
ansettelsesforhold, skal medlemsstatene etter samråd med partene i
arbeidslivet og i samsvar med nasjonal lovgivning, nasjonale tariffavtaler og
HR-2022-2049-A, (sak nr. 22-030127SIV-HRET)

11
nasjonal praksis, og/eller partene i arbeidslivet, når det ikke finnes
tilsvarende rettslige tiltak for å hindre misbruk, treffe ett eller flere av
følgende tiltak på en måte som tar hensyn til behovene i særskilte sektorer
eller hos særskilte kategorier arbeidstakere:
a) objektive grunner som berettiger fornyelse av slike arbeidsavtaler eller
ansettelsesforhold,
b) den maksimale samlede varigheten av de gjentatte midlertidige
arbeidsavtalene eller ansettelsesforholdene,
c) antall ganger slike arbeidsavtaler eller ansettelsesforhold kan fornyes.»
(58) Retten til ansettelse etter arbeidsmiljøloven § 14-9 syvende ledd er et tiltak som nevnt i
klausul 5 nr. 1 bokstav b, men § 14-9 syvende ledd gjelder forutsetningsvis ikke ved
ansettelser etter opplæringsloven § 10-6. Det blir derfor avgjørende om § 10-6 oppfyller
kravet om objektive grunner i klausul 5 nr. 1 bokstav a.
(59) EU-domstolens praksis utdyper hva som ligger i kravet om objektive grunner. I flere av
avgjørelsene som A har vist til, har arbeidsgiveren begrunnet midlertidige ansettelser med
at det er et midlertidig behov. Dersom behovet reelt sett er permanent, har
EU-domstolen kommet til at kravet om objektiv grunn ikke er oppfylt. Vår sak ligger
imidlertid annerledes an. Det er hensynet til kvaliteten på undervisningen som begrunner
gjentatt bruk av midlertidige ansettelser etter § 10-6. Jeg viser til det jeg har gjengitt fra
forarbeidene til opplæringsloven. Når man ikke får søkere med godkjent utdanning, har
man av hensyn til elevene gjort det mulig å besette stillingene midlertidig med søkere som
ikke oppfyller de formelle kompetansekravene. Selv om behovet for arbeidskraft som
dekkes av disse midlertidig ansatte lærerne skulle vise seg å være mer eller mindre
permanent, er grunnen til midlertidigheten at man ønsker å reservere faste stillinger for
lærere med godkjent utdanning.
(60) Med dette som bakteppe er enkelte avgjørelser av særlig interesse, som for eksempel dom
26. januar 2012 i saken C-586/10 Kücük. Saken gjaldt en kontormedarbeider ved en tysk
domstol som i perioden 2. juli 1996 til 31. desember 2007 var sammenhengende
midlertidig ansatt på grunnlag av i alt 13 tidsbegrensede arbeidskontrakter, og som derfor
krevde å få fast ansettelse. Tolkningen av klausul 5 ble forelagt for EU-domstolen.
I premiss 28 i dommen slår domstolen fast at nasjonale bestemmelser som på generelt
grunnlag gir mulighet til å anvende flere midlertidige ansettelsesforhold etter hverandre,
ikke i seg selv vil gi «objektive grunner» i direktivets forstand. Det må være en
bakenforliggende begrunnelse for bruken av midlertidige ansettelsesavtaler. I premiss
29 heter det:
«En sådan bestemmelse, der udelukkende er formel, gør det nemlig ikke muligt at
udskille de objektive og gennemsigtige kriterier for at efterprøve, om fornyelsen af
sådanne kontrakter rent faktisk opfylder et reelt behov, er egnet til at nå det forfulgte
formål og nødvendig herfor. En sådan bestemmelse indebærer således en reel risiko
for misbrug af sådanne kontrakter og er derfor uforenelig med TBA-rammeaftalens
formål og effektive virkning (jf. i denne retning dommen i sagen Angelidaki m.fl.
præmis 98 og 100 og den deri nævnte retspraksis).
(61) Dette er utdypet i premiss 39 og 40 og i slutningen i dommen, som kan sammenfattes på
følgende måte: For å oppfylle kravet til objektive grunner må behovet for gjentatte
midlertidige ansettelser være presist og konkret begrunnet. Det må være mulig for
domstolene å etterprøve om midlertidigheten oppfyller et reelt behov, om midlertidigheten
er egnet til å ivareta behovet, og om den er nødvendig. I tillegg må det foretas en konkret
HR-2022-2049-A, (sak nr. 22-030127SIV-HRET)

12
helhetsvurdering av om gjentatte midlertidige ansettelser bærer preg av misbruk av
ordningen. I den vurderingen kan det blant annet ha betydning hvor mange avtaler om
midlertidig ansettelse som ble inngått.
(62) I dom 13. mars 2014 i sak C-190/13 Samohano var det spørsmål om en lektor ved et
spansk universitet hadde krav på fast ansettelse etter å ha vært midlertidig ansatt fra
30. september 2008 til 28. juli 2012. Bakgrunnen for bruken av midlertidige ansettelser var
at universitetet ønsket å overlate deler av undervisningen til deltidsansatte lektorer, som i
kraft av yrkeserfaring og arbeid utenfor universitetet kunne etablere et partnerskap mellom
undervisningen og næringslivet. For å oppnå det var det behov for jevnlig å skifte ut de
midlertidige ansatte lektorene. Forutsatt at behovet var reelt, mente domstolen at kravene
til en konkret og presis begrunnelse for bruken av midlertidige ansettelser var oppfylt.
(63) Når disse rettslige utgangspunktene anvendes i vår sak, kan det slås fast at opplæringsloven
§ 10-6 ivaretar et «presist og konkret hensyn» – nemlig at undervisningen i størst mulig
grad skal gjennomføres av formelt kvalifiserte lærere. Stillinger skal ikke permanent
besettes med personer uten godkjent lærerutdanning. Dette er et reelt behov, både generelt
og ved de midlertidige ansettelsene av A.
(64) Også kravet om etterprøvbarhet er oppfylt. Opplæringsloven § 10-1 er som nevnt supplert
med et omfattende forskriftsverk som utdyper kompetansekravene. Om det er behov for
midlertidig å ansette lærere uten godkjent utdanning vurderes på nytt hvert år,
jf. tidsbegrensningen i § 10-6. Det lyses så ut nye stillinger for det kommende skoleåret.
Midlertidigheten har som konsekvens at det er ledige stillinger til formelt kvalifiserte
lærere, og ordningen er egnet til å ivareta kompetansebehovet. Slik saken er opplyst, er det
heller ikke holdepunkter for at lovgiverens prioritering av hensynet til utdanningen fremfor
stillingsvernet kan realiseres på en mindre byrdefull måte for midlertidig ansatte lærere
uten godkjent utdanning.
(65) Antallet midlertidige arbeidskontrakter som ble inngått mellom kommunen og A er høyt,
men jeg ser ikke det som noen indikasjon på misbruk av § 10-6.
Konklusjon og sakskostnader
(66) Jeg har på denne bakgrunnen kommet til at ordningen etter opplæringsloven § 10-6 er
forenlig med klausul 5 i rammeavtalen i EU-direktivet. EØS-rettslige forpliktelser gjør det
ikke nødvendig å supplere med arbeidsmiljøloven § 14-9 syvende ledd.
(67) Nord-Fron kommune har vunnet saken, og har i utgangspunktet krav på å få erstattet
sakskostnadene i medhold av hovedregelen i tvisteloven § 20-2 første ledd. Saken er
imidlertid av stor velferdsmessig betydning for A, og hensett til styrkeforholdet mellom
partene bør hun derfor fritas fra sakskostnadsansvaret i medhold av tvisteloven
§ 20-2 tredje ledd bokstav c. Dette gjelder også sakskostnadene for lagmannsretten,
jf. tvisteloven § 20-9.
HR-2022-2049-A, (sak nr. 22-030127SIV-HRET)

13
(68) Jeg stemmer for denne
D O M :
1. Anken forkastes.
2. Sakskostnader tilkjennes ikke for noen instans.
(69) Dommar Høgetveit Berg: Eg er i hovudsak og i resultatet samd med
fyrstvoterande.
(70) Dommer Falkanger: Likeså.
(71) Dommer Arntzen: Likeså.
(72) Dommer Webster: Likeså.
(73) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
1. Anken forkastes.
2. Sakskostnader tilkjennes ikke for noen instans.
HR-2022-2049-A, (sak nr. 22-030127SIV-HRET)