Dato: 2025-11-18

Sammendrag: Ein no 30 år gamal mann hadde gjennom ei full rettspsykiatrisk undersøking fått diagnosen paranoid schizofreni. Spørsmålet for Høgsterett var om han skulle idømmast tvungent psykisk helsevern fordi han var farleg for samfunnet.

Saka reiste særleg spørsmål om forståinga og bruken av vilkåra om nærliggjande fare for ny og alvorleg integritetskrenking, og om dom på overføring til psykisk helsevern var nødvendig for samfunnsvernet.

Den utilreknelege lovbrytaren var tiltalt for fleire lovbrot. Viktigast var straffelova § 273 om kroppsskade, § 297 om seksuell handling utan samtykke og § 305 bokstav a om seksuelt krenkjande åtferd overfor born under 16 år. I tillegg omfatta tiltala to brot på § 266 om omsynslaus åtferd og eitt brot på § 263 om trugsmål.

Fleirtalet i Høgsterett kom til at alle vilkåra i straffelova § 62 fyrste ledd, jf. tredje ledd var oppfylte for dom på overføring til tvungent psykisk helsevern. Når ein såg lovbrota i samanheng med diagnosen, sjukehistoria, den låge kognitive fungeringa til lovbrytaren, åtferda hans elles, og den sakkunnige vurderinga, meinte fleirtalet at ei alvorleg integritetskrenking er nærliggjande med mindre lovbrytaren vart idømd ein slik strafferettsleg særreaksjon. Det var ikkje tilstrekkeleg med administrativt tvungent helsevern etter lov om psykisk helsevern kapittel 3.

Mindretalet meinte at det behandlingsopplegget A er underlagt innanfor det tvungne psykiske helsevernet er tilstrekkeleg for å verne samfunnet mot nye alvorlege lovbrot.

D O M
sagd 18. november 2025 av Høgsterett i avdeling med
dommar Henrik Bull
dommar Wenche Elizabeth Arntzen
dommar Borgar Høgetveit Berg
dommar Kine Steinsvik
dommar Tonje Vang
HR-2025-2285-A, (sak nr. 25-078336STR-HRET)
Anke over Borgarting lagmannsretts dom 25. mars 2025
A (advokat Trine Skjelstad Jensen – til prøve)
mot
Påtalemakta (statsadvokat Erik Førde)

2
R Ø Y S T I N G
(1) Dommar Høgetveit Berg:
Kva saka gjeld og bakgrunnen for henne
(2) Saka gjeld dom på overføring til tvungent psykisk helsevern. Ho reiser særleg spørsmål om
forståinga og bruken av vilkåra om nærliggjande fare for ny og alvorleg
integritetskrenking, og om slik særreaksjon er nødvendig for samfunnsvernet,
jf. straffelova § 62 fyrste ledd.
(3) Den 15. august 2024 vart A, fødd 00.00.1995, tiltalt for fleire lovbrot.
(4) Post I i tiltala gjeld brot på straffelova § 273 om kroppsskade. Grunnlaget er skildra slik:
«Lørdag 17. februar 2024 ca. kl. 22.30 på utsiden av Baba bar i Hausmanns gate 8 A i
Oslo, slo han B flere ganger i ansiktet slik at B fikk brudd i nesa og under venstre
øyelokk.»
(5) Post II i tiltala gjeld brot på straffelova § 297 om seksuell handling utan samtykke. Etter
endring frå møtande aktor i tingretten er grunnlaget seinare skildra slik:
«a) Søndag 31. mars 2024 ca. kl. 22.20 ved Dalsveien 29 A i Oslo, fulgte han
etter C. På et tidspunkt falt hun i bakken og han satte seg oppå henne og
kysset og sleiket henne i ansiktet. C gjorde motstand ved å skrike høyt, bite
ham i leppa og vri hodet frem og tilbake på bakken.
b) Lørdag 24. juni 2023 ca. kl. 11.50 ved Helsfyr T-banestasjon og videre på
T-banen på vei til Hovseter i Oslo, tok han gjentatte ganger på brystene til D
og holdt rundt henne og prøvde å kysse henne til tross for at hun sa ‘stopp’
eller lignende.»
(6) Post IV i tiltala gjeld brot på straffelova § 305 bokstav a om seksuelt krenkjande åtferd
overfor born under 16 år. Grunnlaget er skildra slik:
«Torsdag 7. mars 2024 ca. kl. 08.30 på Skøyenåsen T-banestasjon i Oslo, spurte han
E, født 00.00.2010, om hun ville være med ham for å ha sex eller lignende.»
(7) I tillegg omfattar tiltala i post III to tilfelle av brot på straffelova § 266 om omsynslaus
åtferd og i post V eitt brot på straffelova § 263 om trugsmål. Desse lovbrota er underordna
for saka for Høgsterett.
(8) Oslo tingrett sa 3. desember 2024 dom med slik slutning:
«1) A, født 00.00.1995, dømmes til overføring til tvungent psykisk helsevern i
medhold av straffeloven § 62 første ledd.
2) A, født 00.00.1995, dømmes til å betale 5 000 – femtusen – kroner i
oppreisning til B innen 2 – to – uker etter forkynnelse av dommen.
HR-2025-2285-A, (sak nr. 25-078336STR-HRET)

3
3) A, født 00.00.1995, dømmes til å betale 7 500 – syvtusenfemhundre – kroner
i oppreisning til C innen 2 – to – uker etter dommens forkynnelse.
4) A, født 00.00.1995, dømmes til å betale 2 000 – totusen – kroner i
oppreisning til D innen 2 – to – uker etter dommens forkynnelse.
5) A, født 00.00.1995, dømmes til å betale 1 000 – ettusen – kroner i
oppreisning til F innen 2 – to – uker etter dommens forkynnelse.»
(9) Tingretten meinte at A ikkje hadde skuldevne og ikkje kunne straffast. Retten meinte
derimot at vilkåra i straffelova § 62 var oppfylte, og dømde han til overføring til tvungent
psykisk helsevern. I tillegg måtte han betale oppreising til dei krenkte.
(10) A anka dommen – reaksjonsfastsetjinga – til lagmannsretten. Den krenkte i post II kravde
ny handsaming av skadebotkravet mot A.
(11) Borgarting lagmannsrett sa dom 25. mars 2025 med slik slutning:
«1. Anken over tingrettens dom, domsslutningen punkt 1, forkastes.
2. A, født 00.00.1995, dømmes til å betale 7 500 – syvtusenfemhundre – kroner
i oppreisningserstatning til C innen 2 – to – uker etter dommens forkynnelse.
3. A, født 00.00.1995, dømmes til å betale 10 790 – titusensyvhunderognitti –
kroner til C innen 2 – to – uker etter dommens forkynnelse.»
(12) Lagmannsretten meinte, som tingretten, at vilkåra i straffelova § 62 var oppfylte, og vraka
anken over domsslutninga punkt 1.
(13) A har anka dommen – lovbruken, provvurderinga under reaksjonsfastsetjinga og
sakshandsaminga – til Høgsterett. Høgsteretts ankeutval fremja anken berre for lovbruken,
sjå HR-2025-983-U.
Mitt syn
Høgsteretts domsmakt
(14) Høgsterett skal ta stilling til anken over rettsbruken. Eg forstår avgjerda frå ankeutvalet slik
at ho ikkje er til hinder for at Høgsterett gjer den framtidsretta vurderinga som straffelova
§ 62 fyrste og tredje ledd krev, basert på lagmannsrettens framstilling av det som har
skjedd. Slik har saka også vore prosedert i Høgsterett.
Oversikt over vilkåra for å idømme overføring til tvungent psykisk helsevern
(15) Straffelova § 62 fyrste til tredje ledd har slik ordlyd:
«En lovbryter som er utilregnelig etter § 20 annet til fjerde ledd kan ved dom
overføres til tvungent psykisk helsevern når denne har begått eller forsøkt å begå et
lovbrudd som krenker andres liv, helse eller frihet eller kunne utsette disse rettsgodene
for fare, særreaksjonen er nødvendig for å verne samfunnet, og faren for en ny og
alvorlig integritetskrenkelse er nærliggende.
HR-2025-2285-A, (sak nr. 25-078336STR-HRET)

4
Overføring til tvungent psykisk helsevern kan også idømmes en lovbryter som er
utilregnelig etter § 20 annet til fjerde ledd når denne har begått gjentatte lovbrudd av
samfunnsskadelig eller særlig plagsom art, særreaksjonen er nødvendig for å verne
samfunnet mot slike lovbrudd, faren for nye lovbrudd av samme art er særlig
nærliggende, og andre tiltak har vist seg åpenbart uhensiktsmessige.
Ved vurderingen av gjentakelsesfaren skal det legges vekt på det begåtte lovbruddet
sammenholdt særlig med lovbryterens øvrige adferd, sykdomshistorie, aktuelle
psykiske tilstand og forhold til rusmidler.»
(16) Paragraf 62 fyrste ledd stiller opp fire vilkår for dom på overføring til tvungent psykisk
helsevern.
(17) For det fyrste må lovbrytaren vera utilrekneleg på handlingstidspunktet, jf. tilvisinga til
straffelova § 20 andre og tredje ledd.
(18) For det andre må gjerningspersonen ha gjort eller forsøkt å gjera eit lovbrot. Tidlegare var
det eit vilkår at lovbrytaren hadde gjort eit alvorleg lovbrot. Frå 1. oktober 2020 er det
lempa på dette inngangsvilkåret; det er no tilstrekkeleg at lovbrytaren har gjort eller
forsøkt å gjera eit lovbrot som krenkjer rettsgoda liv, helse eller fridom.
(19) For det tredje må det vera ein nærliggjande fare for ei ny og alvorleg integritetskrenking.
Det er dette farevilkåret som grunngjev bruken av denne særreaksjonen overfor
utilreknelege lovbrytarar. Sidan det som nemnt no er lempa på inngangsvilkåret, kan ein
som Høgsterett i HR-2023-937-A avsnitt 47 seia:
«Vurderingstemaet er altså forskjøvet fra en vurdering av alvorligheten av den begåtte
handlingen til hvilken fare gjerningspersonen utgjør i fremtiden. Den begåtte
handlingen kan være mindre alvorlig, mens farevurderingen er knyttet til om det er
nærliggende at gjerningspersonen begår en ny og alvorlig integritetskrenkelse.»
(20) For det fjerde må særreaksjonen etter ei heilskapleg vurdering vera nødvendig for å verne
samfunnet. I Prop. 154 L (2016–2017) side 149 uttalte departementet følgjande om dette
vilkåret:
«Ved denne skjønnsmessige helhetsvurderingen skal det legges vekt på hvor alvorlig
kriminalitet som er begått, hvor stor sannsynlighet det er for ny kriminalitet, hvor
alvorlige handlinger det er fare for, hvilken sinnstilstand den tiltalte er i og hva slags
tilbud samfunnet ellers har å gi lovbryteren, for eksempel gjennom psykisk
helsevernloven. Ved vurderingen av omfanget og alvoret av lovbruddene vil det være
relevant å se hen til hvilke konsekvenser disse vil ha for andre borgere eller for viktige
samfunnsinteresser.»
(21) Vilkåret inneber at det skal gjerast ei heilskapsvurdering der ein ser alle relevante moment
i samanheng. Heilskapsbiletet avgjer om særreaksjon kan idømmast. Den faren som den
domfelte vil utgjera for samfunnet, er eit viktig moment, slik det går fram av det eg nettopp
har sitert. Også rolla til påtalemakta og domstolane etter dom på tvungent psykisk
helsevern, som eg kjem attende til, må etter mitt syn sjåast i lys av dette omsynet. Rolla
deira er særleg knytt til endringar eller opphøyr i eit etablert behandlingsopplegg.
(22) Paragraf 62 andre ledd omfattar gjentekne samfunnsskadelege eller særleg plagsame
lovbrot. Ved bruk av denne føresegna må faren knytast til lovbrot av same typen
HR-2025-2285-A, (sak nr. 25-078336STR-HRET)

5
– gjentakingsfare – og altså mindre alvorlege lovbrot enn etter fyrste ledd. Farevilkåret er
derimot strengare etter andre ledd. Her må faren vera «særlig» nærliggjande.
(23) Saka her gjeld § 62 fyrste ledd. Det er tvillaust at dei to fyrste vilkåra er oppfylte. Det er
semje om at A har diagnosen F20.0 paranoid schizofreni, slik også dei sakkunnige har lagt
til grunn. Det er vidare på det reine at dei lovbrota som tingretten fann det prova at A
hadde gjort, fyller inngangsvilkåret. Spørsmålet er difor om det tredje og det fjerde vilkåret
– farevilkåret og nødvendigheitsvilkåret – er oppfylte. Det sistnemnde vilkåret kan også
omtalast som samfunnsvernvilkåret.
Nærare om innhaldet i farevilkåret
(24) Straffelova § 62 fyrste ledd vart seinast endra med verknad frå 1. oktober 2020.
I lovførearbeida går det fram at føremålet med endringa i farevilkåret berre var å forenkle
ordlyden – ikkje å gjera noka realitetsendring, sjå Prop. 154 L (2016–2017) side 232.
(25) I HR-2023-937-A avsnitt 50 har Høgsterett i tråd med dette lagt til grunn at vilkåret
«alvorlig integritetskrenkelse» er ei vidareføring av «alvorlig lovbrudd som krenker eller
utsetter for fare andres liv, helse eller frihet», slik vilkåret var formulert tidlegare. I
avsnitt 53 reknar Høgsterett opp døme på lovbrot som – i tråd med tidlegare førearbeid –
kan oppfylle farevilkåret: drap, grov kroppskrenking, valdtekt, seksuell omgang med born
under 14 og 16 år, kvalifisert fridomskrenking vald i nære relasjonar, livstrugande
forureining, flykapring og alvorlege tilfelle av ran, trugsmål og sprenging.
(26) For at faren for alvorlege integritetskrenkingar skal kunne reknast som nærliggjande, må
han vidare vera kvalifisert og reell på domstidspunktet, jf. HR-2021-937-A avsnitt 17 og
HR-2022-1110-A avsnitt 65 med vidare referansar.
(27) Sjølv om lovbrotet eller lovbrota knytt til inngangsvilkåret ikkje lenger treng å vera
alvorlege, går det fram av førearbeida at kravet til nærliggjande fare for alvorleg
integritetskrenking sjeldan vil vera oppfylt der dei aktuelle lovbrota er mindre alvorlege,
sjå Prop. 154 L (2016–2017) side 141:
«Det vil imidlertid være lettere å påvise nærliggende fare for at en person som allerede
har begått alvorlige lovbrudd vil begå flere alvorlige lovbrudd, enn det vil være å
påvise samme risiko hos en som så langt ikke har begått alvorlige
integritetskrenkelser. Den begåtte kriminaliteten er en viktig faktor i vurderingen av
hva slags fare som foreligger i fremtiden. Departementet antar derfor at kravet om
nærliggende fare for alvorlige integritetskrenkelser sjelden vil være oppfylt i saker der
gjerningsmannen så langt kun har begått mindre alvorlige lovbrudd.»
(28) I forlenginga av dette skriv departementet på same sida i proposisjonen at vilkåret om
nærliggjande fare for nye alvorlege integritetskrenkingar likevel kan vera oppfylt sjølv om
dei lovbrota som er gjorde, ikkje er alvorlege:
«Det er imidlertid viktig at de sakene der vilkårene om fremtidig fare for alvorlige
krenkelser faktisk er oppfylt til tross for at gjerningsmannen ikke tidligere har begått
slik kriminalitet, omfattes av særreaksjonsordningen. Dette kan for eksempel
forekomme i tilfeller der tilfeldigheter gjorde at en voldelig handling ikke fikk
alvorlige konsekvenser, eller der lovbryteren har begått flere volds- eller
seksuallovbrudd hvor alvorlighetsgraden har eskalert.»
HR-2025-2285-A, (sak nr. 25-078336STR-HRET)

6
(29) Forsvararen har for Høgsterett gjort gjeldande at farevilkåret i slike tilfelle berre kan vera
oppfylt der det er tilfeldigheiter som har gjort at ei handling ikkje fekk meir alvorlege
konsekvensar, typisk ved valdslovbrot. Farevilkåret vil heller ikkje vera oppfylt når ei
mogleg eskalering vart avverja – sjølv om det var tilfeldig at den pågåande handlinga vart
stogga. Eg kan ikkje sjå at det er grunnlag for desse synspunkta. Førearbeida gjev berre
døme på når farevilkåret kan vera oppfylt der det ikkje alt er gjort tilsvarande lovbrot.
Døma i førearbeida er ikkje uttømmande.
(30) Vurderingstemaet for faren for alvorlege integritetskrenkingar er konkretisert i § 62 tredje
ledd, som noko upresist omtalar dette som «gjentakelsesfaren» også etter at
inngangsvilkåret er endra. Her går det fram at ein skal leggje vekt på det lovbrotet som
retten har funne det prova at lovbrytaren har gjort, samanhalde særleg med åtferda hans
elles, sjukdomshistoria hans, den aktuelle psykiske tilstanden og eventuell
rusproblematikk. Opprekninga av momenta i lova er altså ikkje uttømmande.
Tilhøvet mellom farevilkåret og samfunnsvernvilkåret
(31) Farevilkåret og vilkåret om nødvendig samfunnsvern heng tett saman. Før lovgjevaren
lempa på inngangsvilkåret, handsama rettspraksis vilkåra om gjentakingsfare og
samfunnsvern gjerne under eitt. Det systematiske spørsmålet, om ein ved vurderinga av
faren på domstidspunktet skal tenkje eventuell tvangsbehandling bort, kom då ikkje på
spissen.
(32) Tilreknelegheitsutvalet peikte i NOU 2014: 10 side 311, med referanse til Rt-2005-1091
avsnitt 20, på at farevilkåret kunne vera oppfylt også der faren på domstidspunktet var
redusert på grunn av eksisterande tiltak eller inngrep. Dette tilsa i praksis at ein tenkte bort
tiltaka eller inngrepa når ein vurderte farevilkåret.
(33) Departementet meinte i Prop. 154 L (2016–2017) side 149, med referanse til Prop. 122 L
(2014–2015) side 40, at farevurderinga «prinsipielt sett» bør haldast skild frå spørsmålet
om inngrepet er nødvendig av omsyn til samfunnsvernet. Eg forstår lovgjevarane slik at
tvangstiltak som alt er sette i verk – anten administrativt eller også som varetektssurrogat –
bør vurderast under samfunnsvernvilkåret.
(34) Etter mitt syn kan ein nyansere dette. Der ein domstol skal handsame krav frå påtalemakta
om framhald av dom på tvungent psykisk helsevern etter straffelova § 65 fjerde ledd,
jf. § 62, som til dømes i HR-2021-937-A, vil det kunne vera meir naturleg å handsame
farevilkåret og samfunnsvernvilkåret samla. I slike situasjonar har særreaksjonen vore sett i
verk og på den måten kunna verke. Det er ikkje situasjonen i saka her.
Er det i saka her nærliggjande fare for ei alvorleg integritetskrenking?
(35) A er fødd i Sudan i 1995 og kom aleine til Noreg i 2015. Han fekk opphaldsløyve og vart
fyrst busett i X eitt års tid, før han budde på Y frå 2016 til 2022. Han flytta deretter ei kort
tid til Z, før han våren 2023 busette seg i Oslo.
HR-2025-2285-A, (sak nr. 25-078336STR-HRET)

7
(36) Mot slutten av 2016 vart A fyrste gongen tvangsinnlagd ut frå mistanke om psykose. I dei
åra han budde i Troms, hadde han jamleg kontakt med helsevesenet og hadde minst seks
innleggingar på psykiatriske akutteiningar.
(37) Det var likevel fyrst i november 2021 at han fekk diagnosen paranoid schizofreni. Det vart
då gjort vedtak om tvangsmedisinering med psykofarmaka. Han vart utskriven til
tvangsbehandling utan døgnopphald. Den siste medisineringa under dette vedtaket var i
februar 2022. Fristen for å forlengje tvangsmedisineringsvedtaket gjekk ut i april 2022.
Sjukehuset fekk ikkje tak i han, og behandlingsopplegget vart avslutta. A hadde då, utan å
melde frå om det, flytta til Z.
(38) A flytta til Oslo i april 2023. Etter bekymring frå Nav på grunn av låg buevne vart han av
akutteininga på Nydalen DPS i juli 2023 vurdert som ikkje openbert psykotisk, men med
lite sjukdomsinnsikt og med mogleg kognitiv svikt eller lågt evnenivå. Han vart vist til
psykosepoliklinikken for vidare oppfølging av paranoid schizofreni. Han møtte til ein time,
men ein lukkast ikkje med å etablere eit samarbeid om den vidare behandlinga.
(39) I den konkrete vurderinga av om faren for ny og alvorleg integritetskrenking er
nærliggjande, tek eg utgangspunkt i dei lovbrota i tiltala som tingretten har funne prova at
A har gjort. Med unntak av tiltala post II b er alle lovbrota frå ein periode på seks veker frå
medio februar og ut mars 2024.
(40) For kroppsskaden i tiltala post I fann tingretten det prova at A 17. februar 2024 utanfor ein
bar i Oslo slo den krenkte, B, med knytt neve fleire gonger i ansiktet. B, som opplevde
slaga som harde, fekk brot i nasen og under venstre augelokk og vart sjukemeld i ti dagar
på grunn av skaden. Harde slag med knytt neve mot ansiktet har stort skadepotensial. Slaga
kunne lett ført til større skadar på B. A stoppa overfallet då Securitas vart tilkalla. Etter
lagmannsrettens syn var det «rene tilfeldigheter» som gjorde at B ikkje fekk større skadar.
Lagmannsretten meinte at kroppsskaden låg i det øvre sjiktet av straffelova § 273 og
grensa mot grov kroppsskade etter § 274. Eg er samd i det.
(41) For det eine brotet på straffelova § 297 om seksuell handling utan samtykke, tiltala
post II a, fann tingretten det prova at A 31. mars 2024 kontakta C på Majorstuen og spurde
kor gamal ho var, og om ho ville bli med han heim. Deretter følgde han etter henne, fyrst
på bussen og deretter til fots, før han seint på kvelden forgreip seg på henne. Tingretten
skildra dette nærare slik:
«Etter at C gikk av bussen først, og i retning der venninnen bor i Dalsveien kom
tiltalte løpende etter henne. Tiltalte spurte om hun ville være med han hjem, og om
hun ville ha sex med han. C var tydelig avvisende, og tiltalte tok henne i armen,
hvorpå hun dyttet han vekk. C er usikker på om hun dermed snublet i egne ben, eller
om tiltalte dyttet henne, men hun falt og ble liggende på ryggen nede på bakken.
Tiltalte satte seg oppå henne, og at han samtidig holdt ansiktet hennes fast med
hendene. Tiltalte kysset og sleiket henne i ansiktet, og han må ha åpnet munnen for
hun kjente tennene hans. C skrek høyt av skrekk, fordi hun var redd for å bli voldtatt.
Hun forsøkte å gjøre fysisk motstand og vred hodet frem og tilbake for å komme seg
løs, men følte seg fastlåst, fordi tiltalte satt oppå henne. Hun bet derfor tiltalte i leppa.
Tiltalte forsvant idet to menn kom henne til unnsetning.
Vitnet G har bekreftet C sin forklaring, idet han først så tiltalte løpe i høyt tempo etter
å ha gått av bussen. Deretter hørte han et voldsomt skrik. G løp etter skrikelyden, og
så da en jente (C) som lå på bakken med tiltalte oppå seg. Hun skrek og brukte
kroppen for å komme seg løs, og G bekreftet C sin forklaring og opplevelse av
HR-2025-2285-A, (sak nr. 25-078336STR-HRET)

8
hendelsen. At C skrek på en måte som tiltrakk seg oppmerksomhet er også bekreftet
av vitnet H … .»
(42) Slik lagmannsretten peikar på, må dette ha vore skremmande for C, som ikkje var fylt
18 år. Ho måtte ta sprøyter i ein månad etter overgrepet for å unngå mogleg smitte og kom
ikkje i gang med utdanninga som planlagt på grunn av dei psykiske påkjenningane.
Lagmannsretten la til grunn at C opplevde overgrepet som eit forsøk på valdtekt. Den
vidare hendingsrekkja vart broten ved at C skreik og to menn kom til staden og hjelpte
henne. A rømde frå staden. Lagmannsretten la til grunn at det var «rene tilfeldigheter som
medførte at overgrepet ikke ble mer alvorlig enn det forhold tiltalen gjelder».
(43) For det andre brotet på straffelova § 297 om seksuell handling utan samtykke, tiltala
post II b, fann tingretten det prova at A 24. juni 2023 midt på dagen på ein
T-banestasjon, utan forvarsel, tok den 17 år gamle D på brystet. Ho gjekk vidare ned til
perrongen. Der oppsøkte A henne igjen og tok henne på nytt på brysta. Ho bad han stoppe.
A spurde om ho ville bli med han heim, og om telefonnummeret hennar. Han følgde etter
henne inn på T-banen og sette seg ved sida av henne. A la armen rundt henne og forsøkte å
kysse henne på munnen. Ho vart redd, men lukkast etter kvart å få blikkontakt med ei
dame som hjelpte henne, slik at ho fekk bytta sete og kom seg bort frå han. Også ved dette
tilfellet opphøyrde lovbrotet ved at den fornærma fekk hjelp frå ein annan person.
Lagmannsretten la også her til grunn at seksuallovbrotet kunne utvikla seg til et meir
alvorleg forhold.
(44) For brotet på straffelova § 305 bokstav a om seksuelt krenkjande framferd overfor eit barn
under 16 år, tiltala post IV, fann tingretten det prova at A 7. mars 2024 på morgonen på
ein T-banestasjon følgde etter E, som då var under 14 år, og spurde om ho ville bli med
han. Ho sa nei, men då spurde A om ho ville ha sex med han. Ho svarte igjen nei, og vart
redd for at han skulle ta på henne. Deretter gjekk ho frå han, men tilkalla politiet, som kom
til skulen hennar. Hendinga gjorde henne nervøs, engsteleg og meir påpasseleg.
(45) As «øvrige adferd» er relevant i farevurderinga etter straffelova § 62 tredje ledd. Det er
ikkje omstridt at ein kan leggje vekt på lovbrot som er bortlagde fordi lovbrytaren var
utilrekneleg. Tingretten la til grunn:
«Slik retten forstår bevisene har i tillegg tiltaltes handlemønster i denne forbindelse
utviklet seg over tid, og sånn sett eskalert. Det forsterker rettens inntrykk av
gjentagelsesfaren. For å underbygge dette viser retten til at tiltalte først opptrådte
svært skremmende og plagsomt overfor I tilbake i 2020 på Y. Han innbilte seg da at
de var kjærester, og oppsøkte I på 14 år både på skolen og hjemme på hennes bopel.
Tiltalte kjøpte flybilletter til de begge for å reise til Oslo for å gifte seg, og han klatret
opp en stige på verandaen hjemme hos I midt på natten for å få kontakt med henne. De
rettsoppnevnte sakkyndige har forklart at det for tiltalte fremsto som at de var
kjærester helt reelt, og at dette var en følge av at tiltalte var i aktiv psykose som følge
av ubehandlet paranoid schizofreni. Både I sine foreldre, politi og skole ble involvert
flere ganger i denne forbindelse, og hendelsen viser tiltaltes totalt manglende
forståelse for sin rolle og samtidig hva han er kapabel til.»
(46) I tingretten vart det også ført prov for ei hending sommaren 2023 der A følgde etter og
ynskte kontakt med J på eit hotell på Lillestrøm. J forklarte at ho vart svært redd og måtte
tilkalle både betening og politi på grunn av As oppførsel etter at han banka på hotelldøra
hennar og ville inn.
HR-2025-2285-A, (sak nr. 25-078336STR-HRET)

9
(47) A har sidan oktober 2024 vore innlagd på Dikemark sjukehus. Psykologspesialist Sato
Marianne Montonen forklarte for lagmannsretten at A i byrjinga var pågåande overfor
unge kvinner som sjukepleiarstudentar og sårbare pasientar, og spurde om adressa deira,
om dei var gifte og om dei hadde kjærast. Montonen hadde mange samtaler med A om
dette, og situasjonen betra seg. Ho forklarte vidare at A trong tett oppfølging og måtte
fotfølgjast i fellesområde.
(48) Etter hendinga i tiltalepost II a den 31. mars 2024 vart A gripen og innlagd, men slapp ut
dagen etter. Statsadvokaten var uroa for faren for nye lovbrot. A vart difor gripen på nytt
10. april 2024 og varetektsfengsla av tingretten dagen etter. Statsadvokaten bad om
rettspsykiatriske observasjonar. Psykologspesialist Erik Aicher gav 18. april 2024 ei
prejudisiell vurdering. Han mistenkte at A hadde ei grunnleggjande psykoseliding,
eventuelt at han hadde «et senket kognitivt evnenivå».
(49) Psykiater Fred Heggen og psykologspesialist Thomas Skjøthaug gjennomførte ei
fullstendig rettspsykiatrisk undersøking. Dei konkluderte slik i den skriftlege erklæringa
20. juni 2024:
«Han har en paranoid schizofreni som må behandles. Uten slik behandling
sammenholdt med de ovenstående risikomomenter, vurderes voldsrisikoen som svært
høy. Han har også utøvd seksuell vold ved flere anledninger, og i psykotisk tilstand
vurderes han å være i stand til å skade kvinner alvorlig.
Han har tidligere respondert godt på antipsykotiske medikamenter, og har vist at han
kan bli bedre fungerende så snart de psykotiske symptomene har blitt dempet/fjernet.
Uten optimal medikamentell behandling og tett oppfølging vurderes observanden å
tilhøre en forhøyet risikogruppe for fremtidig vold».
(50) Heggen og Skjøthaug var oppnemnde som sakkunnige også for lagmannsretten og var til
stades under ankesaka i mars 2025. Dei heldt fast ved vurderingane i erklæringa – og med
endå større grad av visse enn tidlegare. Sidan As diagnose er vanskeleg å behandle, skreiv
dei sakkunnige i erklæringa at A – i tråd med nasjonale retningsliner og internasjonale
tilrådingar – bør bruke antipsykotisk medisin i minst fem år utan påviselege
psykosesymptom før ein vurderer å redusere medisindosen og eventuelt avslutte
behandlinga. For lagmannsretten forklarte dei sakkunnige at A vil kunne ha behov for
behandling resten av livet.
(51) Oppsummert: Det er ikkje avgjerande at As lovbrot – og forholda som er bortlagde fordi
han er utilrekneleg – kvar for seg ikkje er dei mest alvorlege. Vurderingstemaet er som
nemnt om det er ein nærliggjande fare for ei alvorleg integritetskrenking dersom A ikkje er
under dom på tvungent psykisk helsevern.
(52) Det var nærast tilfeldig at lovbrota i tiltalepost I og II a ikkje fekk meir alvorlege utfall.
Seksuallovbrota verkar ikkje impulsive. A har følgt etter ofra og vist at han ikkje godtek å
bli avvist. Han har ein låg terskel for overgrep og meiner å ha rett til å oppføre seg som han
gjer. A manglar sjukdomsinnsikt. Han meiner han ikkje er sjuk og ikkje treng medisinar.
Han skjønar ikkje kvifor han er innlagd på sjukehus, og han ønskjer å bli utskriven. Ut frå
den låge psykososiale fungeringa og bagatelliseringa av tidlegare lovbrot, er det klart nok
ein auka risiko for nye lovbrot.
(53) Allereie lovbrotet i post IV viser at A kan vera kapabel til valdtekt. Det følgjer av
straffelova § 299 at seksuell omgang eller kvalifisert seksuell handling med born under
HR-2025-2285-A, (sak nr. 25-078336STR-HRET)

10
14 år skal reknast som valdtekt. Rett nok er det normalt ein psykologisk barriere som skal
overvinnast for å gjera eit valdtektsforsøk, både overfor vaksne og born. Etter mitt syn har
A på grunn av sjukdomen neppe ein slik barriere. Ut frå eskaleringa i omfanget og alvoret
i dei seksuallovbrota A gjorde i den siste perioden før han vart gripen – seks veker frå
midten av februar til slutten av mars 2024 – framstår faren for valdtekt av unge kvinner
nærliggjande, slik også lagmannsretten kom til. Under det siste overgrepet i post II a tvinga
han den krenkte både ved å halde henne fast med hendene rundt hovudet for å sleikje
henne i ansiktet og ved å setja seg oppå henne slik at ho ikkje kom seg laus. Kroppsskaden
i post I viser elles at han også kan ty til vald.
(54) Eg legg vekt på at dei sakkunnige meiner risikoen for at A umedisinert vil ty til vald er
«svært høy», og at dei vurderer at A i psykotisk tilstand er «i stand til å skade kvinner
alvorlig». Dei sakkunnige var som nemnt til stades under ankesaka i lagmannsretten og
heldt fast ved vurderingane sine – og med større visse enn tidlegare. Då kan det ikkje vera
avgjerande at A korkje vart tiltalt eller dømd for forsøk på valdtekt i tilknyting til det siste
overgrepet, tiltala post II a, sjølv om siktinga hadde gått ut på forsøk på valdtekt tidlegare i
etterforskinga.
(55) Når ein ser lovbrota i samanheng med diagnose, sjukehistoria, den låge kognitive
fungeringa hans, åtferda elles og den sakkunnige vurderinga, meiner eg at faren for ei
alvorleg integritetskrenking er nærliggjande med mindre A er under tvungent psykisk
helsevern, jf. straffelova § 62 fyrste ledd, jf. tredje ledd.
Er dom på overføring til tvungent psykisk helsevern nødvendig i saka her for å verne
samfunnet?
(56) Endeleg er det som nemnt eit vilkår for å dømme nokon til tvungent psykisk helsevern at
det er «nødvendig for å verne samfunnet», jf. straffelova § 62 fyrste ledd.
(57) Den 29. juli 2024 gjorde Oslo universitetssjukehus vedtak overfor A om tvungent psykisk
helsevern med døgnopphald, jf. lov om psykisk helsevern § 3-3 a, jf. § 3-3, jf. § 3-5.
Søknad om forlenging vart innvilga av kontrollkommisjonen 26. juni 2025, for inntil eitt år
med verknad frå 29. juli 2025. Kommisjonen meinte at grunnvilkåret om alvorleg
sinnsliding var oppfylt, og at både behandlingsvilkåret og farevilkåret i lov om psykisk
helsevern § 3-3 nr. 3 var oppfylte. I tvangsmedisineringsvedtak 22. september 2025 går det
fram at A no er planlagd overført til tvungent vern utan døgnopphald i bemanna bustad.
(58) På bakgrunn av dette har forsvararen peikt på at samfunnsvernet i saka her er tilstrekkeleg
vareteke gjennom den administrative tvangen. Eg ser dette annleis:
(59) Etter eldre rett kunne farlege utilreknelege lovbrytarar idømmast sikring. Ved innføringa
av særreaksjonen dom på tvungent psykisk helsevern gjekk ein bort frå sikring.
Departementet slutta seg i Ot.prp. nr. 87 (1993–1994) side 47 til Særreaksjonsutvalet, som
i NOU 1990: 5 på side 72 overordna hadde lagt til grunn at administrativ tvangsinnlegging
berre delvis dekte behovet for samfunnsvern. Uavhengig av utforminga av det
administrative lovverket vil det alltid vera ei restgruppe farlege utilreknelege lovbrytarar
der behovet for samfunnsvern er best vareteke ved ein særreaksjon idømd av ein domstol.
Dette behovet kan til ein viss grad også grunngjevast i at den einskilde ansvarlege
overlegen bør fritakast for å åleine skulle vurdere behovet for samfunnsvern når det er fare
for alvorlege lovbrot.
HR-2025-2285-A, (sak nr. 25-078336STR-HRET)

11
(60) Det er skilnad mellom administrativt tvungent helsevern etter lov om psykisk helsevern
kapittel 3 og dom på overføring til tvungent psykisk helsevern etter kapittel 5. Ved
gjennomføringa av tvungent psykisk helsevern etter straffelova § 62 fyrste ledd «skal det
legges særlig vekt på» behovet for samfunnsvern, jf. lov om psykisk helsevern § 5-3.
Påtalemakta har ei sentral partsrolle både ved vesentlege endringar i behandlinga, jf. § 5-4,
og ved opphøyr, jf. straffelova § 65. Påtalemakta har ikkje ei slik rolle etter kapittel 3.
Skilnaden blir noko dempa ved at politiet har funksjonar som offentleg styresmakt etter
§ 1-3 og etter § 3-7 kan be om at ein person som er utskriven etter å ha vore tvangsinnlagd
etter kapittel 3, på nytt blir underlagd tvungent psykisk helsevern. Men korkje politiet eller
påtalemakta har noka partsrolle dersom pasienten reiser søksmål om gyldigheita av
kontrollkommisjonens vedtak etter lov om psykisk helsevern kapittel 3, til dømes der han
krev å bli utskriven. Lov om psykisk helsevern kapittel 5 har også eigne reglar om
koordinering og informasjonsutveksling mellom politiet og sjukehuset, sjå §§ 5-2 a og
5-6 a, og visse varslingsplikter overfor fornærma om ulike vedtak, sjå § 5-6 c.
(61) A hadde i perioden november 2016 til mars 2024 i alt åtte innleggingar med ulik lengd.
Han motsette seg behandling, og det var vanskeleg å diagnostisere han. I 2022 braut han
med tvungen behandling utan døgnopphald då han flytta til Z og seinare til Oslo.
Sommaren 2023 lukkast ikkje psykoseklinikken å etablere eit samarbeid med han i
samband med at han vart utskriven frå Nydalen DPS etter akuttinnlegging. Som nemnt er
det no på nytt planlagt at han skal overførast til tvungent vern utan døgnopphald.
(62) Då A etter lovbrota var innlagd etter lov om psykisk helsevern § 3-3 og straffeprosesslova
§ 188 andre ledd om varetektssurrogat med samtykke, oppheva Oslo universitetssjukehus
25. juni 2024 tvangen og samtykte ikkje lenger i varetektssurrogat. Fyrst etter at sjukehuset
vart kjent med konklusjonen til dei rettsoppnemnde sakkunnige, basert mellom anna på
straffesaksdokumenta, kom sjukehuset til at vilkåra for psykisk helsevern var oppfylte.
Trass i den sakkunnige vurderinga som no ligg føre, skapar dette uvisse om korleis
behandlingsapparatet vil sjå på behovet for tvang i framtida dersom behovet for
samfunnsvern ikkje skal vurderast etter lov om psykisk helsevern kapittel 5.
(63) Når dei gjeldande administrative vedtaka er gjorde medan A var innlagd som
varetektssurrogat etter straffeprosesslova § 188 tredje ledd, som ikkje krev samtykke frå
institusjonen, kan ein etter mitt syn ikkje utan vidare leggje til grunn at han er under eit
stabilt regime om ein tenkjer det straffeprosessuelle verkemiddelet bort.
(64) Faregraden er sentral også ved heilskapsvurderinga av om samfunnsvernet tilseier dom på
særreaksjon. I saka her er det nærliggjande fare for alvorlege integritetskrenkingar, særleg
mot unge kvinner. Dette må vega tungt. Samstundes er det behov for tett oppfølging av A
over tid, jf. den sakkunnige vurderinga. Etter mitt syn er det difor ikkje tilstrekkeleg med
administrativt tvungent helsevern etter lov om psykisk helsevern kapittel 3.
(65) Det er difor nødvendig med dom på tvungent psykisk helsevern, jf. straffelova § 62 fyrste
ledd.
HR-2025-2285-A, (sak nr. 25-078336STR-HRET)

12
Konklusjon
(66) Faren for alvorlege integritetskrenkingar er kvalifisert og reell. Administrativt tvungent
helsevern er ikkje tilstrekkeleg for å tryggje samfunnsvernet. Dom på overføring til
tvungent psykisk helsevern er nødvendig, jf. straffelova § 62 fyrste og tredje ledd.
(67) Eg røystar for slik
D O M :
Anken blir vraka.
(68) Dommer Steinsvik:
Dissens
(69) Jeg er kommet til at vilkårene for å idømme særreaksjon etter straffeloven § 62 første ledd
ikke er oppfylt.
(70) Jeg tar utgangspunkt i at dom på overføring til tvungent psykisk helsevern etter
straffeloven § 62 første ledd innebærer en tidsubestemt frihetsberøvelse. Vilkårene for bruk
av denne særreaksjonen må derfor – ut fra det betydelige inngrepet reaksjonen medfører –
tolkes strengt og i samsvar med lovgivers forutsetninger.
(71) Særreaksjonen må også anvendes innenfor rammene av Den europeiske
menneskerettskonvensjon (EMK) artikkel 5 nr. 1 bokstav e om frihetsberøvelse av
«sinnslidende» personer. Praksis fra Den europeiske menneskerettsdomstol (EMD) i
tilknytning til denne bestemmelsen viser at frihetsberøvelsen må være nødvendig ut fra de
aktuelle omstendighetene, og mindre inngripende tiltak må være utilstrekkelige for å
ivareta samfunnsvernet, jf. blant annet EMDs storkammerdom 4. desember 2018 Ilnseher
mot Tyskland avsnitt 137 med videre henvisninger. Også administrativt tvungent psykisk
helsevern faller inn under EMK artikkel 5 nr. 1 bokstav e, men en strafferettslig dom på
slikt helsevern må likevel regnes som et mer inngripende tiltak på grunn av
påtalemyndighetens særlige rolle og bestemmelsen i lov om psykisk helsevern § 5-3 andre
ledd om at den faglig ansvarlige skal legge særlig vekt på behovet for samfunnsvern.
(72) Det har tidligere vært usikkerhet rundt As psykiske helsetilstand. Under behandlingen av
saken for tingretten ble det foretatt en fullstendig rettspsykiatrisk undersøkelse. De
sakkyndige konkluderer i sin erklæring 20. juni 2024 med at A tilfredsstiller kriteriene for
diagnosen paranoid schizofreni, og at han som følge av denne diagnosen har behov for
behandling med antipsykotiske medikamenter. I erklæringen fremgår det videre, som
førstvoterende har gjengitt, at de sakkyndige vurderer voldsrisikoen som «svært høy»,
forutsatt at A ikke medisineres, og at han «uten optimal medikamentell behandling og tett
oppfølgning vurderes … å tilhøre en forhøyet risikogruppe for fremtidig vold».
(73) Konklusjonene fra de sakkyndige synes senere konsekvent lagt til grunn for helsevesenets
vurdering av tiltak etter lov om psykisk helsevern. A er på denne bakgrunn nå underlagt
tvungent psykisk helsevern med hjemmel i § 3-3 nr. 3 bokstav a (forverringsvilkåret) og
bokstav b (farevilkåret). Tvangen er senest forlenget i inntil ett år regnet fra 29. juli 2025
HR-2025-2285-A, (sak nr. 25-078336STR-HRET)

13
ved kontrollkommisjonens vedtak 26. juni 2025. Det er videre truffet vedtak om
medisinering uten samtykke, senest 22. september 2025. I dette vedtaket heter det at gitt
As «kliniske og rettslige profil vurderes det avgjørende å sikre stabil antipsykotisk
behandling for å redusere risiko for alvorlig tilbakefall med destabilisering og høy
seksualisert voldsrisiko».
(74) A er ut fra dette per i dag underlagt stabile rammer innenfor det tvungne psykiske
helsevernet, og jeg kan ikke se at det er noen holdepunkter for at det knytter seg usikkerhet
til det etablerte behandlingsopplegget eller til forutsetningene for dette. Institusjonens
opplegg for fortløpende evaluering av behandlingen fremover er i vedtaket om
tvangsmedisinering beskrevet slik:
«Pasienten observeres daglig av kvalifisert personell. Han har ukentlige samtaler med
lege. Det tas regelmessige blodprøver og EKG. Det planlegges utskrivelse ved TUD
[tvungent vern uten døgnopphold] og bemannet bolig. Dette sikrer at pasienten følges
opp med hensyn til bivirkninger og behandlingseffekt, kommer til avtalte
undersøkelser.»
(75) Som førstvoterende har redegjort for, krever farevilkåret i straffeloven § 62 første ledd at
faren for alvorlige integritetskrenkelser må være «nærliggende», og i dette ligger at faren
må være kvalifisert og på domstidspunktet vurderes som reell.
(76) I tidligere rettspraksis er det lagt til grunn at alternative tiltak i form av administrativt
tvungent psykisk helsevern inngår i vurderingen av om farevilkåret er oppfylt. Jeg viser til
Rt-2005-1091 avsnitt 20, Rt-2006-1143 avsnitt 21, Rt-2011-385 avsnitt 19 og
HR-2021-937-A avsnitt 27. I Rt-2006-1143 avsnitt 21 heter det at ved bedømmelsen av
spørsmålet om fare for gjentakelse må «det regime innenfor psykiatrien som omgir
lovovertrederen, og som han fortsatt må antas å ville leve under, tillegges betydelig vekt».
Også «forutsetningene» for situasjonen på domstidspunktet inngår i vurderingen,
jf. Rt-2005-1091 avsnitt 20. Dette betyr at dersom forutsetningene for det
behandlingsopplegget som omgir tiltalte på domstidspunktet, fremstår som usikkert eller
uavklart, må dette tas i betraktning ved farevurderingen, jf. også Rt-2003-1085
avsnitt 29 følgende, som det vises til i dommens avsnitt 20.
(77) Etter mitt syn må vurderingen av om det på domstidspunktet er en kvalifisert og reell fare
for gjentakelse – også etter lovendringen i 2020 – omfatte det aktuelle behandlingsregimet
som lovovertrederen rent faktisk er underlagt på domstidspunktet. Å se bort fra dette vil
langt på veg innebære at man gjør en hypotetisk vurdering av farevilkåret. Straffeloven
§ 62 første ledd krever imidlertid etter ordlyden at faren for nye lovbrudd – i form av
alvorlige integritetskrenkelser – må være «nærliggende». Det er den fremtidige faren for
nye lovbrudd som begrunner hele særreaksjonsordningen, og dersom farevilkåret ikke er
oppfylt, kan ikke hensynet til samfunnsvernet etter en helhetsvurdering begrunne bruk av
særreaksjon.
(78) At departementet i tilknytning til vilkåret om samfunnsvern – nødvendighetsvilkåret – i
Prop. 154 L (2016–2017) på side 149, med referanse til Prop. 122 L (2014–2015) side 40,
uttaler at spørsmålet om det foreligger gjentakelsesfare «prinsipielt sett» bør holdes adskilt
fra spørsmålet om en særreaksjon er nødvendig, kan etter mitt syn ikke leses slik at
vurderingen av farevilkåret nå skal skje uten å vurdere de faktiske forholdene på
domstidspunktet, jf. også proposisjonen side 141, der departementet fremhever følgende:
HR-2025-2285-A, (sak nr. 25-078336STR-HRET)

14
«Som etter gjeldende rett vil begrepet «nærliggende fare» innebære at det må foreligge
en kvalifisert grad av risiko for tilbakefall, og faren må på domstidspunktet vurderes
som reell. At faren for ny og alvorlig integritetskrenkelse blir gjenstand for en grundig
vurdering, er av stor viktighet når kravet til begått lovbrudd blir senket,
jf. punkt 5.1.5.3.»
(79) Når det ses hen til det behandlingsopplegget A i dag er underlagt, er farevilkåret etter mitt
syn neppe oppfylt; det er ikke noen reell fare for nye alvorlige lovbrudd så lenge det
tvungne administrative vernet består. Jeg finner imidlertid ikke grunn til å vurdere
nærmere de ulike momentene som inngår i farevurderingen. For meg er det under enhver
omstendighet avgjørende i saken her at det behandlingsopplegget som A nå er underlagt
innenfor det administrative psykiske helsevernet, gjør at særreaksjon etter straffeloven
§ 62 første ledd ikke er «nødvendig for å verne samfunnet».
(80) Når det gjelder de rettslige utgangspunktene, er jeg enig med førstvoterende i at
nødvendighetsvilkåret gir anvisning på en bred helhetsvurdering. I motsetning til ham
finner jeg imidlertid ikke støtte i Prop. 154 L (2016–2017) for at lovgiver har lagt til grunn
at eventuelle administrative tvangstiltak nå bør vurderes som del av dette vilkåret. På
side 149–150 i proposisjonen fremhever departementet følgende:
«Etter departementets syn skal det foretas en bred nødvendighetsvurdering før
særreaksjon ilegges. Dette er særlig viktig når kravet til begått lovbrudd lempes,
jf. punkt 5.1.5. Gjeldende retts krav til begått lovbrudd av alvorlig art har snevret inn
antallet saker der særreaksjon har vært aktuelt. Når dette vilkåret foreslås endret, er det
desto viktigere å beholde et nødvendighetsvilkår for å sikre at særreaksjon, som er et
inngripende tiltak, ikke anvendes i andre tilfeller enn der det er nødvendig av hensyn
til samfunnsvernet og dermed også forholdsmessig. Dette innebærer at det skal foretas
en grundig helhetsvurdering der alle momentene sees i sammenheng, slik at det er
helhetsbildet som avgjør om særreaksjon kan ilegges, selv om alle øvrige vilkår isolert
sett er oppfylt.»
(81) Jeg leser det som fremkommer her, slik at siktemålet med den avsluttende
helhetsvurderingen i første rekke er å avgrense bruken av særreaksjoner til tilfeller der
dette etter en samlet vurdering er nødvendig av hensyn til samfunnsvernet – og dermed
forholdsmessig – selv om de øvrige vilkårene, herunder farevilkåret, «isolert sett er
oppfylt». Jeg er enig med førstvoterende i at farevilkåret og nødvendighetsvilkåret henger
nær sammen, og at vurderingene dels er overlappende. Men prinsipielt sett står vi overfor
et objektivt grunnvilkår for idømmelse av særreaksjon og et nødvendighetsvilkår som ut
fra forarbeidene også skal omfatte en bred forholdsmessighetsvurdering. I lys av at det er
tale om å idømme tidsubestemt frihetsberøvelse, må farevilkåret etter mitt syn tolkes
strengt og i samsvar med tidligere praksis som krever at faren på domstidspunktet skal
være reell, ut fra den faktiske situasjonen som foreligger da.
(82) Ved at A nå er underlagt et stabilt behandlingsopplegg, må nødvendighetsvurderingen etter
mitt syn ta utgangspunkt i om dom på særreaksjon i tillegg er nødvendig av hensyn til
samfunnsvernet. Jeg viser til Rt-2002-990 på side 992, der en slik tilnærming ble lagt til
grunn.
(83) Vurderingen må også her bygge på situasjonen i dag. At det forut for at konklusjonene i
den rettspsykiatriske erklæringen ble kjent, har vært usikkerhet rundt As diagnoser og
behovet for tvangstiltak, kan etter mitt syn ikke tillegges noen større betydning.
HR-2025-2285-A, (sak nr. 25-078336STR-HRET)

15
(84) Også ved gjennomføringen av særreaksjon er det helsevesenet som er ansvarlig for
innholdet i reaksjonen, jf. lov om psykisk helsevern § 5-3 andre ledd. Det er derfor først og
fremst påtalemyndighetens formelle partsrolle etter § 5-4 som i praksis innebærer en
forskjell. I tillegg skal samfunnsvernet hensyntas særskilt av den behandlingsansvarlige
ved gjennomføringen av reaksjonen etter § 5-3 andre ledd tredje punktum.
(85) Det etablerte behandlingsopplegget rundt A, med vedtak om tvungent psykisk helsevern
hjemlet i farekriteriet i § 3-3 nr. 3 bokstav b og vedtak om tvungen medisinering, fremstår
slik jeg vurderer det, som stabilt og tilfredsstillende. Idømmelse av strafferettslig
særreaksjon er ut fra dette ikke nødvendig for å verne samfunnet.
(86) Jeg er på denne bakgrunn kommet til at anken fører frem, og at A skal frifinnes.
(87) Dommer Vang: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende, dommer Høgetveit Berg.
(88) Dommer Arntzen: Likeså.
(89) Dommer Bull:
(90) Jeg har samme syn som førstvoterende, dommer Høgetveit Berg, på den systematiske
tilnærmingen til vurdering av farevilkåret og nødvendighetsvilkåret, men slutter meg til
annenvoterendes, dommer Steinsviks, konkrete vurdering av nødvendighetsvilkåret og
dermed også til hennes konklusjon om at A frifinnes.
(91) Etter røystinga sa Høgsterett slik
D O M :
Anken blir vraka.
HR-2025-2285-A, (sak nr. 25-078336STR-HRET)