Sammendrag: Rieber-Mohn, Bruzelius, Støle, Stabel og justitiarius ScheiVed bokettersyn i Uniprawns i Tromsø vart det avdekt at det var gjort provisjonsutbetalingar frå selskapet til ein konto i Bank of America i Los Angeles, registrert på "Nilsson Consultation Incorp.". Utbetalingane skjedde på grunnlag av fakturaer som var utferda personleg, og for ein del handskrivne, av innkjøpssjef A, som åtte 50 % av aksjane i Sannäs Räkor AB. Sannäs var ein av dei største kundane til Uniprawn.Provisjonsordninga vart avtalt i 1993 mellom A og B, som var dagleg leiar i Uniprawns. Nilsson kravde provisjonsutbetalingar for å halde fram forretningssambandet med Uniprawns. Etter bokettersynet vart det klårt at provisjonsutbetalinga skjedde til As personlege konto i USA såleis at prisen på reker frå Uniprawns til Sannäs vart auka med 1 krone, som Karlsen så formidla vidare til den amerikanske bankkontoen. A vart mellom anna for dette dømd til fengsel i 3 år og 10 månader for bedrageri mot Sannäs. B vart etterforska og tiltalt i Norge for medverknad til utruskap, men frifunnen på subjektivt grunnlag. Likningsnemnda i Troms nekta Uniprawns skattefrådrag for dei utbetalte provisjonane i 1995 og 1996, jf. skattelova § 44 fyrste ledd bokstav a femte ledd. Overlikningsnemnda stadfeste nektinga. Etter søksmål oppheva tingretten likninga av Uniprawns for åra 1995 og 1996, medan lagmannsretten frikjende staten. Høgsterett kom til same resultat som lagmannsretten og meinte det var klårt at provisjonsutbetalingane måtte reknast som "vederlag for urettkomen motyting", jf. § 44 fyrste ledd bokstav a femte ledd. Høgsterett meinte dessutan at ein lyt tolke inn i føresegna eit krav om aktløyse hjå den skattytaren som krev frådraget, for at det skal kunne nektast. Høgsterett meinte òg det var klårt at B hadde handla aktlaust då han gjekk inn på provisjonsordninga med A. Ein kunne ikkje ta omsyn til at han skulle ha trudd at provisjonen gjekk til eit Sannäs-kontrollert selskap i USA. Fråsegner om tilhøvet til den frikjennande straffedommen, der B vart frikjend mellom anna for aktlaust heleri, og til uskuldspresumsjonen i EMK artikkel 6 nr. 2.

NORGES HØYESTERETT
Den 19. april 2006 avsa Høyesterett dom i
HR-2006-00657-A, (sak nr. 2005/966), sivil sak, anke,
Uniprawns Holding AS (advokat Stig Bjørklund – til prøve)
mot
Staten v/Troms fylkesskattekontor (Regjeringsadvokaten
v/advokat Richard Saue)
S T E M M E G I V N I N G :
(1) Dommer Rieber-Mohn: Saken gjelder spørsmålet om skattefradrag for ytelser som
hevdes å være vederlag for urettmessig motytelse, jf. skatteloven 1911 § 44 første ledd
bokstav a femte ledd.
(2) Uniprawns AS ble stiftet i 1987. Etter en selskapsmessig omstrukturering ble det
organisert som et holdingselskap og fikk firmanavnet Uniprawns Holding AS, heretter
Uniprawns. Selskapets hovedsakelige virksomhet er salg av dypfryste reker ved eksport.
Uniprawns eier flere rekefabrikker og fryselagre, som er organisert som heleide
datterselskaper, og som var leverandører av reker til Uniprawns salgsvirksomhet.
(3) I perioden 1993 til 1997 utgjorde det årlige eksportsalget mellom 3 000 og 6 000 tonn
reker, og i denne perioden var omsetningen stort sett over 200 millioner kroner pr. år.
Omsetningen i 2001 var om lag 300 millioner kroner.
(4) A har vært daglig leder av Uniprawns siden 1987 og er aksjonær i selskapet.
(5) Ved bokettersyn i selskapet i 1997 og 1999 ble det avdekket at det var foretatt
provisjonsutbetalinger fra Uniprawns til en konto i Bank of America i Los Angeles,
registrert på ”Nilsson Consultation Incorp.”. Utbetalingene fra Uniprawns skjedde på
grunnlag av fakturaer utferdiget av innkjøpssjef B, som eide 50 % av aksjene i Sannäs
Räkor AB, heretter Sannäs. Dette selskapet var en av Uniprawns største kunder.

2
(6) Provisjonsordningen ble avtalt i 1993 mellom A og B, som kjente hverandre fra før.
Provisjonen fremkom ved at fakturaen fra Uniprawns til Sannäs ble belastet med en
kilopris som var 1 krone høyere enn den pris som Uniprawns hadde avtalt med sin
leverandør, som normalt var et datterselskap. Denne fremgangsmåten brøt med den som
Uniprawns vanligvis fulgte ved sine salg. Normalt var kiloprisen ut fra selskapet den
samme som den leverandøren hadde fastsatt. Etter avtale med denne fremkom Uniprawns
fortjeneste ved at selskapet automatisk fikk 3 % rabatt på sine innkjøp.
(7) Det ekstraordinære i avtalen med Sannäs var således påslaget med 1 krone pr. kilo, som A
sørget for ble utbetalt til kontoinnehaveren i Amerika, som etter hvert viste seg å være B
personlig.
(8) I Sverige ble det innledet politietterforskning mot B for dette arrangementet. I Strömstad
Tingsrätt ble han 13. mars 1998 dømt for grovt bedrageri mot Sannäs og idømt en
fengselsstraff på tre år og ti måneder. Han ble dessuten dømt til å betale erstatning til
Sannäs.
(9) Ved de foretatte bokettersyn hos Uniprawns ble det avdekket at de utbetalte provisjoner i
årene 1994–1996 i alt beløp seg til 2 424 623 kroner. Disse utgifter hadde Uniprawns ført
til fradrag i sine selvangivelser for de aktuelle årene, jf. tidligere skattelovs § 44 første
ledd første punktum.
(10) Ved ligningsnemndas vedtak 26. februar 2001 ble fradrag for utbetalte provisjoner i 1995
og 1996 nektet med hjemmel i skattelovens § 44 første ledd bokstav a femte ledd. Når
året 1994 ikke ble tatt med, var det fordi denne bestemmelsen, som ble tilføyet ved lov
13. desember 1996 nr. 83, ble gitt virkning fra og med inntektsåret 1995. Selskapets
inntekt ble etter dette økt med 873 100 kroner for 1995 og 835 100 kroner for1996.
Uniprawns ble dessuten ilagt tilleggsskatt med 45 % for grovt uaktsomt å ha gitt
ufullstendige eller uriktige opplysninger om egne inntektsforhold.
(11) Ved statsadvokatens beslutning 1. februar 2001 ble A satt under tiltale for medvirkning til
grov utroskap (straffelovens § 276, jf. § 275) overfor Sannäs, subsidiært heleri
(straffelovens § 317 første og tredje ledd) for å ha bistått B med å sikre seg et betydelig
utbytte fra et straffbart forhold.
(12) Den 1. mars 2001 ble det utferdiget forelegg mot Uniprawns etter straffelovens § 48 a på
grunnlag av de forhold påtalemyndigheten mente A hadde gjort seg skyldig i på vegne av
selskapet. Forelegget omfattet også noen tollovertredelser som ikke har tilknytning til
denne saken.
(13) Ved Nord-Troms tingretts dom 4. januar 2002 ble A dømt til fengselsstraff på 1 år for
overtredelse av straffelovens § 317 første og tredje ledd. Uniprawns ble på samme
grunnlag og for ansattes overtredelser av tolloven idømt en bot på 1 million kroner.
(14) Ved Hålogaland lagmannsretts dom 20. juni 2002 ble A frifunnet for medvirkning til grov
utroskap fordi han ikke ble ansett for å ha handlet med forsett. På samme grunnlag ble
han frifunnet for heleri. Han ble også frifunnet for overtredelse av straffelovens § 317
femte ledd, som rammer uaktsomt heleri. Uniprawns ble på de samme grunnlag frifunnet
for foretaksstraff etter de nevnte bestemmelser i straffeloven, mens domfellelsen for
overtredelser av tolloven ble opprettholdt, og boten redusert til 100 000 kroner.

3
(15) Ligningsnemndas vedtak om å nekte fradrag for provisjonsutbetalingene i 1995 og 1996
ble av skattyteren påklaget til overligningsnemnda, som i vedtak 11. desember 2002
fastholdt ligningen, men fant det tilstrekkelig med 30 % tilleggsskatt ”under henvisning til
at skattyter ikke har handlet grovt uaktsomt”.
(16) Under drøftelsen av spørsmålet om tilleggsskatt foretok overligningsnemnda en
forholdsvis inngående vurdering av om lagmannsrettens frifinnelse av A stengte for
senere ileggelse av tilleggsskatt, jf. Den europeiske menneskerettskonvensjons (EMK)
tilleggsprotokoll 7 artikkel 4 nr. 1. Nemnda fant at de objektive gjerningsbeskrivelser i de
straffebestemmelser som frifinnelsen gjaldt, adskilte seg fra gjerningsbeskrivelsen i
ligningslovens bestemmelser om tilleggsskatt ”in their essential elements”, og at
tilleggsprotokoll 7 artikkel 4 ikke kom til anvendelse.
(17) Uniprawns brakte overligningsnemndas vedtak inn for Nord-Troms tingrett, som
24. august 2004 avsa dom med slik domsslutning:
”1. Ligningen til Uniprawns Holding AS for inntektsårene 1995 og 1996
oppheves. Det innrømmes fradrag for provisjonsutgifter med kr 873 100,- for
1995 og kr 835 100,- for 1996.
2. Staten v/Troms fylkesskattekontor betaler innen 2 uker fra dommens
forkynnelse saksomkostninger til Uniprawns Holding AS med kr 63 700,- med
tillegg av forsinkelsesrenter etter forsinkelsesrenteloven § 3 fra forfall og til
betaling skjer.”
(18) Tingretten bygget sin avgjørelse i stor utstrekning på lagmannsrettens frifinnelse av A i
straffesaken og fant at provisjonsutbetalingen ”fremstår som et ordinært bransjerelatert
prissystem”, og at ordningen ikke stred mot den alminnelige forretningsmoral.
(19) Etter anke fra staten v/Troms fylkesskattekontor avsa Hålogaland lagmannsrett den
2. mars 2005 dom med slik domsslutning:
”1. Staten v/Troms fylkesskattekontor frifinnes.
2. Uniprawns Holding AS dømmes til innen 2 uker fra dommens forkynnelse å
betale staten v/Troms fylkesskattekontor sakens utgifter med 40 438,52
kroner for tingretten og 69 952,30 kroner for lagmannsretten, alt med tillegg
av lovens forsinkelsesrente fra forfall og til betaling skjer.”
(20) Lagmannsretten fant at Uniprawns ved A foretok provisjonsutbetalingen for å oppnå en
urettmessig motytelse, og at utgiftene således ikke kunne føres til fradrag, jf. tidligere
skattelovs § 44 første ledd bokstav a femte ledd. Overligningsnemndas vedtak om
tilleggsskatt på 30 % ble opprettholdt.
(21) Uniprawns har anket lagmannsrettens dom til Høyesterett. Anken gjelder
rettsanvendelsen og bevisbedømmelsen. Det er i anken anført at spørsmål om tilleggsskatt
ikke ”påankes … særskilt, etter som dette vil bli avgjort som en følge av avgjørelsen om
fradragsrett for provisjonene”.
(22) For Høyesterett er det fremlagt noen få nye dokumenter, men saken står praktisk talt i
samme stilling som for lagmannsretten.

4
(23) Den ankende part – Uniprawns Holding AS – har i sammenfatning anført:
(24) Partene er enige om at utgiften – de utbetalte provisjonene – er av en slik karakter at den
er påført Uniprawns for å sikre en inntekt, og den således i prinsippet er fradragsberettiget
etter tidligere skattelovs § 44 første ledd første punktum. Spørsmålet er om den faller inn
under unntaket i bokstav a femte ledd i samme ledd i bestemmelsen.
(25) Ved denne bedømmelsen må tas utgangspunkt i Uniprawns – As – subjektive
bedømmelse av omstendighetene på avtaletidspunktet. Det kan da ikke legges til grunn at
A var klar over at kronepåslaget i prisen til Sannäs, og den senere utbetaling til den
amerikanskregistrerte bankkontoen, var vederlag for en urettmessig motytelse.
(26) Det må imidlertid innfortolkes et uaktsomhetskrav i § 44 første ledd bokstav a femte ledd.
A har gjennom den perioden utbetalingene fant sted gått ut fra at utbetalingen skjedde til
et Sannäs-relatert selskap i USA, og han kan ikke bebreides for at han den gang ikke
skjønte at det var B som ved dette arrangementet bedro det selskap han eide halvparten av
og var ansatt i. Det må i den forbindelse sees hen til at B var den drivende kraft i Sannäs.
Han hadde fullmakt til å forplikte selskapet og var dets ansikt utad. Mange oppfattet det
slik at han ”var” Sannäs.
(27) Ved bedømmelsen av As aktsomhet må også legges vekt på at provisjonsordninger var
utbredt i bransjen, og at Uniprawns hadde gått inn på lignende ordninger med andre
kjøpere enn Sannäs.
(28) I helhetsvurderingen må det også legges betydelig vekt på at lagmannsretten i
straffesaken frifant ham for uaktsomhet i forhold til straffelovens heleribestemmelse, og
temaet for lagmannsretten var praktisk talt det samme som i denne saken.
(29) Uniprawns har lagt ned slik påstand:
”1. Ligningen til Uniprawns Holding AS for inntektsårene 1995 og 1996
oppheves. Det innrømmes fradrag for provisjonsutgifter med kr 873 100 for
1995 og kr 835 100 for 1996.
2. Staten ved Troms Fylkesskattekontor dømmes til å betale saksomkostninger
for Høyesterett, lagmannsrett, og tingrett til Uniprawns Holding AS med
tillegg av renter etter lov om forsinkelsesrenter § 3 fra utløpet av
oppfyllelsesfristen til betaling skjer.”
(30) Ankemotparten – staten v/Troms fylkesskattekontor – har i sammenfatning anført:
(31) Den etterligning som har funnet sted i saken, er basert på en korrekt bevisbedømmelse og
riktig anvendelse av skatteloven.
(32) Partene er enige om at det i skattelovens ”smøringsbestemmelse” må innfortolkes et krav
om uaktsomhet hos skattyteren for at fradrag skal nektes når det ytes vederlag mot
urettmessig motytelse. A har klarligvis opptrådt uaktsomt da han inngikk avtalen med B
og gjennomførte provisjonsutbetalingene.
(33) Den provisjonsordningen Uniprawns hadde med Sannäs er ekstraordinær og skiller seg
fra de andre provisjonsordningene som selskapet har påberopt seg. A har dessuten erkjent
i politiavhør i 1997 i straffesaken mot B at provisjoner ikke var vanlig i bransjen.

5
(34) Den omtvistede provisjonsordningen var av en slik karakter at den i høy grad burde ha
fått varsellampene til å lyse for A. Provisjonen var uten kommersielt innhold og gikk til et
annet foretak i et annet land, som endog bar navnet til daglig leder i Sannäs. Det var
dessuten denne som utferdiget fakturaene.
(35) Dersom et uaktsomhetskrav ikke kan innfortolkes i ”smøringsbestemmelsen” i
skatteloven, så har A uansett vært klar over at hele arrangementet var til fordel for B, og
Uniprawns må av den grunn nektes fradrag.
(36) Ankemotparten har lagt ned slik påstand:
”1. Lagmannsrettens dom stadfestes.
2. Staten v/Troms fylkesskattekontor tilkjennes erstatning for saksomkostninger
for Høyesterett med tillegg av lovens rente fra forfall til betaling skjer.”
(37) Jeg er kommet til samme resultat som lagmannsretten, men har en noe avvikende
begrunnelse.
(38) Det er enighet mellom partene om at Uniprawns i utgangspunktet har krav på fradrag for
provisjonsutbetalingene i henhold til tidligere skattelovs § 44 første ledd første punktum,
jf. gjeldende skattelovs § 6-1 første ledd første punktum, som viderefører den samme
regel. Dette er også lagt til grunn ved den ligningsmessige behandling av saken, og
fradrag er godkjent – uten krav om endringsligning – for inntektsåret 1994. Som tidligere
nevnt fikk den nye regel om nektelse av fradrag ved ytelser som er vederlag for
urettmessig motytelse, virkning fra og med inntektsåret 1995.
(39) Bestemmelsen om fradragsnektelse ved ”bestikkelser” i § 44 første ledd bokstav a femte
ledd – som er videreført i gjeldende skattelovs § 6-22 med samme ordlyd – lyder slik:
”Fradrag gis ikke for bestikkelse og annen ytelse som er vederlag for urettmessig
motytelse, eller som tar sikte på å oppnå en slik motytelse. Motytelsen er urettmessig
både når den strider mot den alminnelige forretningsmoral eller forvaltningsskikk på
det stedet motytelsen skjer eller skulle skjedd, og når den ville stride mot den
alminnelige forretningsmoral eller forvaltningsskikk i Norge.”
(40) Jeg forstår denne bestemmelse slik at det sentrale er om en ytelse er vederlag for en
”urettmessig motytelse”. Er den det, har det ingen betydning om lovens karakteristikk
”bestikkelse” er dekkende for ytelsen eller ikke. I høringsutkastet som
Finansdepartementet sendte ut før proposisjonen ble utarbeidet, og som er trykket som
vedlegg til Ot.prp. nr. 76 1995–96, heter det således på side 24:
”Men det er ikke meningen at begrepet bestikkelse i utkastet skal gis et selvstendig,
rettslig innhold. Vilkåret om å være vederlag for illojal motytelse eller tilskynde slik
motytelse vil være det generelt avgjørende etter lovutkastet, uansett om ytelsen språklig
kvalifiserer til det ladete uttrykk bestikkelse eller ikke.”
(41) Jeg nevner at i høringsutkastet var brukt uttrykket ”illojal motytelse”, mens loven bruker
betegnelsen ”urettmessig” i stedet for ”illojal”.
(42) Høringsutkastets formulering på dette punkt pekte mot det som også er det sentrale i
lovens formulering ”urettmessig motytelse”: At mottakeren av den første ytelse opptrer

6
utilbørlig i forhold til sin hjemmelsmann ved den motytelse som gis. Dette er uttrykt slik i
Ot.prp. nr. 76 1995–96 side 16:
”Den rettslege standarden tar i første rekkje sikte på urettkommen motyting i forhold
til eigen arbeidsgjevar eller oppdragsgjevar.”
(43) Den motytelse som er gitt av Sannäs ved B, er rent konkret et løfte om å opprettholde
forretningsforbindelsen med Uniprawns. Bakgrunnen for den provisjonsavtale som ble
inngått mellom B og A, fremgår klart av den forklaring A ga til svensk politi i 1997, i
forbindelse med etterforskningen av B. A forklarte da:
”På fråga svarar A att provisionen var ett krav från B, annars skulle Sannäs inte köpa
från UP.”
(44) I sin forklaring til norsk politi i 1999, under etterforskningen av A, bekreftet B hva A
hadde forklart om motytelsen:
”Vitnet sier at han satte et visst press på mistenkte for å få det slik han ville, og siden
vitnet var hans største kunde, syntes han at han måtte gjøre det slik. Vitnet sier at han
som kjøper har et press på selger, men det ble ikke diskutert nærmere. Vitnet sier at det
var et ”usagt” press som han benyttet seg av. Dvs. mistenkte var avhengig av å selge
reker til vitnet.”
(45) Den konkrete motytelsen som Uniprawns fikk, var således sikring av en meget viktig
forretningsforbindelse. Denne motytelsen er naturligvis ikke i seg selv urettmessig. Men
den fremkom altså – som vi i ettertid vet – ved et bedrageri overfor Bs egen arbeidsgiver
– Sannäs – som B er dømt for i Sverige. Det er på denne bakgrunn overhodet ikke
tvilsomt at As provisjonsutbetalinger var vederlag for en urettmessig motytelse.
(46) Ingen av sakens parter anser dette objektive faktum som tilstrekkelig til å nekte
Uniprawns fradrag etter skattelovens § 44 første ledd bokstav a femte ledd. Partene er
enige om at det i bestemmelsen må innfortolkes et krav til skattyterens subjektive forhold,
og at det må være et vilkår for å nekte fradrag i vår sak at A på vegne av Uniprawns i det
minste har handlet uaktsomt på avtaletidspunktet eller ved de senere
provisjonsutbetalinger.
(47) Den del av bestemmelsen som får anvendelse i denne saken, er bokstav a femte ledd
første alternativ i første punktum:
”Fradrag gis ikke for bestikkelse og annen ytelse som er vederlag for urettmessig
motytelse, …”
(48) Så langt jeg kan se, gis det ikke i forarbeidene noen sikre holdepunkter for at det må
stilles krav til de subjektive forhold hos den som krever fradrag. Uttrykket ”bestikkelse” i
lovteksten kan bære bud om et krav til bevisst – forsettlig – forhold, men som tidligere
nevnt skal ikke valget av dette uttrykket medfører at det gis et selvstendig rettslig innhold.
(49) I Ot.prp. nr. 76 1995–96 finnes nok enkelte uttalelser som kan tyde på at man har hatt for
øye de mer bevisste tilfeller av korrupsjon. Men disse formuleringene knytter seg i første
rekke til alternativet ”… eller som tar sikte på å oppnå en slik motytelse” i bokstav a
femte ledd første punktum, som ikke er til bedømmelse i denne saken, jf. nærmere
proposisjonen side 15.

7
(50) Jeg er enig med partene i at det må innfortolkes et krav til skattyters subjektive forhold i
den aktuelle lovbestemmelsen, og jeg er også enig i at det må være et vilkår for å nekte
fradrag etter bestemmelsen at skattyter iallfall har utvist uaktsomhet med hensyn til den
urettmessige motytelse.
(51) Formålet med den lovbestemmelse som ble føyet til § 44 første ledd bokstav a i
skatteloven i 1996, var å hindre bestikkelser – eller ”muting” som det het i proposisjonens
nynorske tekst. Det ble også vist til de internasjonale bestrebelser for å hindre
bestikkelser, i første rekke ved en tilråding i OECD om ”tiltak mot muting i samanheng
med internasjonale forretningstransaksjonar”, se proposisjonen side 14.
(52) Jeg ser det slik at dette formålet nås best ved en regel som i det minste forutsetter at
skattyteren kan bebreides for den transaksjon han har deltatt i. En regel om at den fullt ut
aktsomme skattyter skal nektes fradrag for en ytelse som i ettertid viste seg å inngå i et
korrupsjons- eller korrupsjonsliknende forhold, vil etter min mening ramme for hardt, vidt
og tilfeldig.
(53) Spørsmålet blir så om A på vegne av Uniprawns, som må identifiseres med ham, utviste
uaktsomhet da han ga etter for det press B la på ham ved inngåelsen av avtalen om
provisjoner en gang i 1993, eventuelt ved de senere utbetalinger.
(54) Det er i denne sammenheng grunn til å feste seg ved at avtalen ble inngått muntlig, og at
A etter det opplyste trengte en ukes tid på å bestemme seg for å akseptere ordningen.
Dette er i seg selv påfallende når man tar i betraktning at ankende part anfører at A
oppfattet det slik at provisjonen gikk til et Sannäs-relatert eller Sannäs-kontrollert
utenlandsk selskap, og at han ikke så noe mistenkelig i dette opplegget.
(55) Dersom A virkelig hadde denne antakelsen, måtte det fremstå desto mer iøynefallende at
ordningen med utbetaling av provisjoner syntes å mangle et fornuftig forretningsmessig
formål. Overligningsnemnda har for så vidt en treffende beskrivelse av
provisjonsordningen når den skriver:
”Det normale og akseptable ville etter nemndas syn være at Uniprawns hadde fakturert
Sannäs Räkor AB for den reelle kg pris, dvs. 1 kr. mindre enn fakturert pris, og så
hadde det vært opp til Sannäs Räkor AB å utbetale eventuell provisjon til B, eller å
eventuelt overføre penger til egen konto i USA. I stedet for har altså Uniprawns
”overfakturert” Sannäs Räkor AB, for så å tilbakeføre beløpet som utgjøre
”overfaktureringen” til en av selskapets aksjonærer.”
(56) Det burde etter min mening også ha manet A til aktsomhet at fakturaene på provisjoner
var utstedt av B personlig, altså av selskapets ubestridte leder, som dessuten eide
halvparten av aksjene. Selve utskrivingen hadde B besørget selv, dels ved håndskrift.
Innenfor ordinær forretningsvirksomhet fremstår dette som påfallende – det praktiske
arbeidet med utstedelse og utskriving av fakturaer vil normalt finne sted på et annet nivå i
virksomheten. Dertil kommer at den bankkonto i USA som pengene skulle sendes til, bar
Bs navn.
(57) De omstendigheter som her er trukket frem, er etter min mening tilstrekkelige til å
konkludere med at A, ved ikke å undersøke forholdene nærmere, handlet i strid med den
norm som her må gjelde for en forsvarlig og aktsom opptreden i forretningslivet. Etter

8
den forståelse av tidligere skattelovs § 44 som jeg har redegjort for, kan jeg derved ikke
se at han har krav på å få fradragsført utgiftene til provisjoner. Ligningene må derved
opprettholdes.
(58) Jeg tilføyer at jeg ikke kan se at det har noen betydning for mitt standpunkt at
lagmannsretten i straffesaken mot A frifant ham for uaktsomt heleri, til dels med en
vurdering av de samme elementer som jeg har behandlet ved uaktsomhetsbedømmelsen i
denne saken. Jeg kan heller ikke se at denne skattesaken reiser spørsmål i forhold til EMK
artikkel 6 nr. 2 – den såkalte uskyldspresumsjonen. Frifinnelsen av A for de
strafferettslige tiltalepunkter, og for uaktsomt heleri, står fast. Min bedømmelse av As
uaktsomhet i den skatterettslige sammenheng som denne saken dreier seg om, rokker ikke
ved den vurdering Hålogaland lagmannsrett foretok i straffesaken, og som for uaktsomt
heleri ble oppsummert slik at det ikke var ”nærliggende for A å tenke seg at avtalen og
transaksjonene var et ledd i en straffbar handling”.
(59) Anken har vært forgjeves, og Uniprawns må etter hovedregelen i tvistemålslovens § 180
første ledd pålegges å erstatte statens omkostninger for Høyesterett. Statens
prosessfullmektig har krevet et salær på 60 000 kroner, og omkostningsoppgaven legges
til grunn for avgjørelsen. Jeg har intet å bemerke til lagmannsrettens
saksomkostningsavgjørelse.
(60) Jeg stemmer for denne
D O M :
1. Lagmannsrettens dom stadfestes.
2. I saksomkostninger for Høyesterett betaler Uniprawns Holding AS til staten
v/Troms fylkesskattekontor 60 000 – sekstitusen – kroner innen 2 – to – uker fra
forkynnelsen av denne dom, med tillegg av den alminnelige forsinkelsesrente etter
forsinkelsesrenteloven § 3 første ledd første punktum fra utløpet av
oppfyllelsesfristen til betaling skjer.
(61) Dommer Bruzelius: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(62) Dommer Støle: Likeså.
(63) Dommer Stabel: Likeså.
(64) Justitiarius Schei: Likeså.

9
(65) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
1. Lagmannsrettens dom stadfestes.
2. I saksomkostninger for Høyesterett betaler Uniprawns Holding AS til staten
v/Troms fylkesskattekontor 60 000 – sekstitusen – kroner innen 2 – to – uker fra
forkynnelsen av denne dom, med tillegg av den alminnelige forsinkelsesrente etter
forsinkelsesrenteloven § 3 første ledd første punktum fra utløpet av
oppfyllelsesfristen til betaling skjer.