Sammendrag: Rieber-Mohn, Tjomsland, Flock, Kaasen og GjølstadEkteskapslovens § 86 strammet inn vilkårene for fraskiltes rett til ektefellepensjon ved at det ble krevd minst 10 års ekteskap og en alder på minst 45 år ved skilsmissen, mens kravene i den gamle ekteskapsloven var henholdsvis 5 år og 35 år. I overgangsbestemmelsen i § 94 nr. 3 ble bestemt at de nye regler skal gjelde hvis pensjonstilfellet inntreffer etter 1. januar 1993, da loven av 1991 trådte i kraft. Det er denne overgangsbestemmelsen som rammer A. Hennes tidligere ektefelle døde i 1996. Hun oppfylte vilkårene for ektefellepensjon etter den tidligere lov - med et 25 årig ekteskap og en alder av nær 44 år ved skilsmissen. Men hun oppfylte ikke aldersvilkåret etter de nye regler, som krevde 45 år.Hun fikk avslag på sin søknad om ektefellepensjon fra Statens Pensjonskasse, der hennes fraskilte og avdøde mann hadde vært medlem. Trygderetten stadfestet avslaget fra Statens Pensjonskasse. Klage til Sivilombudsmannen var forgjeves, og staten ble frifunnet i lagmannsretten. Høyesterett stadfestet lagmannsrettens dom. Avslaget på ektefellepensjon med hjemmel i § 86 jf. § 94 nr. 3 ble ikke ansett å stride mot Grunnlovens § 97. Den fraskiltes rett til ektefellepensjon er avledet av og noe ganske annet enn den særrett til pensjon som tilkommer det umiddelbart berettigede medlem av Statens Pensjonskasse. Retten til ektefellepensjon for fraskilte bærer i seg en rekke usikkerhetsmomenter om levealder for de tidligere ektefellene, og om eventuelt gjengifte som medfører bortfall eller reduksjon av ektefellepensjonen. Det ble ikke ansett som tvilsomt at tilbakevirkningsspørsmålet måtte bedømmes etter standardteorien. Den innstramning som ble foretatt i fraskiltes ektefellepensjon, først i 1973 og senere i 1991, var godt begrunnet i samfunnsutviklingen med stadig flere utdannede og yrkesaktive kvinner. Tiden hadde løpt fra en alminnelig rett for fraskilte til pensjon etter tidligere ektefelle. A gjennomførte en utdannelse og søkte seg ut i arbeidslivet etter skilsmissen, men når hun ikke lyktes, var det fordi hun ble stanset av en trafikkulykke, og deretter uføretrygdet. Rimeligheten av tilbakevirkningen var også vurdert av lovgiveren, og på grunnlag av en helhetsvurdering kom Høyesterett til at tilbakevirkningen ikke kunne anses som "klart urimelig eller urettferdig". Heller ikke P1-1 ble ansett krenket. Den fraskiltes rett til ektefellepensjon er å anse som "eiendom" - "possessions" i P1-1s forstand. Inngrepet i pensjonen hadde hjemmel i lov og skjedde i det offentliges interesse. Her har for øvrig statene en vid skjønnsmargin. Under henvisning til praksis fra EMD fant Høyesterett at heller ikke proporsjonalitetsvurderingen i P1-1 kunne medføre at staten var uberettiget til å gi en overgangsregel som ektefellelovens § 94 nr. 3 anvendelse i As sak. Det ble vist til mange av de samme momentene som medførte at det ikke var tale om grunnlovsstridig tilbakevirkning.

NORGES HØYESTERETT
Den 8. mars 2006 avsa Høyesterett dom i
HR-2006-00404-A, (sak nr. 2005/574), sivil sak, anke,
A (advokat Finn Grøstad)
Hjelpeintervenient:
LO Stat (advokat Sigurd-Øyvind Kambestad)
mot
Staten v/Statens Pensjonskasse (Regjeringsadvokaten
v/ass. regjeringsadvokat Bård Tønder)
S T E M M E G I V N I N G :
(1) Dommer Rieber-Mohn: Saken gjelder krav om ektefellepensjon til fraskilt ektefelle.
Spørsmålet er om § 86, jf. § 94 nr. 3 i ekteskapsloven av 4. juli 1991 nr. 47, som skjerpet
vilkårene for slik pensjon, i forhold til den ankende part kommer i strid med Grunnlovens
§ 97 eller Den europeiske menneskerettskonvensjonen Tilleggsprotokoll nr. 1 av 20. mars
1952 artikkel 1 (P1-1).
(2) Ekteskapslovens § 86 første ledd lyder slik:
”En fraskilt ektefelle beholder retten til ektefellepensjon fra annen pensjonsordning enn
folketrygden dersom ekteskapet varte i minst ti år, og den fraskilte var minst 45 år ved
skilsmissen. Med pensjonsordning menes offentlig pensjonsordning og privat kollektiv
pensjonsordning med obligatorisk tilslutning.”
(3) Det følger av annet punktum at ordningen omfatter tjenestepensjon i Statens
Pensjonskasse (SPK) og kommunale og private pensjonsordninger.
(4) I § 87 gis regler om begrensninger i pensjonsretten når avdøde har vært gift på ny, og den
nye ektefelle også er pensjonsberettiget. Etter § 88 faller pensjonsretten på visse vilkår
bort når den fraskilte gifter seg på ny.

2
(5) Ekteskapsloven av 1991 trådte i kraft 1. januar 1993, og overgangsbestemmelsen i § 94
nr. 3 har følgende regel om fraskiltes rett til ektefellepensjon:
”Reglene om rett til ektefellepensjon gjelder ikke der pensjonstilfellet inntreffer før
loven trer i kraft.”
(6) Denne bestemmelse må forstås slik at de tidligere regler gjelder hvis ektefellen døde før
1. januar 1993.
(7) Regler om fraskiltes ektefellepensjon kom inn i ekteskapsloven av 1918 ved en
lovendring i 1937, den gang begrenset til enkepensjon. Før 1937 var det ikke generelle
regler på området, og etter særlige regler innenfor de enkelte pensjonsordninger ”sto den
fraskilte meget svakt”, se Ot.prp. nr. 31 (1972–73) side 7. For enkepensjon etter
statsansatte bestemte lov av 28. juli 1921 om Statens Pensjonskasse i § 18 nr. 3 at ved
skilsmisse skulle ”det i dommen eller bevillingen bestemmes, om hustruens rett til
enkepensjon skal vedvare eller ikke”.
(8) Ved lovendringen i 1937, som tok sikte på å bedre den fraskiltes svake stilling, ble det
som utgangspunkt fastsatt at retten til enkepensjon ikke skulle berøres av separasjon eller
skilsmisse. Dette utgangspunktet ble modifisert dersom den avdøde hadde inngått nytt
ekteskap, eller dersom den fraskilte hustruen giftet seg på ny.
(9) Ved en endring av ekteskapsloven i 1973 ble det i § 58 innført generelle begrensninger i
fraskiltes rett til ektefellepensjon. Det ble et krav om at ekteskapet hadde vart i minst 5 år,
og at den fraskilte ved skilsmissen var minst 35 år. Var det barn i ekteskapet, beholdt den
fraskilte pensjonsretten selv om nevnte vilkår ikke var oppfylt; en særregel for barn i
ekteskapet som ikke ble tatt med i den nye lov av 1991.
(10) Det er de nevnte generelle begrensninger som er videreført og utvidet ved
ekteskapslovens § 86, jf. § 94 nr. 3, som denne saken gjelder. Kjernen i tvisten er at den
fraskilte, gjenlevende ektefelle mener at reglene som gjaldt før loven av 1991, skal
anvendes på hennes rett til ektefellepensjon, selv om hennes tidligere ektefelle døde etter
ikrafttredelsen av denne loven.
(11) A er født 5. april 1935. Den 28. november 1953 giftet hun seg med B, født 12. januar
1925. Det er tre barn i ekteskapet, som varte til 2. april 1979, da partene ble skilt. Etter
skilsmissen utdannet A seg til lærer og tok også sosialpedagogisk utdannelse ved Oslo
Lærerhøgskole. Hennes yrkeskarriere ble imidlertid avbrutt ved en trafikkulykke i 1984,
som etter hvert gjorde henne ufør. I perioder har hun også vært i arbeid etter ulykken.
Hun har i dag alderspensjon.
(12) B ble ansatt ved Oslo likningskontor i 1945 og arbeidet der helt til han gikk av med
pensjon i 1990. B var medlem av Oslo Kommunale Pensjonskasse til denne gikk inn i
SPK i 1968. Han ble da godskrevet medlemskap i SPK fra 1940.
(13) B døde 14. juni 1996. A krevde da ektefellepensjon etter reglene om slik pensjon for
fraskilt ektefelle, nærmere bestemt 39,6 prosent av det pensjonsgrunnlaget som avdøde
hadde, se lov om Statens Pensjonskasse 28. juli 1949 nr. 26 § 34 annet og tredje ledd.
Dersom kravet var blitt innfridd, ville hun i dag ha fått ca. 105 500 kroner mer utbetalt i
pensjon.

3
(14) SPK avslo kravet 11. februar 1997. Avslaget ble begrunnet med at begge vilkår i
ekteskapslovens § 86 ”må være innfridd”. As ekteskap hadde vart mye lenger enn 10 år,
men hun mangler 1 år og 3 dager på å oppfylle kravet om 45 års alder ved skilsmisse.
(15) Avslaget ble anket til Trygderetten, som ved kjennelse 17. september 1999 stadfestet
SPKs avslag. Kjennelsen ble under henvisning til lov 16. desember 1966 nr. 9 om anke til
Trygderetten § 21 tredje ledd ikke grunngitt, fordi en enstemmig rett fant det klart at
anken ikke kunne føre frem, og at avgjørelsen ikke kunne antas å få betydning utenfor
den foreliggende sak. I kjennelsen ble det likevel vist til den begrunnelse som
Trygderetten ga i kjennelse 11. september 1997 ”i tilsvarende sak”. I denne kjennelsen
var Trygderetten kommet til at endringen i ekteskapsloven av 1991 ikke var i strid med
Grunnlovens § 97.
(16) A klaget deretter avslaget inn for Sivilombudsmannen, som innhentet uttalelser fra SPK
og Arbeids- og administrasjonsdepartementet, som igjen forela spørsmålet for
Justisdepartementets lovavdeling. Sivilombudsmannen konkluderte i brev til klageren
23. desember 2002 med at han etter en samlet vurdering var ”kommet til at det ikke er
rettslig grunnlag for å kritisere Trygderettens avgjørelse”, og at han således vanskelig
kunne anbefale at det ble anlagt sak mot staten.
(17) Ved stevning til Borgarting lagmannsrett 22. september 2003 reiste A søksmål mot
Statens Pensjonskasse med krav om at Trygderettens kjennelse ble erklært ugyldig.
(18) Borgarting lagmannsrett avsa 21. februar 2005 dom med slik domsslutning:
”Staten v/Statens pensjonskasse frifinnes.”
(19) Lagmannsretten kom til at det ikke var i strid med Grunnlovens § 97 at A etter
ekteskapslovens § 86, sammenholdt med overgangsbestemmelsen i § 94 nr. 3, mistet sin
rett til pensjon etter sin fraskilte ektefelle.
(20) A har anket lagmannsrettens dom til Høyesterett. Anken gjelder rettsanvendelsen. LO Stat
har erklært hjelpeintervensjon til fordel for A. Etter at Høyesteretts kjæremålsutvalg
hadde henvist anken, ble partene i brev fra utvalget bedt om å vurdere og kommentere
forholdet til EMK og P1-1. I faktisk henseende står saken i det vesentlige i samme stilling
som for lagmannsretten.
(21) Den ankende part, A, har i korte trekk gjort gjeldende:
(22) Sakens tema for Høyesterett er for det første om ekteskapslovens § 86, jf. § 94 nr. 3,
anvendt på As sak, er i strid med Grunnlovens § 97. Ved den vurderingen må det has for
øye at As årlige tap ved bortfall av ektefellepensjon er ca. 105 500 kroner. Dette tilsvarer
47 prosent av det hun kunne vente å få i pensjon i form av folketrygd, ektefellepensjon og
egen opptjent alderspensjon ved mannens død. Uten ektefellepensjonen får hun utbetalt
ca. 120 000 kroner pr. år, som er ca. 10 000 kroner mer enn en minstepensjon.
(23) Prinsipalt anføres at anvendelsen av § 86, jf. § 94 nr. 3 er i strid med Grunnlovens § 97
allerede ved det forhold at A har en særrett til pensjon, oppnådd ved mannens
arbeidskontrakt og tilhørende medlemskap i SPK, jf. plenumsdommen i Rt. 1962
side 332. Staten kan ikke skifte hatt fra arbeidsgiver til lovgiver og derved frata A hennes

4
kontraktsbaserte rettigheter. Slik sett skiller denne saken seg klart fra plenumssakene i
Rt. 1996 side 1415 (Borthen) og side 1440 (Thunheim), som gjaldt inngrep i ytelser etter
folketrygden. Folketrygden gjelder alle og finansieres over statsbudsjettet, mens pensjon i
SPK for en stor del er dekket ved premier som blant annet skal dekke en eventuell
ektefellepensjon.
(24) Grunnlovmessigheten av inngrepet i As ektefellepensjon må derfor bedømmes etter den
såkalte rettighetsteorien, som gir lite rom for skjønn når tilbakevirkning er konstatert.
Dette underbygges også av at det dreier seg om en ”egentlig” tilbakevirkning, ved at det i
en viss forstand legges nye byrder på tidligere handlinger. I motsetning til Borthen og
Thunheim kunne A ha handlet annerledes for å unngå den situasjon hun nå er havnet i; for
eksempel kunne hun ha krevd kompensasjon for tapet ved skilsmissen eller ventet med
denne til hun var fylt 45 år.
(25) Dersom grunnlovmessigheten skal bedømmes etter standardteorien, og det avgjørende
således vil være – som i Borthen-saken – om loven virker ”klart urimelig eller
urettferdig”, så står vi også overfor en grunnlovsstridig tilbakevirkning. Et tungtveiende
moment ved denne helhetsvurderingen vil være den karakter av særrett, basert på
arbeidskontrakt, som kjennetegner As krav på ektefellepensjon. Men det kommer mange
momenter i tillegg.
(26) Bakgrunnen for innstramningen av ektefellepensjonen i 1991 var endrete
samfunnsforhold, med langt flere yrkesaktive kvinner enn tidligere. Men lovgiveren
hadde ikke noe grunnlag for å vite hvordan loven slo ut i enkelttilfeller. Og den rammet A
og den gruppe etterlatte som hun tilhører, med full kraft. Hun var yrkesaktiv både før og
etter skilsmissen i 1979. I årene etterpå tok hun også utdannelse, men trafikkulykken i
1984 satte henne utenfor og ledet til uførepensjonen. Hun gjorde således hva hun kunne
for å skaffe seg en god yrkesmessig plattform etter skilsmissen, men det ble umulig for
henne. Forventningen om ektefellepensjon ble svært sentral i hennes situasjon.
(27) Denne forventningen var ikke svekket som følge av store, ukjente usikkerhetsmomenter.
Med den aldersforskjell det var mellom ektefellene, var det statistisk sett 84 prosent
sannsynlighet for at A overlevde sin tidligere ektefelle.
(28) Det må også legges vesentlig vekt på at A ved å være hjemmeværende med tre små barn i
betydelig grad har bidratt til den opptjening som gir grunnlag for pensjonsrettighetene, og
at ekteskapet varte så lenge som 25 år.
(29) På denne bakgrunn er det heller ikke tale om en ”avledet rett”. Dette forsterkes når man
vet at etterlatte mot økonomisk kompensasjon kan fraskrive seg retten, jf. Ot.prp. nr. 31
1972–73 side 64 annen spalte.
(30) A rammes hardt, som også lagmannsretten har lagt til grunn. Hun taper årlig et meget
høyt beløp, og hun utsettes for en vilkårlig forskjellsbehandling når hun faller utenfor
pensjonsretten fordi hun manglet 1 år og 3 dager på å være 45 år ved skilsmissen. På den
annen side sparer staten bare ca. 7,5 millioner kroner årlig på den gruppen av ca.
200 etterlatte som ville ha vært pensjonsberettiget i årene 1993–2005.
(31) De lovforarbeider som ligger til grunn for de aktuelle bestemmelser om ektefellepensjon,
bærer preg av mangel på tallmateriale og dokumentasjon og desto mer ”synsing”. Hadde

5
lovgiver vært klar over konsekvensene for etterlatte i As situasjon, ville reglene
sannsynligvis ikke blitt vedtatt med det innhold de fikk. Skilsmissen burde ha vært
skjæringspunktet etter overgangsbestemmelsen, ikke ektefellens død.
(32) Forbeholdsklausulen i § 43 i loven om Statens Pensjonskasse tillegges for stor vekt av
staten. Den har – som også Justisdepartementets lovavdeling har uttrykt det – liten
selvstendig betydning ved bedømmelse av grunnlovmessigheten. Det er i den forbindelse
viktig å være oppmerksom på at i As tilfelle er det ikke tale om å justere en pensjonsrett,
men om å frata henne hele pensjonen.
(33) Konklusjonen blir at ekteskapslovens § 86, jf. § 94 nr. 3 i forhold til A må anses stridende
mot Grunnlovens § 97. Vedtaket om å avslå kravet om ektefellepensjon er følgelig
ugyldig.
(34) Dette resultatet følger også av at bestemmelsene strider mot P1-1, eventuelt sammenholdt
med EMK artikkel 14, og derved mot den rett A har til å beholde pensjonsretten – sin
”possession” – uten vesentlige inngrep fra statlige myndigheter. Det vises til
hjelpeintervenientens anførsler.
(35) Ankende part la ned slik påstand:
”Trygderettens kjennelse er ugyldig.”
(36) Hjelpeintervenienten, LO Stat, har i korte trekk gjort gjeldende:
(37) Det er enighet mellom partene om at As rett til ektefellepensjon er en ”eiendomsrett” –
”possessions” – etter P1-1. Dette følger av flere avgjørelser i EMD, for eksempel av
saken Azinas mot Kypros (Application no. 56679/00) med dom 20. juni 2002. Fratakelsen
av retten skal vurderes mot prinsippet om at enhver ”har rett til å få nyte sin eiendom i
fred”, som er nedfelt i P1-1 første setning.
(38) Fratakelsen er i strid med dette prinsippet. For at et inngrep skal aksepteres, må det
oppfylle kravet om ”fair balance” – det må være proporsjonalitet mellom hensynet til
individets rettsbeskyttelse og de samfunnsinteresser inngrepet skal ivareta. I denne
helhetsvurderingen får mange av de samme momenter betydning som er relevante ved
bedømmelsen av tilbakevirkningens grunnlovmessighet.
(39) For det første rammer ekteskapslovens innstramning en liten gruppe særlig hardt –
anslagsvis ca. 200 av om lag 40 000 kvinner som får ektefellepensjon i sin alminnelighet.
Dette momentet ble tillagt vekt også i saken Kjartan Àsmundsson mot Island (Application
no. 60669/00), se dom 12. oktober 2004 avsnitt 43.
(40) Uansett vil det være et tungtveiende moment at inngrepet rammer hardt. A mistet
fullstendig sin pensjonsrett i SPK, mens klageren i Àsmundsson-saken hadde hevet
ytelsen i ca. 20 år, da den ble kraftig redusert. I Azinas-saken, som gjaldt fratakelse av
pensjon, var pensjonen – som i vår sak – ennå ikke kommet til utbetaling. I begge disse
sakene ble det konstatert brudd på P1-1. I sistnevnte sak ble det også lagt vekt på at
inngrepet virket tilbake, se avsnitt 44.

6
(41) Besparelsen for staten er beskjeden i denne saken. I Àsmundsson-saken var det ikke nok
til å hindre konvensjonsbrudd at det fondet som betalte ytelsen, var i store finansielle
vanskeligheter, se avsnitt 42.
(42) At det er en usikker pensjonsrett, vil etter omstendighetene bli tillagt vekt. Men As rett
var ikke usikker. Når visse vilkår var oppfylt, ville hun ha fått pensjonen.
(43) A hadde heller ingen mulighet for å innrette seg slik at hun unngikk tapet. Dette moment
er tillagt vekt i saken Bäck mot Finland (Application no. 37598/97), der dom ble avsagt
20. juli 2004, se avsnitt 62.
(44) As pensjonsrett hadde også en verdi før utbetaling. At dette momentet har betydning,
fremgår forutsetningsvis av Bäck-saken i avsnitt 69.
(45) Lovendringen var heller ikke nødvendig. Samlet sett virket den urimelig og urettferdig,
og proporsjonalitetskravet er ikke oppfylt. Det foreligger således et brudd på P1-1.
(46) Det foreligger under enhver omstendighet et brudd når også EMK artikkel 14 trekkes inn.
(47) Fratakelsen av As pensjonsrett var diskriminerende dels ved at den skiller mellom gifte og
skilte personer, dels mellom to grupper av skilte – de som er fylt 45 år og gift i
minst 10 år ved skilsmissen, og de som ikke oppfyller i det minste ett av vilkårene – og
endelig ved kravet i overgangsbestemmelsen om at pensjonstilfellet må være inntrådt før
1. januar 1993. Det blir således rene tilfeldigheter som blir bestemmende for om det
foreligger rett til ektefellepensjon eller ikke.
(48) Hjelpeintervenienten la ned slik påstand:
”1. Trygderettens kjennelse er ugyldig.
2. Staten v/Statens Pensjonskasse dømmes til å betale saksomkostninger med
tillegg av den rente som er fastsatt i medhold av forsinkelsesrentelovens § 3,
første ledd, første punktum, for tiden 8,75% årlig rente, fra utløpet av
oppfyllelsesfristen til betaling skjer.”
(49) Ankemotparten, staten v/Statens Pensjonskasse, har i hovedtrekk gjort gjeldende:
(50) Staten slutter seg i det alt vesentlige til lagmannsrettens begrunnelse.
(51) Den ektefellepensjon som saken gjelder, har grunnlag i en arbeidsavtale og er en
tjenestepensjon, selv om den av tekniske grunner er regulert i ekteskapsloven. I
utgangspunktet er det her tale om en beskyttet pensjon, men det er av betydning i denne
saken at det ikke er grepet inn i løpende ytelser. Ved ekteskapsloven av 1991 var det
vilkårene for fremtidige pensjonstilfeller som ble regulert. Det dreier seg om en såkalt
uegentlig tilbakevirkning. Det utelukker imidlertid ikke at tilbakevirkningen kan være
grunnlovsstridig. Men det får betydning for hvilken norm som skal legges til grunn. På
dette rettsområdet er det, som ellers ved inngrep i kontraktsforhold, standardteorien som
gjelder, jf. også synspunktene i tomtefestedommen i Rt. 1990 side 284. Selv om det skal
legges vekt på rettighetens karakter ved skjønnet, må det avgjørende derfor bli om
tilbakevirkningen er ”klart urimelig eller urettferdig”.

7
(52) En rekke forhold taler for at staten bør ha en viss handlefrihet til å regulere
tjenestepensjoner.
(53) En betydelig del av finansieringen av tjenestepensjonen skjer ved midler overført fra
statskassen, SPK betaler ikke alt.
(54) Pensjonsretten har et langt tidsperspektiv, og behovet for regulering kan øke i takt med
endrede forutsetninger. Her kommer også inn behovet for et oversiktlig regelverk, der
likhetshensynet spiller en rolle. Dette er hensyn som har motivert § 43 i lov om Statens
Pensjonskasse. Den gir et varsel og begrunner en viss handlefrihet for staten. Den må
også inn i helhetsvurderingen etter Grunnlovens § 97.
(55) Statens handlefrihet bør være stor når det gjelder ektefellepensjon, hvor det kommer inn
mange usikkerhetsmomenter om og i tilfelle når pensjonen blir virksom.
(56) Da man fikk den generelle enkepensjonsretten for fraskilte i 1937, var begrunnelsen av
sosial karakter. Man ville unngå at enkene, som regelmessig var hjemmeværende og fullt
ut forsørget av mannen, skulle settes på bar bakke når mannen døde. Det var
samfunnsutviklingen, med et stadig økende antall yrkesaktive kvinner, som førte til
begrensningen i etterlattepensjonen i 1973 og 1991. Samfunnet var radikalt forandret, og
skilte kvinner hadde langt større muligheter for å forsørge seg selv.
(57) Formålet med disse innstramningene har ikke i første rekke vært å spare penger, men de
er en konsekvens av det alminnelige prinsipp at fellesskapets midler skal brukes rasjonelt.
Overgangsregelen i 1991-loven er dessuten begrunnet i behovet for å unngå to parallelle
regelverk, som ville ha blitt administrativt vanskelig og tungvint.
(58) Ingen kunne ha en berettiget forventning om at innstramningen i 1973 ikke ville bli fulgt
opp med ytterligere innstramninger senere. Det er ingen grunn til å anta at lovgiveren ikke
var klar over rekkevidden og konsekvensene av § 86, jf. § 94 nr. 3 i ekteskapsloven av
1991.
(59) For A ville ikke denne innstramningen ha betydd så mye om hun hadde fått arbeide fullt
og samle egne pensjonspoeng fra skilsmissen til pensjonsalder. Det er trafikkulykken som
satte en stopper for det. Skadene ved trafikkulykken er dekket blant annet ved at hun fikk
en betydelig erstatningsutbetaling.
(60) Lovgiveren har ved vedtakelsen av de aktuelle lovbestemmelser i ekteskapsloven, nøye
overveid de momenter som er av betydning for spørsmålet om grunnlovmessigheten av
innstramningen i fraskiltes pensjonsrettigheter. Det er ikke grunnlag for at domstolene
skal komme til at ekteskapslovens § 86, jf. § 94 nr. 3 her må settes til side som følge av en
klart urimelig eller urettferdig tilbakevirkning.
(61) Det foreligger heller ingen motstrid mellom de norske regler i ekteskapslovens § 86, jf.
§ 94 nr. 3 og P1-1.
(62) Det er etter utviklingen i praksis i EMD klart at trygde- og pensjonsrettigheter, uavhengig
av finansieringsgrunnlag, vil omfattes av begrepet ”possessions” i P1-1. Prøvingen av om
et inngrep – en ”interference” – er i strid med bestemmelsen, skal skje mot prinsippet i
første setning om rett for enhver til ”the peaceful enjoyment of his possessions”.

8
(63) Det er ingen spor i EMDs praksis av at en tjenestepensjon kommer i en annen stilling enn
trygdeytelser ved proporsjonalitetvurderingen. Spørsmålet blir om det ligger innenfor den
vide skjønnsmargin som staten har på dette området, å gi lovbestemmelser som de
foreliggende.
(64) Nyere avgjørelser fra EMD viser at endring av samfunnsforhold i den retning som er
aktuell i vår sak, har betydning ved proporsjonalitetsvurderingen, slik at inngrepet i
trygde- og pensjonsrettigheter er blitt akseptert, se avvisningsavgjørelser i saken
Goudswaard-van der Lans mot Nederland (Application no. 75255/01) av 22. september
2005 og i saken Hoogendijk mot Nederland (Application no. 58641/00) av 6. januar 2005.
(65) I proporsjonalitetsvurderingen kommer det også inn at en ektefellepensjon har i seg
mange usikkerhetsmomenter for den berettigete.
(66) Azinas-saken og Àsmundsson-saken, som begge er påberopt av den ankende part, har en
rekke ulikheter fra foreliggende sak og er derfor lite relevante.
(67) Konklusjonen er at det ligger godt innenfor statens vide skjønnsmargin – i lys av endrede
samfunnsforhold – å stramme inn vilkårene for fraskiltes rett til ektefellepensjon på den
måte som er valgt i § 86, jf. § 94 nr. 3.
(68) Det foreligger heller ikke noe brudd på EMK artikkel 14.
(69) Ankemotparten la ned slik påstand:
”Lagmannsrettens dom stadfestes.”
(70) Jeg ser saken slik:
(71) Jeg behandler først spørsmålet om vedtakelsen av ekteskapslovens § 86, jf. § 94 nr. 3 og
anvendelsen av disse regler på As søknad om ektefellepensjon, innebærer en
tilbakevirkning som er i strid med Grunnlovens § 97.
(72) Innledningsvis vil jeg knytte noen bemerkninger til denne grunnlovsbestemmelsen, og jeg
tar utgangspunkt i følgende uttalelse i Borthen-dommen, Rt. 1996 på side 1426:
”Bestemmelsen – med dens generelle ordlyd om at ”Ingen lov maa gives tilbagevirkende
Kraft” – stiller etter vår rettstradisjon opp et forbud, som vel kan gis et mer presist
innhold på spesielle rettsområder, men som ellers, blant annet på det rettsområdet vi
her er på, må anses for å rette seg mot særlig urimelig eller urettferdig tilbakevirkning.”
(73) Det kan også uttrykkes slik at Grunnlovens § 97 på visse rettsområder, især på
strafferettens, har en hard kjerne, hvor tilbakevirkning til skade regelmessig vil være
grunnlovsstridig.
(74) I Borthen-saken, jf. Rt. 1996 side 1415, og Thunheim-saken, Rt. 1996 side 1440, kom
altså Høyesterett til at standardteorien gjelder på trygdeområdet, og at det avgjørende da
vil være om inngrepet i trygderettigheten er ”klart urimelig eller urettferdig”. Og generelt
må det være grunnlag for å hevde at ved inngrep i etablerte rettigheter vil standardteorien
ha en fremtredende plass.

9
(75) Men noen rettigheter vil etter omstendighetene ha et sterkere vern mot inngrep enn andre,
også på det som i vid forstand kan karakteriseres som sosiallovgivningens område. En
rettighet som har et særskilt grunnlag, er offentlig ansattes pensjon i SPK. I
plenumsdommen i Rt. 1962 side 332 konstaterte Høyesterett at statspensjonistene ”har en
økonomisk særrett til pensjon”. Når det inngrep i statspensjonen som den saken gjaldt,
ikke ble ansett for grunnlovsstridig, var det fordi statspensjonistene ved den samordning
som var foretatt, fortsatt hadde ”rettskrav på et beløp som svarer til full tjenestepensjon”.
(76) Jeg viser også til hva førstvoterende i Thunheim-saken i Rt. 1996 på side 1448 uttalte om
pensjonsretten til medlemmer i SPK:
”For de offentlig ansatte er pensjonsordningen så nær knyttet til arbeidsforholdet at det
må ses som en del av arbeidsavtalen. Lønn og pensjon henger nøye sammen.”
(77) Statspensjonens karakter av særrett basert på arbeidskontrakten gjelder medlemmet selv.
Det er en sammenheng mellom medlemmets lønn, innskudd og pensjonsutbetaling. En
annen sak er at en vesentlig del av pensjonen i dag finansieres av det offentlige og ikke av
medlemmets innskudd i SPK.
(78) Overfor en enke etter et medlem i SPK blir imidlertid tilknytningen mellom en mulig
fremtidig pensjon og hennes innsats svakere. Innskuddet i pensjonskassen er det samme
for gifte og ugifte medlemmer. For enker vil betalingselementet således ikke gjøre seg
gjeldende med samme styrke som for medlemmet selv. Ektefellepensjonen blir derved av
mer avledet karakter, jf. NOU 1995: 29 om Samordning av pensjons- og trygdeytelser
side 208, der det ble uttalt følgende om enkepensjon i sin alminnelighet:
”Når det gjelder enkepensjon, vil det nok ha skjedd en forandring i den alminnelige
samfunnsoppfatning. Da pensjonsloven ble innført, var synsmåten at enker var
forsørget av sine menn og måtte være sikret en pensjon for sitt utkomme også etter hans
død. I dag vil oppfatningen være at enkepensjonen i de fleste tilfelle tross alt bare er et
supplement til enkenes eller enkemennenes egen inntekt i form av lønn eller pensjon.”
(79) På samme side uttalte utvalget videre:
”På den ene siden er retten til enkepensjon en avledet rett. Det kan sies å være en større
uvisshet forbundet til spørsmålet om og når retten til enkepensjon vil inntre enn til
spørsmålet om og når retten til alderspensjon vil inntre.”
(80) Denne sak gjelder imidlertid ikke pensjonsrett for gjenlevende ektefelle etter
statstjenestemenn i sin alminnelighet, men utelukkende de fraskilte etterlatte, her
representert ved A. Hennes konkrete situasjon kommer jeg tilbake til. De momenter som
jeg har pekt på, og som generelt svekker en enkes rettslige posisjon sammenlignet med
medlemmet selv, forsterkes når det er tale om fraskiltes rett til ektefellepensjon. Når de
ekteskapelige bånd til ektefellen er brutt, ofte mange år før vedkommende døde, blir
retten til ektefellepensjon ytterligere avledet. Og for de fraskilte kommer i tillegg nye
momenter som er egnet til å svekke deres forventninger. Pensjonsretten faller bort hvis
den fraskilte gifter seg igjen, og reduseres hvis den tidligere ektefellen hadde giftet seg på
ny. Og historisk sett, før 1937, var som tidligere nevnt retten til enkepensjon for fraskilte
statsenker meget usikker og svak. Endringen i 1937 kom nettopp for å sikre fraskilte og
forsørgede kvinner uten utdannelse og yrkeserfaring noe å leve av, etter at de ved heltids
innsats i hjemmet hadde bidratt til den felles husholdning.

10
(81) De momenter som jeg her har trukket frem, og som i noen grad vil bli utdypet senere,
viser etter min mening at lovgivningen om ektefellepensjon for fraskilte er nær knyttet til
samfunnsutviklingen, og at den har et sosialpolitisk tilsnitt som tilsier at staten bør ha
atskillig handlefrihet til å regulere pensjonsrettens innhold. Her kommer også inn
forbeholdsklausulen i § 43 i lov om Statens Pensjonskasse, som ikke er uten betydning for
statens handlefrihet på dette området, jf. Borthen-dommen i Rt. 1996 på side 1434.
(82) Hvorvidt det i denne sak foreligger en grunnlovsstridig tilbakevirkning, vil måtte bero på
om inngrepet må anses som ”klart urimelig eller urettferdig”, jf. Borthen-dommen i
Rt. 1996 på side 1430. Som førstvoterende fremhever i den dommen, vil anvendelsen av
standarden ”måtte variere over tid og med skiftende samfunnsforhold, både med hensyn
til karakteren av de posisjoner som vernes og hvor mye og hva som skal til av virkninger
for å utløse grunnlovsstrid”. Når det gjelder karakteren av de fraskiltes pensjonsrett, har
jeg allerede pekt på at den er avledet, og at det er usikkert om og når den vil inntre.
Uvissheten knytter seg som nevnt til en rekke momenter, særlig tidspunktet for inntreden
av pensjonstilfellet.
(83) Når man skal vurdere nærmere om det inngrep som ekteskapslovens § 86, jf. § 94 nr. 3
gjør i fraskiltes ektefellepensjon, må anses som en klart urimelig eller urettferdig
tilbakevirkning, er det hensiktsmessig først å se noe nærmere på disse reglers historiske
sammenheng og begrunnelse. Selv om ankende parts angrep, slik jeg forstår det, ikke
retter seg mot innstramningen i § 86 som sådan, men mot det forhold at innstramningen
via overgangsregelen i § 94 nr. 3 får anvendelse på hennes tilfelle, er det av interesse med
et historisk tilbakeblikk på hvorfor lovgiveren i to omganger har valgt å begrense
ektefellepensjonen for fraskilte.
(84) Jeg har innledningsvis redegjort for lovendringene i 1973 og 1991. Ved den første av
disse ble det i proposisjonen pekt på følgende (Ot.prp. nr. 31 1972–73 side 60):
”Som det fremgår, oppløses ca. 25 % av alle de ekteskap som ender med skilsmisse før
det er gått 5 år, og en rekke av disse ekteskap er barnløse. Etter den någjeldende
lovgivning vil en fraskilt selv etter et så kortvarig ekteskap beholde pensjonsrett etter
ektefellen, mens den regel utvalget foreslår, vil føre til at pensjonsretten da faller bort. I
seg selv er det imidlertid ikke rimelig at et kortvarig barnløst ekteskap skal begrunne
pensjonsrett, idet en ikke kan regne med at vedkommendes ervervsevne nedsettes på
grunn av ekteskapet. Selv om pensjonen ikke kommer andre til gode, er det ikke
naturlig at en fraskilt skal beholde en pensjonsrett etter at alle økonomiske
mellomværende for lengst er oppgjort.”
(85) Det ble på samme side i proposisjonen også uttalt:
”35-års grensen for den fraskilte i et barnløst ekteskap er i og for seg tilfeldig valgt. En
har imidlertid lagt vekt på at personer som blir skilt i ung alder eller etter et relativt
kortvarig ekteskap, både kan og bør søke å finne frem til et eksistensgrunnlag
uavhengig av den tidligere ektefelle. I disse tilfelle vil det også regelmessig gå meget lang
tid fra skilsmissen og til pensjonstilfellet blir aktuelt. Blir en skilt etter 35-års alder, vil
en i større grad kunne ha låst seg fast i et bestemt livsmønster som følge av det oppløste
ekteskap.”
(86) En presis oppsummering skjer i Innst. O. nr. 36 1972–73 side 178:

11
”K o m i t é e n finner det også rimelig å sette som en betingelse for pensjon at den
fraskilte ved skilsmissen var minst 35 år gammel. En yngre person bør kunne finne seg
et yrke etter skilsmissen, selv om vedkommende ikke har hatt det tidligere. Når
ektefellen er såpass ung ved skilsmissen, vil det også normalt gå ganske lang tid før
pensjonsretten blir aktuell, og det synes ikke rimelig å gi ekteskapet økonomiske
konsekvenser så lang tid etter at det er oppløst.”
(87) Det er langt på vei de samme hensyn som utgjorde begrunnelsen for den ytterligere
begrensningen i ektefellepensjonen for fraskilte som fant sted i 1991. Innstillingen
NOU 1987: 30, som lå til grunn for loven, inneholdt en nærmere vurdering av den
begrensning som ble innført i 1973. Det er uttalt på side 156:
”Utvalget mener at gjeldende lov gir ektefellepensjon til fraskilt i alt for stor
utstrekning. Rett til pensjon kan nå inntre etter relativt kortvarige ekteskap, og meget
lang tid etter at ekteskapet ble oppløst.”
(88) I Ot.prp. nr. 28 1990–91 ble det på side 50 uttalt:
”Det kan virke som en tilfeldig økonomisk fordel at ettervirkninger av et tidligere
ekteskap skal inntre mange år etter skilsmissen.”
(89) På samme sted i proposisjonen uttrykker for øvrig departementet at man hadde vært i tvil
om det var riktig å oppheve regelen om at det ikke gjaldt noen grenser for fraskiltes
ektefellepensjon hvis det var barn i ekteskapet. Men under hensyn til at barna
sannsynligvis ikke ville være mindreårige når ektefellen dør, og til at ytelser etter
folketrygdloven her var aktuelle, opphevet man det nevnte unntaket.
(90) De inngrep som fant sted ved lovendringene i 1973 og 1991, og den motivasjon som lå til
grunn for disse, illustrerer at lovgiver har et begrunnet behov for å justere og tilpasse
ektefellepensjonen for fraskilte til samfunnsutviklingen. Jeg ser det slik at tiden hadde
løpt fra 1937-ordningen med en nær ubegrenset rett til ektefellepensjon for fraskilte
enker. I en ny tid med flere kvinner som tok utdannelse og gikk ut i yrkeslivet, fremsto
ektefellepensjonen som stadig mer ubegrunnet. Innstramningene i 1973 og i 1991 må ses
som et utslag av denne samfunnsutviklingen.
(91) Ankende part har med styrke fremholdt at staten som lovgiver her løsnet på de
forpliktelser den har som arbeidsgiver til å innfri de forventninger om pensjon som den
fraskilte ektefelle har med grunnlag i tidligere ektefelles arbeidskontrakt. Jeg er ikke enig
i denne synsmåten.
(92) Innstramningen i 1991, som den i 1973, gjaldt ikke bare ektefellepensjon for fraskilte
etter tjenestemenn ansatt i staten; de gjaldt generelt for kollektive pensjonsordninger
utenfor folketrygden – statlige, kommunale og private, sistnevnte under forutsetning av at
det er en obligatorisk tilslutning, jf. § 86 første ledd annet punktum i gjeldende
ekteskapslov. Jeg peker også på at endringene i reglene om fraskiltes rett til
ektefellepensjon innenfor folketrygden, preges av den samme utviklingen. Jeg viser her til
den endring som fant sted i 1988 i § 10-6 i folketrygdloven av 1966, der den fraskilte
ektefelle ”nå bare [har] rett til etterlattepensjon hvis dødsfallet finner sted innen fem år
etter skilsmissen og ekteskapet enten har vart i minst 25 år, eller ekteskapet har vart i
15 år og det var barn i ekteskapet”, se Ot.prp. nr. 28 1990–91 side 50. Denne regel er
videreført i folketrygdloven av 28. februar 1997 nr. 19 § 17-10.

12
(93) Ankende part har også fremholdt at det ikke var mye for staten å spare ved denne
innstramningen. Dette hensynet er ikke trukket frem i lovforarbeidene, og lovendringen
gjaldt – som tidligere nevnt – også kommunale og private pensjonskasser. Med den
begrunnelse som er gitt for regelen i § 86, og som jeg har gjengitt, må man kunne si at
hensynet til en – etter dagens vurdering – mest mulig forstandig bruk av
pensjonsordningenes midler styrker grunnlaget for lovendringen.
(94) Før jeg går over til å se mer konkret på As situasjon – om ekteskapslovens § 86, jf. § 94
nr. 3 rammer henne på en særlig urimelig eller urettferdig måte, minner jeg om at det er
overgangsregelen i § 94 nr. 3 som fører henne ut av reglene i den tidligere ektefellelovs
§ 58, som krevde minst 5 års ekteskap og en alder på minst 35 år ved skilsmissen som
vilkår for ektefellepensjon, og inn i gjeldende lovs § 86, der hun ikke oppfyller kravet om
alder på minst 45 år ved skilsmissen. Overgangsregelen innebærer som tidligere nevnt at
når ektefellen dør etter 1. januar 1993, da den nye loven trådte i kraft, så får denne loven
anvendelse. En tilsvarende overgangsregel gjaldt ved den innstramning som ble
gjennomført ved lovendringen i 1973. Siden de to innstramningene har de samme sentrale
kriterier – ekteskapets varighet og gjenlevendes alder ved skilsmissen – oppsto i
prinsippet de samme problemer i overgangsfasen den gang som ved innstramningen i
1991.
(95) I 1973 ble tilbakevirkningsspørsmålet nøye vurdert. Jeg viser her til Ot.prp. nr. 31 1972–
73 side 40, der Justisdepartementet sluttet seg til de overgangsregler som var foreslått av
det utvalget som hadde utredet ordningen med fraskiltes rett til ektefellepensjon.
Utvalgets innstilling var tatt inn som vedlegg til proposisjonen, og jeg siterer fra dens side
67, der utvalgets begrunnelse for overgangsordningen er tatt inn:
”Etter utvalgets mening er det ønskelig at de nye regler gis størst mulig rekkevidde. Det
er i seg selv lite ønskelig at det på dette område skal gjelde forskjellige sett regler i
ubestemt tid fremover. Dertil kommer at gjeldende regler på flere punkter er lite
tilfredsstillende. Ved den nærmere avgrensning av hvilken rekkevidde de nye regler
skal gis, må en imidlertid søke å unngå en urimelig tilbakevirkning.”
(96) Videre pekte man på at ”det er spørsmål om meget lempelige begrensninger som bare
utelukker tilfelle hvor ekteskapet reelt sett ikke bør gi grunnlag for pensjon”.
(97) Rimeligheten av overgangsregelen og det lange tidsperspektivet for en eventuell
videreføring av de tidligere regler ble også vurdert ved vedtakelsen av § 94 nr. 3 i
ekteskapsloven av 1991, se Ot.prp. nr. 28 1990–91 side 141. Jeg kan på denne bakgrunn
ikke legge særlig vekt på at det i lovforarbeidene ikke uttrykkelig er henvist til
Grunnlovens § 97. Lovgiver har utvilsomt vurdert berettigelsen av tilbakevirkningen i
forhold til den gruppe av et ubestemt antall fraskilte ektefeller som A tilhører.
(98) Det er lett å forstå at A føler inngrepet hardt på bakgrunn av et 25 års ekteskap, der hun
også har hatt ansvar for tre barn frem til voksen alder, og ved sin innsats i hjemmet har
bidratt til ektefellens opptjening av pensjon i SPK.
(99) I helhetsvurderingen av inngrepets grunnlovmessighet kan jeg imidlertid ikke se at disse
momentene blir avgjørende.
(100) A har et forholdsvis langt ekteskap bak seg, men oppfyller altså ikke alderskravet ved
skilsmisse. Hun faller derved i den kategori fraskilte enker som lovgiveren ut fra

13
vurderinger jeg tidligere har redegjort for, ikke har funnet berettiget til ektefellepensjon.
Det gjelder uansett hvor lenge ekteskapet har vart – vilkårene i § 86 er kumulative. En
slik grense må det – på dette rettsområdet – i første rekke ligge til lovgiveren å fastsette,
og domstolene bør vise tilbakeholdenhet med å overprøve den. Jeg kan ikke se det
annerledes enn at lovgiveren så langt har vært seg bevisst konsekvensene av
aldersgrensen som er fastsatt i § 86.
(101) Ankende part har imidlertid med styrke fremholdt at hun har gjort hva hun kunne for å
skaffe seg utdannelse og arbeid etter skilsmissen i 1979, men det ble umulig på grunn av
trafikkulykken. Jeg er enig med A i at hun derfor rammes hardt. Hun har gjort hva hun
kunne for å skaffe seg en stilling som hun kunne leve trygt i, og som ville ha gitt en god
pensjon. Men jeg kan vanskelig se at slike konkrete begivenheter skulle ha vært tatt
hensyn til av lovgiveren, eventuelt ved en unntaksregel. A fikk utbetalt 930 000 kroner i
forsikringsoppgjøret etter trafikkulykken, og hun fikk ellers utbetalt de ytelser etter
folketrygden som tilkommer personer i hennes situasjon.
(102) Ankende part har med styrke anført at hun hadde innrettet seg etter og hatt klare
forventninger om å få ektefellepensjon når hennes tidligere mann døde, og at det var
særlig hardt å miste så mye som ca. 105 500 kroner pr. år når hun ellers har en samlet
trygdeutbetaling på ca. 120 000 kroner.
(103) Jeg har tidligere nevnt de usikkerhetsmomenter som gjør seg gjeldende ved
ektefellepensjon i sin alminnelighet og for fraskilte i særdeleshet. Da A og B ble skilt i
1979, var de 44 og 54 år gamle. Den gang må det for A ha fortonet seg som uvisst om
ektefellepensjonen ble en realitet, eventuelt når den ble det. Og beløpet på
ca. 105 500 kroner kunne hun uansett ikke ha forventninger om. Frem til 1989 ville en
ektefellepensjon i hennes tilfelle, som følge av samordningsreglene, ha gitt vel
33 000 kroner årlig, altså i to år etter at forslag til den begrensning som hun nå rammes av
var fremsatt, jf. NOU 1987: 30.
(104) Ankende part har også anført at retten til ektefellepensjon hadde en økonomisk verdi på
hennes hånd. Hadde hun vært klar over skjørheten i sin pensjonsrett, kunne hun ha
fraskrevet seg denne og sikret seg en større kompensasjon ved skilsmisseoppgjøret. Jeg
kan ikke tillegge denne anførsel nevneverdig vekt i helhetsvurderingen. Den forutsetter
nærmest at tidligere ektefelle allerede ved skilsmissen forutså et nytt ekteskap, og hadde
et ønske om å la ektefellepensjonen fullt ut overføres til den nye ektefelle. Den praktiske
betydning av den latente og uvisse ektefellepensjonens antatte økonomiske verdi er etter
min mening meget begrenset.
(105) Etter en helhetsvurdering av i første rekke grunnlaget for ekteskapslovens § 86, jf. § 94
nr. 3, innstramningens historiske bakgrunn og samfunnsmessige begrunnelse,
ektefellepensjonens usikre karakter, i særdeleshet for fraskilte, og virkningene av
innstramningen for A, blir det min konklusjon at det ikke foreligger en klart urimelig eller
urettferdig tilbakevirkning ved at 1991-lovens § 86 er gitt anvendelse for henne.
(106) Jeg går så over til å behandle spørsmålet om avslaget på As søknad om ektefellepensjon
kommer i strid med EMKs første tilleggsprotokoll artikkel 1 – P1-1. Jeg bemerker
innledningsvis at menneskerettslovens (lov 21. mai 1999 nr. 30 § 3, jf. § 2 nr. 1a) gir
bestemmelsene i EMK, herunder P1-1, forrang ved motstrid med annen norsk lovgivning.

14
Det innebærer at om anvendelsen av ekteskapslovens § 86, jf. § 94 nr. 3 på As sak fører
til at P1-1 krenkes, er avslaget på søknaden om ektefellepensjon ugyldig.
(107) Jeg nevner også innledningsvis at EMK ikke har et generelt forbud mot tilbakevirkende
lover, men konvensjonen har en egen bestemmelse som forbyr tilbakevirkning på
strafferettens område, se artikkel 7. På vårt område vil tilbakevirkningen bli et element
ved bedømmelsen av om P1-1 er krenket.
(108) P1-1 lyder slik i engelsk versjon:
”Article 1 Protection of property
Every natural or legal person is entitled to the peaceful enjoyment of his possessions. No
one shall be deprived of his possessions except in the public interest and subject to the
conditions provided for by law and by the general principles of international law.
The preceding provisions shall not, however, in any way impair the right of a State to
enforce such laws as it deems necessary to control the use of property in accordance
with the general interest or to secure the payment of taxes or other contributions or
penalties.”
(109) Bestemmelsen er ansett for å bestå av tre regler. I første ledd første setning slår den fast
det grunnleggende prinsippet om at enhver fysisk eller juridisk person har rett til å få nyte
sin eiendom i fred. Annen setning stiller opp vilkår for fratakelse av eiendom. Det skal
bare kunne skje i det offentliges interesse og på betingelser hjemlet i lov og i samsvar
med folkerettens alminnelige prinsipper. Den tredje regelen fremkommer i annet ledd,
som åpner en adgang for staten til blant annet å håndheve de lover den anser nødvendige
for å kontrollere at eiendom blir brukt i samsvar med allmennhetens interesse.
(110) Forutsetningen for at bestemmelsen overhodet skal gi beskyttelse, er at det foreligger
”possessions”, altså ”eiendom” i protokollens forstand.
(111) Partene er enige om at As eventuelle krav på ektefellepensjon er slik ”eiendom”. Jeg
finner dette ikke tvilsomt og nøyer meg med å vise til en storkammeravgjørelse av 6. juli
2005 i saken Stec med flere mot De forente kongeriker (Application nos. 65731/01 and
65900/01). I avsnitt 50 i avgjørelsen heter det:
”The Court’s approach to Article 1 of Protocol No. 1 should reflect the reality of the
way in which welfare provision is currently organised within the Member States of the
Council of Europe …
Given the variety of funding methods, and the interlocking nature of benefits under
most welfare systems, it appears increasingly artificial to hold that only benefits
financed by contributions to a specific fund fall within the scope of Article 1 of Procol
No. 1. Moreover, to exclude benefits paid for out of general taxation would be to
disregard the fact that many claimants under this latter type of system also contribute
to its financing, through the payment of tax.”
(112) Jeg forstår dette slik at krav på trygde- og pensjonsytelser omfattes av uttrykket
”possessions” i P1-1, ganske uavhengig av om de er finansiert ved fondsinnskudd eller
ved alminnelig betaling av skatt til det offentlige. Jeg viser her også til
avvisningsavgjørelsen av 22. september 2005 i saken Goudswaard-van der Lans mot
Nederland, som bygger på den forutsetning at retten til etterlattepensjon, også til en

15
gjenlevende som hadde fått barn i et nytt forhold og senere blitt samboer, er å anse som
en ”possession”.
(113) Det neste spørsmål vil være om det er skjedd en ”interference” – et inngrep i den aktuelle
”eiendomsrett”. Det er klart tilfellet her.
(114) Det er like klart at inngrepet er hjemlet i lov, og at det er skjedd i det offentliges interesse.
På den annen side er det ikke tilstrekkelig til å akseptere inngrepet at disse vilkår er
oppfylt. Men jeg presiserer at staten – på det sosialpolitiske og økonomiske området – har
en vid skjønnsmargin ved bedømmelsen av hvilke inngrep som er i fellesskapets
interesse. Dette er i storkammer-dommen av 30. juni 2005 i saken Jahn med flere mot
Tyskland (Application nos. 46720/99, 72203/01 og 72552/01), uttrykt slik i avsnitt 91:
”The Court, finding it natural that the margin of appreciation available to the
legislature in implementing social and economic policies should be a wide one, will
respect the legislature’s judgment as to what is ”in the public interest” unless the
judgment is manifestly without reasonable foundation.”
(115) Som jeg tidligere har nevnt, har de lovbestemmelser som er til bedømmelse i denne
saken, et sosialpolitisk tilsnitt, og de er begrunnet i klare samfunnsmessige hensyn. Jeg
legger til grunn at staten på dette punkt må innrømmes en vid skjønnsmargin når
ekteskapslovens § 86, jf. § 94 nr. 3 skal vurderes mot P1-1.
(116) Selv om inngrepet klart er i offentlig interesse, krever P1-1 etter praksis at det skal være
proporsjonalitet mellom inngrepets karakter og de samfunnsmessige hensyn som
begrunner det. Temaet er i Hoogendijk-avgjørelsen av 6. januar 2005 beskrevet slik:
”In order to be compatible with Article 1 of Protocol No. 1, an interference with
property rights must strike a ”fair balance” between the demands of the general interest
of the community and the requirements of the protection of the individual’s
fundamental rights.”
(117) Det følger av dette at statens inngrep, dets formål og karakter, må vurderes mot den
grunnleggende regel i P1-1 første setning. Og det presiseres videre i Hoogendijk-
avgjørelsen at det må være et rimelig forhold mellom de midler som er brukt av staten –
altså inngrepet – og det formål som søkes oppfylt, før følgende – med grunnlag i tidligere
praksis – slås fast:
”The requisite balance will not be found if the person concerned has had to bear
”an individual and excessive burden”.”
(118) Etter nå å ha presentert hva jeg anser som de sentrale elementer i
proporsjonalitetsvurderingen, skal jeg se noe nærmere på hvordan bedømmelsen er falt ut
i en ganske fersk avgjørelse av EMD som gjaldt enkepensjon, og som jeg har berørt
tidligere. Jeg gir først et kort riss av sakens faktiske omstendigheter.
(119) Goudswaard-van der Lans-saken gjaldt en kvinne, født i 1942, som mistet sin mann i
1977. Hun satt igjen med to små barn og ble innvilget enkepensjon etter en egen lov om
slik pensjon. Hun innledet et forhold til en mann, som hun i 1980 fikk et barn med. De ble
samboere en tid før 1. juli 1996, da det ble vedtatt en ny lov, som åpnet for
behovsprøving. Med virkning fra 1. januar 1998 ble hennes årlige enkepensjon vesentlig
redusert på grunn av det samboerskap hun hadde gått inn i.

16
(120) I sin avgjørelse peker EMD på at den nederlandske loven om enkepensjon, som var
aktuell i saken, var vedtatt i 1959, da de fleste hovedforsørgere var menn og de etterlatte
enten voksne kvinner som de hadde vært gift med, eller barn. Domstolen viser til at det
mer enn 30 år senere, da klagerens pensjon ble kraftig redusert, hadde skjedd en
samfunnsutvikling i Nederland:
”For the present purposes, it suffices to note that many widows were cohabiting with a
person to whom they were not married, in a relationship comparable in economic terms
to a family unit, or else themselves had income from another source: normally either
paid employment or social benefits, such as unemployment or disability benefits,
replacing income from earlier employment.”
(121) Videre uttaler domstolen:
”The Goverment and the legislature of the respondent State were entitled in principle to
respond to these changes by altering their understanding of vulnerable groups requiring
protection in the form of income from public resources…”
(122) Klagen ble avvist som ”manifestly ill-founded”.
(123) Denne saken er etter mitt syn av atskillig interesse for vår sak. Den gjaldt en
etterlattepensjon som hadde sin begrunnelse i tidligere tiders samfunnsforhold, og det var
nettopp samfunnsutviklingen som begrunnet det vesentlige inngrep i pensjonsretten. Det
var i motsetning til vår sak ikke tale om fullstendig bortfall av etterlattepensjonen, men på
den annen side skjedde inngrepet i løpende ytelser og ikke bare i en forventet fremtidig
pensjonsytelse. Jeg nevner her også Hoogendijk-avgjørelsen, som gjaldt en ny lov, som
tok sikte på å fjerne diskriminering av gifte kvinner og samtidig unngå at de offentlige
utgifter ble for høye, og som medførte at en løpende ytelse falt helt bort. Dette ble ikke
ansett for å krenke P1-1.
(124) Med de prinsipper som gjelder for prøving av om P1-1 er krenket, og den konkrete
anvendelsen av disse særlig i Goudswaard-van der Lans-saken, kan jeg ikke se at avslaget
på As søknad innebærer en krenkelse av P1-1. Jeg viser til min behandling av de enkelte
elementer i den helhetsvurderingen som jeg foretok for å bedømme grunnlovmessigheten,
og som til dels har betydelig relevans også ved spørsmålet om P1-1 er krenket.
(125) Til støtte for sitt syn har den ankende part særlig vist til to tidligere avgjørelser av EMD,
saken Azinas mot Kypros der dom ble avsagt 20. juni 2002, og saken Àsmundsson mot
Island der dom ble avsagt 12. oktober 2004, med hovedvekten på den sistnevnte.
(126) Jeg kan ikke se at disse sakene har noen særlig betydning for vår sak.
(127) Azinas-saken gjaldt riktignok også fratakelse av en ennå ikke virksom pensjonsrett, men i
den saken var det den pensjonsberettigede arbeidstakeren selv som ble fratatt retten.
Saken er meget spesiell og angikk en offentlig tjenestemann som ble avskjediget fra sin
stilling som følge av tyverier, økonomisk utroskap m.m., og som også ble dømt til fengsel
i 1 år og 6 måneder. I tillegg ble hans pensjonsrettigheter tatt fra ham med virkning fra
avsigelse av straffedommen. Dette var en automatisk følge av avskjeden.
(128) Jeg ser det slik at når EMD fant at det forelå krenkelse av P1-1 i den saken, var det særlig
fordi ”the retrospective forfeiture of the individual’s pension cannot be said to serve any

17
commensurate purpose”, med andre ord at fratakelsen av Azinas’ pensjonsrett ikke tjente
det samme formål som avskjeden, som klarligvis var en adekvat reaksjon. Det ble også
påpekt at familien ville lide mye ved at pensjonsretten gikk tapt.
(129) Àsmundsson-saken gjaldt en islandsk statsborger som i 1969, i en alder av 20 år begynte
å arbeide som sjømann etter å ha utdannet seg til ”navigation officer”. Han fortsatte med
dette arbeidet til 1978, da han ble 100 % ufør som sjømann etter en ulykke om bord. Han
fikk etter hvert uførepensjon fra et eget pensjonsfond for sjømenn, som han hadde betalt
premier til fra 1969 til 1981. Ved en lovendring i 1992 ble det en forutsetning for pensjon
at uførheten refererte seg til arbeid i sin alminnelighet, ikke bare til arbeidet som sjømann.
Ved en vurdering av Àsmundssons uførhet etter den nye loven, ble uførheten satt til 25 %,
og han falt derved under minimumsgrensen på 35 % for pensjon. Den pensjonen han
hadde mottatt i nesten 20 år, ble derfor stoppet.
(130) I denne saken ble det konstatert krenkelse av P1-1 selv om det aktuelle inngrepet var
begrunnet i finansielle vanskeligheter i pensjonsfondet for sjømenn. Slik jeg leser
dommen, ble det lagt vekt særlig på to forhold. For det første at Àsmundsson tilhørte en
liten gruppe på 54 personer – av en gruppe på 336 – som ble særlig hardt rammet av
lovendringen. For det annet at han ble frarøvet den uførepensjon som han ubeskåret hadde
nytt godt av i mange år.
(131) Etter min mening skiller også denne saken seg på vesentlige punkter fra As sak. Den
gjaldt en fratakelse av en løpende ytelse, som var mottatt av den direkte berettigede –
arbeidstakeren – i nær 20 år. Den gjaldt videre en liten gruppe som ble særlig hardt
rammet etter det samme objektive kriterium, nemlig at uførhetsgraden etter den nye lov
ikke nådde opp til minimumsgraden på 35 % uførhet. I vår sak er A blitt særlig hardt
rammet fordi hun ble utsatt for en trafikkulykke med store konsekvenser, noe som
imidlertid må sies å falle utenfor det området som en ektefellepensjon er særlig innrettet
på å dekke. Jeg viser til hva jeg har uttalt om dette under drøftelsen av Grunnlovens § 97.
For øvrig tilhører hun, som fraskilt enke som rammes av overgangsordningen pr. 1. januar
1993, en gruppe av et ubestemt antall personer, der nye kommer til etter hvert som
pensjonsberettigede tidligere ektefeller dør.
(132) Min konklusjon blir etter dette at det ikke foreligger noen krenkelse av P1-1 i denne
saken.
(133) Ankende part har subsidiært anført at det foreligger en krenkelse av P1-1 når også EMK
artikkel 14 – forbudet mot diskriminering – trekkes inn i vurderingen.
(134) Anførselen kan ikke føre frem. Som jeg allerede har påpekt, tilhører ikke A en
diskriminert gruppe. Hennes vanskeligheter er særegne og av individuell karakter, og jeg
kan ikke se at saken reiser noe problem i forhold til EMK artikkel 14.
(135) Jeg stemmer for denne
D O M :
Lagmannsrettens dom stadfestes.

18
(136) Dommer Tjomsland: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(137) Dommer Flock: Likeså.
(138) Kst. dommer Kaasen: Likeså.
(139) Dommer Gjølstad: Likeså
(140) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
Lagmannsrettens dom stadfestes.