Sammendrag: Rieber-Mohn, Gussgard, Matningsdal, Skoghøy og DolvaSaken gjaldt spørsmålet om en skade som arbeidstaker fikk under en sosial utflukt i arbeidsgivers regi, kan godkjennes som yrkesskade etter folketrygdlovens § 13-6 annet ledd. Saksforholdet var i korthet det at den forsikringsavdelingen skadelidte var ansatt ved, skulle legges ned i forbindelse med omorganisering. De ansatte og ledelsen skulle gå inn i en ny organisering med til dels nye ledere, nye kolleger og nytt arbeidssted. I den anledning arrangerte avdelingen en sosial utflukt - kalt "Gravøl" - til ukjent sted. Arbeidsgiver betalte turen. Under omvisning på en gammel gård falt skadelidte over en høy dørstokk og skadet seg - blant annet er hun varig uføretrygdet. Spørsmålet var om hun hadde krav på yrkesskadetrygd som tilskadekommet "i arbeid på arbeidsstedet i arbeidstiden", jf. folketrygdlovens § 13-6 annet ledd.Trygderetten kom enstemmig til at vilkårene klarligvis ikke var oppfylt og fant ikke grunn til å begrunne avgjørelsen, jf. trygderettslovens § 21 tredje ledd. Lagmannsretten kom under dissens til samme resultat og la betydelig vekt på om turen hadde skjedd i arbeidsgivers interesse. Høyesterett kom til samme resultat som lagmannsrettens flertall, men kunne ikke se at det etter trygderettspraksis hadde så stor betydning om utflukten kunne sies å ha vært i arbeidsgivers interesse. Trygderetten har derimot i flere kjennelser lagt stor vekt på hvor nær tilknytningen er mellom skadesituasjonen og skadelidtes ordinære arbeidssituasjon. På denne bakgrunn fant man det utvilsomt at det ikke var grunnlag for yrkesskadedekning i dette tilfellet. Skulle yrkesskadedekningen utvides til å omfatte et slikt tilfelle, ville det være i dårlig harmoni med lovens ordlyd og forarbeider og med trygderettspraksis.

NORGES HØYESTERETT
Den 17. mars 2004 avsa Høyesterett dom i
HR-2004-00556-A, (sak nr. 2003/1466), sivil sak, anke,
A (advokat Stein Chr. Hexeberg – til prøve)
mot
Staten v/Rikstrygdeverket (Regjeringsadvokaten
v/advokat Fanny Platou Amble)
S T E M M E G I V N I N G :
(1) Dommer Rieber-Mohn: Saken gjelder spørsmålet om en skade som arbeidstaker fikk
under en sosial utflukt i arbeidsgivers regi, kan godkjennes som yrkesskade etter
folketrygdlovens § 13-6 annet ledd.
(2) A, født 00.00.1956, var på skadetidspunktet 16. april 1999 ansatt som kunderådgiver i
Gjensidige NOR Forsikring, avdeling Øvre Romerike. Avdelingen hadde flere
lokalkontorer i regionen, og A hadde sitt hovedarbeidssted på Jessheim. I 1999
gjennomførte Gjensidige NOR Forsikring en omorganiseringsprosess, hvor en del av
lokalkontorene på Romerike ble slått sammen, og nytt hovedkontor ble etablert på
Lillestrøm. Omorganiseringen førte til at mange av de ansatte fikk nye arbeidssteder med
til dels nye kolleger og nye overordnede. Den nye organisasjonsmodell trådte i kraft fra
1. mai 1999.
(3) Avdelingen Øvre Romerike av Gjensidige NOR Forsikring ville opphøre som følge av
omorganiseringen og ønsket å markere dette med en tur for de ansatte. Det ble i den
anledning sendt ut en invitasjon til ”Gravøl” med ett døgns reise til hemmelig sted. Det
ble ikke gitt noen informasjon om turens innhold. Avreise skulle finne sted fredag
16. april 1999 klokken 14.00 fra Jessheim med tilbakekomst neste dag klokken 16.00.
(4) A ga i første omgang beskjed om at hun ikke kunne delta fordi hun ikke hadde noen til å
passe sine mindreårige barn. Hun fikk da tilbakemeldinger fra kolleger og fra
personalsjefen om at det var ønskelig at hun deltok. A har selv oppfattet dette som et
press, og det førte til at hun fikk ordnet barnevakt og ble med.

2
(5) Turen startet som planlagt, og alle ansatte, inkludert avdelingsledelsen, var med – i alt
25 personer. Bussen kjørte nordover E6 med stans på Biri, hvor det var omvisning på
Krageberg gård. Under opphold på et gammelt stabbur ble A dyttet av en kollega slik at
hun mistet balansen, falt bakover på en høy dørstokk og besvimte. Da hun kom til seg
selv, hadde hun store smerter i venstre side av korsryggen med utstråling ned i hoften og
venstre ben. Hun klarte ikke å komme på bena og ble brakt i ambulanse til Lillehammer
sykehus. Uhellet inntraff ca. klokken 15.30.
(6) Som følge av skaden har A fått nedsatt funksjon i korsryggen og nedsatt bevegelighet.
Hennes medisinske invaliditet er satt til 15 %, og hun er varig ufør. Hun er tilstått
uførepensjon.
(7) A søkte 17. oktober 2000 om å få godkjent skaden som yrkesskade, da en slik
godkjennelse ville gi rett til særfordeler utover folketrygdens ordinære stønadssystem,
jf. folketrygdlovens §§ 13-1 og 13-2. Sør-Odal trygdekontor avslo søknaden 13. mars
2001. Avslaget ble av A påklaget til Fylkestrygdekontoret i Hedmark, som stadfestet det
8. august 2001.
(8) A anket deretter fylkestrygdekontorets vedtak inn for Trygderetten, jf. folketrygdlovens
§ 21-12 femte ledd, som 6. september 2002 avsa kjennelse med slik slutning:
”1. Fylkestrygdekontoret i Hedmark sitt vedtak av 8. august 2001 stadfestes.
2. Saksomkostninger tilkjennes ikke.”
(9) Kjennelsen ble ikke grunngitt, idet Trygderetten enstemmig fant det klart at anken ikke
kunne føre frem, og at avgjørelsen ikke kunne antas å få betydning utenfor den
foreliggende sak, jf. trygderettslovens § 21 tredje ledd.
(10) Ved stevning av 24. januar 2003 brakte A lovligheten av Trygderettens kjennelse inn for
lagmannsretten. Eidsivating lagmannsrett avsa 1. oktober 2003 dom med slik
domsslutning:
”1. Staten v/Rikstrygdeverket frifinnes.
2. A dømmes til å betale saksomkostninger til Staten v/Rikstrygdeverket med
26.800 – seksogtyvetusenåttehundre – kroner innen 2 – to – uker fra dommens
forkynnelse.”
(11) En samlet lagmannsrett la til grunn at det er ”situasjonens tilknytning til arbeidsgivers
interesser som er det sentrale vurderingsmoment i saken …”. I spørsmålet om turen
skjedde i arbeidsgivers interesse delte lagmannsretten seg. Flertallet mente at turen ikke
skjedde i arbeidsgivers interesse, og at Trygderettens kjennelse bygget på en riktig
lovforståelse. Mindretallet la til grunn at turen skjedde i arbeidsgiverens interesse og kom
etter en helhetsvurdering ”under noe tvil” til at A var yrkesskadedekket da skaden
inntraff.
(12) A har anket lagmannsrettens dom til Høyesterett. Anken gjelder rettsanvendelsen. For
Høyesterett er det fremlagt ett nytt dokument og spørsmålsskrift med skriftlige svar fra
ankende part, en kollega av henne, daglig leder i den tidligere avdeling Øvre Romerike av
Gjensidige NOR Forsikring, og markedssjef ved avdelingen, som også var ankende parts

3
nærmeste overordnede. Saken synes på noen punkter bedre opplyst for Høyesterett enn
for de tidligere instanser.
(13) Den ankende part – A – har i hovedtrekk gjort gjeldende:
(14) Lagmannsrettens mindretall har kommet til et riktig resultat. Utflukten var i arbeidsgivers
interesse, og dette moment må være av sentral betydning. Den var en markering av en
avsluttet omorganiseringsprosess og tok dessuten sikte på å binde arbeidstakerne og
ledelsen til hverandre og ytterligere forbedre arbeidsmiljøet. Fra ledelsen ble det lagt
betydelig press på ankende part for at hun skulle delta – det var viktig at flest mulig var
med. Hun visste dessuten ikke at turen var uten faglige innslag. Det er et moment av
betydning at reisen startet i arbeidstiden, som varte til klokken 16.00 hver dag, og
dessuten at selve uhellet skjedde før den ordinære arbeidstiden var slutt, altså på et
tidspunkt da ankende part mottok lønn. Utflukten var fullt ut arrangert av arbeidsgiveren,
som også dekket alle utgiftene ved denne. Derved hadde også arbeidsgiveren kontroll
over risikomomentene ved turen, i motsetning til situasjonen ved vanlige reiser mellom
hjem og arbeidssted, jf. Rt. 2000 side 220 og Rt. 2000 side 1028.
(15) Etter en helhetsvurdering av særlig disse momenter må de såkalte bedriftsvilkårene i
folketrygdlovens § 13-6 annet ledd være oppfylt. Da uhellet skjedde, var ankende part i
arbeid på arbeidsstedet i arbeidstiden – slik disse kumulative vilkår er forstått i
trygderettspraksis og i Forsikringsskadenemndas praksis etter § 10 i
yrkesskadeforsikringsloven, som har samme formulering av vilkårene, og som skal
forstås på samme måte som folketrygdlovens § 13-6 annet ledd. Når det spesielt gjelder
vilkåret om at skaden må ha skjedd ”på arbeidsstedet”, så forflyttes dette etter
arbeidsgivers bestemmelse i et tilfelle som det foreliggende.
(16) Uhell under rent sosiale arrangementer er etter omstendighetene også dekket av trygden
etter lov og praksis i Danmark og Sverige.
(17) Den ankende part har lagt ned slik påstand:
”1. Trygderettens kjennelse av 6. september 2002 er ugyldig.
2. A tilkjennes saksomkostninger for lagmannsretten og Høysterett med tillegg
av den til enhver tid gjeldende forsinkelsesrente etter forsinkelsesrenteloven
§ 3 fra forfall og til betaling skjer.”
(18) Ankemotparten – staten v/Rikstrygdeverket – har i hovedtrekk anført:
(19) Det dreide seg her om frivillig deltakelse på et fullt ut sosialt arrangement, betalt av
arbeidsgiver for å markere avslutningen på et langvarig samarbeidsforhold. Det var ikke
noe formål med ”team-building” eller lignende. Vi befinner oss her utenfor det område
som dekkes av yrkesskadetrygden. A var ikke ”i arbeid” da uhellet inntraff. Det er en
altfor fjern forbindelse mellom dette og de arbeidsoppgaver som A ordinært har.
Spørsmålet om reisen var i ”arbeidsgivers interesse” er et vagt og ubrukbart kriterium her.
Det er tilknytningen til skadelidtes arbeid som er sentralt i henhold til Trygderettens og
Forsikringsskadenemndas praksis. Det er uten betydning om reisen var planlagt og betalt
av arbeidsgiver når det dreier seg om et rent sosialt arrangement, endog med det
tilbakeskuende formål å markere avslutningen på et arbeidsfellesskap. Dessuten lå den

4
skade som inntraff, innenfor dagliglivets risiko og kan bare dekkes av trygden hvis det er
klart at vilkårene i § 13-6 annet ledd er oppfylt.
(20) Dersom yrkesskadetrygdens dekningsområde skal utvides til å gjelde rene sosiale
utflukter i arbeidsgivers regi, vil det få store økonomiske konsekvenser for fellesskapet.
En slik utvidelse bør i tilfelle besluttes av de lovgivende myndigheter.
(21) Ankemotparten har lagt ned slik påstand:
”Lagmannsrettens dom stadfestes.”
(22) Jeg er kommet til samme resultat som lagmannsrettens flertall.
(23) Folketrygdlovens § 13-6 annet ledd lyder slik:
”Yrkesskadedekningen gjelder for yrkesskader som oppstår mens arbeidstakeren er i
arbeid på arbeidsstedet i arbeidstiden.”
(24) Jeg nevner først at det er uomtvistet i saken at A har vært utsatt for en personskade som –
hvis vilkårene ellers hadde vært oppfylt – måtte ha vært karakterisert som en yrkesskade,
jf. folketrygdlovens § 13-3. Tvisten gjelder om skaden er oppstått mens hun var ”i arbeid
på arbeidsstedet i arbeidstiden” etter § 13-6 annet ledd. Det dreier seg her egentlig om tre
vilkår – de såkalte bedriftsvilkårene – som alle må være oppfylt for at det skal foreligge
yrkesskadedekning. Disse vilkårene kom inn i yrkesskadetrygdloven av 1958 og er blitt
beholdt likelydende ved ulike lovrevisjoner senere, jf. nærmere om lovhistorien i Rt. 2000
side 220. Yrkesskadeforsikringsloven av 16. juni 1989 har en likelydende formulering av
vilkårene for at inntrådt skade skal dekkes av forsikringen.
(25) Selv om vilkårene som nevnt er kumulative, vil jeg peke på at det er en sterk innbyrdes
sammenheng mellom dem. Dersom det for eksempel må legges til grunn at en
arbeidstaker var ”i arbeid” da skaden inntraff, så følger det nærmest av seg selv at
kravene om at den skal ha skjedd ”på arbeidsstedet i arbeidstiden” er oppfylt. Er således
arbeidstakeren utenfor sitt ordinære arbeidssted og likevel anses for å være ”i arbeid”, må
man se det slik at arbeidsstedet er flyttet dit arbeidet foregår.
(26) I denne sak er det naturlig å ta utgangspunkt nettopp i vilkåret om at arbeidstakeren må
være ”i arbeid” for å kunne bli dekket av yrkesskadetrygden. Etter langvarig
trygderettspraksis kan verken dette eller de øvrige bedriftsvilkårene tas på ordet. Praksis
innrømmer dekning i noe videre utstrekning enn den snevre ordlyd tilsier. Eksempelvis
vil man være ”i arbeid” også i hvile- og spisepauser. Bedriftslegebesøk og deltakelse i
trimaktiviteter på arbeidsstedet i regi av arbeidsgiveren vil vanligvis også medføre
yrkesskadedekning, mens private gjøremål normalt faller utenfor dekningen. Er man på
hotellseminar eller annen faglig utflukt, er man ”i arbeid”. Men hvis man under et faglig
begrunnet hotellopphold glir og skader seg på badet ved vanlig morgenstell, er man
utenfor yrkesskadedekningen, jf. Trygderettens kjennelse i ankesak 5029/1992.
(27) Siden formuleringen av bedriftsvilkårene er noe snevrere enn hva som følger av
trygderettspraksis, tok trygdelovutvalget i NOU 1990: 20 opp spørsmålet om å få et bedre
samsvar mellom lov og praksis, for eksempel ved å erstatte de gjeldende vilkår med
uttrykket ”i forbindelse med arbeidet”. Men utvalget vegret seg for en slik endring, jf.
innstillingen side 586 første spalte der det uttaler:

5
”…Uttrykket ”i forbindelse med arbeidet” vil klart kunne anses å dekke gjeldende
praksis. Men denne formuleringen vil medføre mange tolkningsproblemer. Utvalget har
funnet det mest hensiktsmessig å beholde betegnelsen ”i arbeid på arbeidsstedet i
arbeidstiden”. Utvalget har lagt avgjørende vekt på at dette er en vel innarbeidet
formulering som er presisert gjennom en langvarig forvaltningspraksis, en rekke
rundskriv, og Trygderettens kjennelser. Utvalget er klar over at formuleringen ikke er
helt dekkende, men det er vanskelig å finne en mer presis formulering, uten at den
medfører materielle endringer av stønadsvilkårene.”
(28) Jeg oppfatter utvalget slik at ikke alle oppgaver som utføres i forbindelse med arbeidet,
bør omfattes av yrkesskadedekningen, og at en endring som nevnt ville innebære en
utvidelse i forhold til den etablerte praksis, jf. også førstvoterende i Rt. 2000 side 220 på
side 230. Også jeg ser det slik at det bør utvises forsiktighet med å tolke bedriftsvilkårene
utvidende – utover det som følger av en fast trygderettspraksis og av formålet med
yrkesskadedekningen, nemlig å gi kompensasjon for den særlige risiko som antas å følge
av det arbeid man utfører.
(29) Jeg går så over til å bedømme det konkrete saksforhold. Det dreier seg om en utflukt
betalt av arbeidsgiveren og med det formål å markere slutten på et arbeidsfellesskap i
avdelingen Øvre Romerike. Ut fra bevisførselen for Høyesterett kan jeg vanskelig se at
arrangementet hadde nevneverdig fremtidsrettet formål. Kollegene skulle dels spres og
dels få nye ledere – arbeidsfellesskapet skulle ikke videreføres som det hadde vært. Jeg
tar ikke stilling til om og i tilfelle i hvilken utstrekning et sosialt arrangement begrunnet i
et ønske om å bedre arbeidsmiljø og samhandling kan tenkes å gi grunnlag for
yrkesskadedekning. I det foreliggende tilfellet må det være ganske klart at tiltaket
hovedsakelig var begrunnet i fortidens samarbeid, og at det var uten faglig innhold. Selv
om A opplevde et press i retning av å delta, også fra sin overordnedes side, må jeg legge
til grunn at deltakelsen var frivillig, og at A intet risikerte ved å utebli med de personlige
velferdsgrunner hun oppga.
(30) Med støtte i lagmannsrettens dom har ankende part fremholdt at det ut fra
trygderettspraksis er av sentral betydning om utflukten kan sies å ha vært i ”arbeidsgivers
interesse”. Det er jeg ikke enig i. Trygderetten har i flere kjennelser lagt stor vekt på hvor
nær tilknytningen er mellom skadesituasjonen og skadelidtes ordinære arbeidssituasjon.
Jeg nevner eksempelvis ankesak 3003/91, 2751/92 og 3188/2000. I de tilfeller hvor
Trygderetten er kommet til at det foreligger yrkesskadedekning for skade påført under det
man normalt vil kalle fritidsaktiviteter, er det nettopp en slik direkte eller tilstrekkelig nær
sammenheng mellom aktivitetene og skadelidtes arbeidsoppgaver, se for eksempel
ankesak 2876/02 (selger drev gokart-kjøring med kunder).
(31) Jeg er enig i at tilknytning og nærhet til det ordinære arbeid er det viktigste kriterium, og
jeg finner det på denne bakgrunn utvilsomt at den utflukt vår sak dreier seg om, ikke kan
gi grunnlag for yrkesskadedekning. Det er vanskelig å se noen aktuell forbindelse til As
arbeidssituasjon – utflukten var som nevnt blottet for faglige innslag. A kan ikke sies å ha
vært ”i arbeid” på skadetidspunktet, og hun har derved heller ikke vært ”på arbeidsstedet”
under omvisningen på gården i Biri. Det kan derfor heller ikke få noen betydning at
uhellet skjedde innenfor det som formelt var arbeidstid denne fredagen i april 1999.
(32) Dersom yrkesskadedekningen uten videre skulle utvides til å gjelde denne type sosiale
arrangementer, ville det være i dårlig harmoni med lovens ordlyd og forarbeider og uten
dekning i trygderettspraksis. At det i Forsikringsskadenemndas praksis muligens kan

6
finnes eksempel på at et lignende arrangement er akseptert i forhold til
yrkesskadeforsikringslovens § 10, kan jeg ikke tillegge noen vekt.
(33) Ankemotparten har ikke påstått seg tilkjent saksomkostninger for Høyesterett. Men ved å
påstå stadfestelse av lagmannsrettens dom, fastholdes at ankende part skal betale de
saksomkostninger hun ble pålagt i denne dom. Jeg ser det imidlertid slik at saken har et
prinsipielt tilsnitt som har gjort det ønskelig med en rettslig avklaring. Saksomkostninger
bør derfor heller ikke tilkjennes for lagmannsretten.
(34) Jeg stemmer for denne
D O M :
1. Lagmannsrettens dom, domsslutningens punkt 1, stadfestes.
2. Saksomkostninger for lagmannsretten tilkjennes ikke.
(35) Dommer Gussgard: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(36) Dommer Matningsdal: Likeså.
(37) Dommer Skoghøy: Likeså.
(38) Dommer Dolva: Likeså.
(39) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
1. Lagmannsrettens dom, domsslutningens punkt 1, stadfestes.
2. Saksomkostninger for lagmannsretten tilkjennes ikke.