Sammendrag: Gjølstad, Coward, Oftedal Broch, Støle, ØieSaken gjaldt gjenopptakelse av en farskapssak og spørsmålet om saksomkostninger. Ved dom 28. juni 1960 stadfestet Høyesterett en dom av Frostating lagmannsrett hvor A ble kjent å være far til Bs barn, C. A begjærte saken gjenopptatt. Det forelå DNA-analyse som viste at A ikke kunne være far til C. Partene hadde nedlagt likelydende påstander om at A ikke er far til C, og Høyesterett avsa dom i samsvar med partenes påstand.B og C hadde godkjent påstanden fra A i gjenopptakelsessaken uten ugrunnet opphold etter at resultatet av DNA-analysen forelå. Høyesterett fant det klart at C ikke burde pålegges å betale saksomkostninger, jf. tvistemålsloven § 172 andre ledd, jf. § 180 andre ledd og § 414 andre ledd. Et flertall på fire dommere påla derimot B å erstatte As saksomkostninger. I Høyesteretts begrunnelse i 1960 synes det å ha vært en avgjørende premiss at det ikke var noen grunn til å tro at B "i den kritiske tid har hatt med noen annen mann å gjøre". Flertallet la ved avgjørelsen om saksomkostninger i gjenopptakelsessaken vekt på at B hele tiden måtte ha vært klar over at dette ikke kunne stemme. Synspunktet hadde støtte i en avgjørelse i Rt. 2004 side 868. Høyesteretts mindretall - dommer Oftedal Broch - mente at det ikke burde ilegges saksomkostninger og viste til avgjørelsen i Rt. 1994 side 1468.

NORGES HØYESTERETT
Den 22. desember 2004 ble det av Høyesterett, bestående av dommerne Gjølstad,
Coward, Oftedal Broch, Støle og Øie, i skriftlig sak
HR-2004-02123-A, (sak nr. 2004/764), sivil sak, begjæring om gjenopptagelse,
A (advokat Morten Mørch jr.)
mot
C (advokat Tore Angen)
D (advokat Terje Skjønhals)
avsagt slik
D O M :
(1) Ved dom av 28. juni 1960 i sak lnr 70B/1960 stadfestet Høyesterett Frostating
lagmannsretts dom av 17. februar 1959 der A ble kjent å være far til Bs barn, D født
00.00.1956.
(2) A har 10. mai 2004 begjært saken gjenopptatt av Høyesterett.
Gjenopptakelsesbegjæringen er rettet mot C, tidligere B, og D. Begjæringen ble først
fremsatt for Trondheim tingrett. Etter at DNA-tester var innhentet, avviste tingretten
begjæringen i medhold av tvistemålsloven § 409.
(3) Som bilag til begjæringen om gjenopptakelse er det lagt frem uttalelse av 13. februar
2004 fra Rettsmedisinsk institutt ved Universitetet i Oslo. Instituttet har foretatt DNA-
analyse av prøver tatt av A, C og D, og konkluderer slik:

2
”Resultatene av DNA-analysen av de mottatte prøver taler med så stor
sannsynlighetsovervekt mot at A skulle være far til barnet, at en slik relasjon er å anse
som utelukket.”
(4) A har lagt ned slik påstand:
”1. A er ikke far til D.
2. C og D plikter in solidum å erstatte A sakens omkostninger innen 2 – to –
uker fra dommens forkynnelse med tillegg av den alminnelige
forsinkelsesrente etter forsinkelsesrenteloven § 3 første ledd første punktum,
for tiden 12 – tolv – prosent årlig rente, fra utløpet av oppfyllelsesfristen til
betaling skjer.”
(5) Høyesteretts kjæremålsutvalg traff 11. juni 2004 beslutning om å henvise begjæringen til
behandling i Høyesterett. I brev fra Høyesteretts kontor av 16. juni 2004 ble partene blant
annet bedt om å uttale seg om spørsmålet om Høyesterett kan avgjøre saken uten
hovedforhandling.
(6) Både C og D har inngitt tilsvar der det går frem at de tar resultatet av DNA-analysen til
etterretning. Ingen av dem har hatt innsigelser mot at begjæringen fremmes.
(7) C har lagt ned slik påstand:
”1. A er ikke far til D.
2. C frifinnes for kravet om saksomkostninger.”
(8) D har lagt ned slik påstand:
”1. A er ikke far til D.
2. D frifinnes.”
(9) Partene har fått anledning til å uttale seg om hvorvidt vilkårene for å avsi dom uten
hovedforhandling er oppfylt, og de har samtykket i slik behandling. Avgjørelsen treffes
på grunnlag av skriftlig behandling, jf. barnelova § 28a, jf. § 25 første ledd, jf. Rt. 1994
side 1468 og Rt. 1996 side 104.
(10) Høyesterett bemerker at den rettskraftige avgjørelsen fra 1960 ikke bygde på noen DNA-
analyse. Den foreliggende DNA-analysen viser at A ikke kan være far til D, og partene
har nedlagt likelydende påstander om realiteten i saken. Høyesterett finner det klart at As
påstand om ikke å være far til D må tas til følge.
(11) A har påstått seg tilkjent saksomkostninger med tillegg av renter. Han har anført at
tvistemålsloven § 172 første ledd, jf. § 180 andre ledd og § 414 andre ledd må gjelde i en
sak som denne, hvor det er nedlagt felles påstand om farskap og søksmålet er nødvendig
for å oppnå domsresultatet, jf. Rt. 1994 side 654 og Tore Schei: Tvistemålsloven med
kommentarer side 564. Videre har han vist til at underrettspraksis regelmessig tilkjenner
saksomkostninger til fedre som får medhold i slike farskapssaker. Moren blir idømt
omkostninger, mens barnet blir frifunnet for omkostningskravet. A forklarer dette med at
det forhold at en annen kunne være far til barnet, ikke kan være ukjent for moren, mens
tilsvarende ikke gjelder for barnet.

3
(12) C og D har anført at unntaksregelen i tvistemålsloven § 172 andre ledd, jf. § 180 andre
ledd, og § 414 andre ledd kommer til anvendelse. D har vist til at han lojalt har
etterkommet anmodningen om blodprøvetaking, at resultatet av kontrolltesten først er
forelagt ham i forbindelse med begjæringen om gjenopptakelse for Høyesterett, og at han
ikke på noen måte har opptrådt slik at saksøker er påført omkostninger.
(13) C og D har godkjent påstanden fra A i gjenopptakelsessaken uten ugrunnet opphold etter
at resultatet av DNA-analysen forelå. Høyesterett finner det klart at D ikke bør pålegges å
betale saksomkostninger, jf. tvistemålsloven § 172 andre ledd, jf. § 180 andre ledd og
§ 414 andre ledd.
(14) Spørsmålet er mer tvilsomt for Cs del. Høyesterett har ved avgjørelsen på dette punkt delt
seg i et flertall og et mindretall. Flertallet – dommerne Gjølstad, Coward, Støle og Øie –
bemerker:
(15) C må hele tiden ha vært klar over at hun i det kritiske tidsrommet har hatt samleie med en
annen mann. I Høyesteretts begrunnelse i avgjørelsen fra 1960 synes det å ha vært en
avgjørende premiss hvorvidt det var grunn til å tro at B, som C den gang het, ”kan ha hatt
forbindelse med andre menn i den kritiske tid”. Blodtypeundersøkelse av barnet, partene
og As foreldre førte til den konklusjon at det skjønnsmessig anslått var én prosent
sannsynlighet for at A var faren. En genetisk-antropologisk undersøkelse av partene og
barnet hadde heller ikke ført til noen bestemte slutninger. Høyesterett fant at det ikke var
noen grunn til å anta at ”B i den kritiske tid har hatt med noen annen mann å gjøre”.
(16) I en avgjørelse i Rt. 1994 side 1468, som gjaldt gjenopptakelse av en 35 år gammel
farskapssak, gikk Høyesterett ikke nærmere inn på spørsmålet om hvilken betydning det
kunne ha for avgjørelsen av spørsmålet om saksomkostninger at barnets mor måtte ha gitt
uriktige opplysninger i den opprinnelige farskapssaken. Høyesterett uttaler på side 1470:
”… Når det er adgang til å få avgjørelsen gjenopptatt til tross for den lange tid som er
gått, skyldes det særregelen for farskapssaker og andre nedstamningssaker i
tvistemålsloven § 408 annet ledd fjerde punktum. De helt spesielle hensyn som ligger
bak denne særregelen, gjør seg imidlertid ikke gjeldende på samme måte når det er
spørsmål om så gamle forhold kan medføre ansvar for saksomkostninger. Høyesterett
finner etter dette at det ikke bør tilkjennes saksomkostninger i gjenopptakelsessaken.”
(17) I en avgjørelse i Rt. 2004 side 868, som gjaldt en farskapssak fra 1970, opphevet derimot
flertallet i Høyesteretts kjæremålsutvalg lagmannsrettens sakomkostningsavgjørelse etter
§ 172 andre ledd. Flertallet uttaler i avsnitt 26 og 27 i kjennelsen:
”(26) … Selv om moren hele tiden kan ha trodd at A var barnets far, er det en like
sentral omstendighet i saken at hun i det kritiske tidsrommet må ha hatt samleie med en
annen mann som medførte befruktning. Dette har tingretten overhodet ikke drøftet da
den fritok moren for omkostningsansvar.
(27) Kjæremålet til lagmannsretten inneholdt en omfattende redegjørelse for at moren
måtte ha gitt uriktige opplysninger til Y byrett. Når lagmannsretten på denne
bakgrunn, og på bakgrunn av det som er fremhevet foran, ikke har drøftet om det
fremtrer som vilkårlig at tingretten fant at det var bevismessig grunnlag for å anvende
den aktuelle unntaksbestemmelsen, lider kjennelsen av en saksbehandlingsfeil som etter
flertallets vurdering må medføre at den oppheves, og saken hjemvises til
lagmannsretten for ny behandling.”

4
(18) Slik forholdene ligger an i vår sak er det – til tross for tidsforløpet – ikke naturlig å
anvende unntaksregelen i § 172 andre ledd overfor C. Hun bør derfor erstatte As
saksomkostninger, jf. § 172 første ledd, jf. § 180 andre ledd og § 414 andre ledd. As
omkostninger er kr 8 525, hvorav kr 1 650 er merverdiavgift.
(19) Høyesteretts mindretall – dommer Oftedal Broch – mener at C ikke bør ilegges
saksomkostninger. Som flertallet redegjør for, har Høyesterett i to saker hatt forskjellig
syn på saksomkostningsansvaret ved gjenopptakelse av nedstammingssaker etter meget
lang tid. Mindretallet er enig i avgjørelsen i Rt. 1994 side 1468.
D O M S S L U T N I N G :
1. A er ikke far til D, født 00.00.1956.
2. I saksomkostninger for Høyesterett betaler C til A 8 525 –
åttetusenfemhundreogtjuefem – kroner innen 2 – to – uker fra forkynnelse av
denne dom med tillegg av den alminnelige forsinkelsesrente etter
forsinkelsesrenteloven § 3 første ledd første punktum fra utløpet av
oppfyllelsesfristen til betaling skjer.
3. D frifinnes for kravet om saksomkostninger.