Sammendrag: Lund, Matningsdal, Mitsem, Rieber-Mohn og ScheiSaken gjaldt spørsmålet om en 15-åring hadde gitt straffriende samtykke til legemsfornærmelser i form av innsprøyting av amfetamin i blodårene, jf. straffeloven § 235. En 15 år gammel pike, som hadde brukt hasj et halvt års tid, oppsøkte et rusmiljø der hun, etter å ha drukket noen amfetaminrester oppløst i vann, kom i kontakt med en narkoman kvinne som inviterte henne hjem. Den unge piken ga kvinnen penger for å kjøpe amfetamin, og etter advarsel fra kvinnen om farene ved amfetaminbruk, og gjentatte anmodninger fra piken, satte kvinnen en sprøyte med en liten dose amfetamin på henne. Noen måneder senere, da piken hadde tatt amfetaminsprøyter ca. 20 ganger, fikk hun to sprøyter amfetamin av en mann som hun hadde avtalt møte med.Tingretten og lagmannsretten fant at piken hadde gitt straffriende samtykke. Høyesterett fant at lagmannsretten hadde tolket § 235 korrekt når utgangspunkt var tatt i at vilkåret for straffrihet etter straffeloven § 235 er at vedkommende skjønner rekkevidden av handlingen og kan vurdere konsekvensene, og at inngrepets art og omfang har stor betydning ved vurderingen. Det samme gjelder vedkommendes alder. Paragraf 235 kan ikke forstås slik at 15-åringer bare kan samtykke i legemsfornærmelser hvis det foreligger aktverdig grunn. Hensynene til beskyttelse av mindreårige mot å bli gitt narkotika ivaretas fullt ut av narkotikalovgivningen. I forhold til narkotikalovbruddene trådte legemsfornærmelsen i bakgrunnen. Det spilte ingen rolle for bedømmelsen av samtykket at sprøytene her var satt av tilårskomne personer. Det var heller ingen feil ved lagmannsrettens konkrete lovanvendelse: Retten hadde lagt til grunn at piken, med den erfaring og kjennskap til stoff som hun hadde, godt forsto hva hun gjorde og hva hun bega seg inn på.

NORGES HØYESTERETT
Den 14. mai 2004 avsa Høyesterett kjennelse i
HR-2004-00908-A, (sak nr. 2004/391), straffesak, anke,
Den offentlige påtalemyndighet (statsadvokat Erik Førde)
mot
A (advokat Arne Meltvedt)
B (advokat Erik Keiserud)
S T E M M E G I V N I N G :
(1) Dommer Lund: Saken gjelder spørsmålet om en 15-åring har gitt straffriende samtykke
til legemsfornærmelser i form av innsprøyting av amfetamin i blodårene, jf. straffeloven
§ 235.
(2) Ved tiltalebeslutning av 30. november 2001 ble A, født 00.00.1966, og B, født
00.00.1954, satt under tiltale ved Oslo tingrett for overtredelse av straffeloven § 228
første ledd, jf. § 232. Grunnlaget var at A og B henholdsvis 15. mars 2001 i Oslo og
26. mai 2001 i X ”injiserte en dose amfetamin, og injiserte deretter ytterligere doser med
amfetamin inn i blodårene til C, f. 00.00.86”. Tiltalen gjaldt for begges vedkommende
også overtredelse av straffeloven § 162 første ledd, jf. femte ledd, for ved samme
anledninger å ha overdratt brukerdosene til C. For B omfattet tiltalebeslutningen dessuten
en rekke andre forhold.
(3) Ved Oslo tingretts dom av 17. januar 2003 ble A frifunnet. Frifinnelsen for overtredelse
av straffeloven § 228, jf. § 232, var begrunnet i at C hadde gitt straffriende samtykke etter
straffeloven § 235 til innsprøytingen av amfetamin; frifinnelsen for overtredelse av
straffeloven § 162 første, jf. femte ledd, er ikke begrunnet i tingrettens premisser. B ble
frifunnet for overtredelse av straffeloven § 228, jf. § 232 med samme begrunnelse som for
A. Han ble domfelt for ett tilfelle av overdragelse av amfetamin til C og for de fleste
andre forhold i tiltalebeslutningen.

2
(4) Påtalemyndigheten anket lovanvendelsen under skyldspørsmålet for så vidt gjaldt
frifinnelsene for overtredelse av straffeloven § 228, jf. § 232, til Borgarting lagmannsrett.
Ved kjennelse av 21. november 2003 forkastet lagmannsretten ankene. Kjennelsen ble
avsagt under dissens. I likhet med tingretten fant lagmannsrettens flertall at C hadde gitt
straffriende samtykke til legemsfornærmelsene. Mindretallet mente at samtykket ikke
fritok for straff.
(5) Påtalemyndigheten har påanket lagmannsrettens kjennelse til Høyesterett. Anken, som
gjelder begge de tiltalte, retter seg mot lagmannsrettens lovanvendelse. Det gjøres
gjeldende at straffeloven § 235 ikke kan forstås slik at en 15 år gammel pike som C kan gi
straffriende samtykke til de legemsfornærmelser det er tale om.
(6) Jeg er kommet til at anken ikke fører frem.
(7) På grunnlag av lagmannsrettens domsgrunner – og tingrettens som lagmannsretten tiltrer
– legger jeg følgende faktiske forhold til grunn:
(8) Etter å ha stukket hjemmefra til Oslo den 14. mars 2001 oppsøkte C en venninne som
bodde på hospits. C hadde da brukt hasj et halvt års tid. Venninnen brukte hasj,
amfetamin og ecstasy. Sammen med venninnen og en mann, som også bodde på
hospitset, dro C til en annen leilighet der venninnen og mannen kjøpte amfetamin og satte
hver sin sprøyte på seg selv. C oppløste noen amfetaminrester i vann og drakk det.
(9) De tre gikk deretter tilbake til hospitset og satte seg på mannens rom. Hva som der
skjedde, er noe uklart. Mannen har vært tiltalt i denne saken for å ha satt en sprøyte
amfetamin på C, men dette ble ikke funnet bevist av tingretten og, etter
påtalemyndighetens anke, heller ikke av lagmannsretten.
(10) Etter å ha forlatt hospitset, satt C på en benk utenfor, frøs og var deprimert. A kom forbi
og spurte om hun hadde heroin. C svarte nei. A inviterte henne med seg hjem, kokte te til
henne og sørget for at hun fikk varme i kroppen. C fortalte henne at hun denne
kvelden/natten hadde brukt amfetamin for første gang. A fikk deretter penger av C for å
gå ut og kjøpe amfetamin. Da hun kom tilbake, satte hun først en sprøyte på seg selv.
Etter at C, som visste hva amfetamin var og at hun gikk et trinn opp i forhold til hasj,
gjentatte ganger hadde bedt om det, og A hadde advart henne om farene ved bruk av
amfetamin, satte A en sprøyte på C. Dosen var liten, og C merket liten virkning av den.
Hun dro hjem ut på ettermiddagen. Senere kontaktet hun igjen A som hun følte tok seg av
henne.
(11) I midten av april 2001 traff C B første gang hjemme hos A. B så da at A satte en sprøyte
på C. Hun utvekslet telefonnummer med ham, og den 26. mai møttes de i X. Deretter
kjørte de til Oslo i hans bil. På veien til Oslo spurte han om hun ville ha en sprøyte
amfetamin. C, som på dette tidspunktet hadde fått sprøyter med amfetamin ca. 20 ganger,
svarte ja, og han satte en sprøyte på henne. Sprøyten ga virkning. I Oslo kjøpte B
amfetamin, og på veien tilbake fikk hun en ny sprøyte.
(12) Straffeloven § 235 sier at straff etter straffeloven § 228 og § 229 ikke kommer til
anvendelse når det foreligger samtykke til handlingen. Bestemmelsen gjelder også når
handlingen bedømmes etter § 232. Når det gjelder forståelsen av den, har lagmannsretten
vist til tingrettens domsgrunner. Tingretten har, under henvisning til Matningsdal og

3
Bratholms kommentarutgave til straffeloven, lagt til at grunn at bestemmelsen ikke stiller
spesifiserte habilitetskrav, og at samtykket kan være gyldig selv om den samtykkende er
15 år. Men vilkåret for straffrihet er at vedkommende ”skjønner rekkevidden av
handlingen og kan vurdere konsekvensene. Inngrepets art og omfang har derfor stor
betydning”.
(13) Dette er en riktig lovforståelse. Det sier seg selv at det spiller stor rolle ved vurderingen at
det dreier seg om en 15-åring med den begrensede modenhet og livserfaring dette betyr.
Det er ingen holdepunkter i domsgrunnene som viser at tingretten eller lagmannsretten
ikke har hatt det for øye.
(14) Jeg har oppfattet aktors prosedyre om forståelsen av straffeloven § 235 slik at 15-åringer
ikke kan gi straffriende samtykke til legemskrenkelser uten aktverdig grunn, og at det ved
siden av det sterkt klanderverdige ved å gi en 15-åring sprøyter med amfetamin, spiller
særlig rolle ved bedømmelsen at dette ble gjort av langt eldre personer. Det er blant annet
vist til at aldersgrensen for å kunne samtykke i seksuell omgang er 16 år og til
alkohollovens aldersgrenser for skjenking mv.
(15) Det er klart at det ikke kan innfortolkes noe krav om aktverdig grunn i straffeloven § 235.
Jeg har også vanskelig for å se at det kan trekkes noen slutninger fra de påberopte
bestemmelsene som er begrunnet i andre hensyn enn straffelovens regel om samtykke til
legemskrenkelser. De hensyn til beskyttelse av mindreårige som er trukket frem av
påtalemyndigheten for å se bort fra samtykket, ivaretas dessuten fullt ut av
narkotikalovgivningen. I forhold til narkotikalovbruddene trer de legemsfornærmelser det
her er tale om, helt i bakgrunnen. Og det kan etter min mening ikke spille noen rolle for
bedømmelsen av samtykket at sprøytene her ble satt av tilårskomne og ikke av langt
yngre personer.
(16) Heller ikke kan det trekkes noen avgjørende slutning fra aldersgrensen på 16 år for
fornærmedes rett til å motsette seg begjæring om påtale for legemsfornærmelse, jf.
straffeloven § 78 første ledd, som aktor også har vist til. Samtykke som straffrihetsgrunn
går i flere henseender lenger enn retten til å motsette seg påtale, jf. at denne retten ikke
omfatter overtredelser av § 229 der påtalen er ubetinget offentlig.
(17) Ved den konkrete lovanvendelsen, som må ses i sammenheng med beskrivelsen av de
faktiske forhold, har lagmannsrettens flertall spesielt gitt uttrykk for at C, selv om hun
bare var 15 år, var godt kjent med hva bruk av narkotika innebar, at hun visste at hun ved
å prøve amfetamin gikk ett skritt opp i forhold til hasj og at hun selv aktivt hadde oppsøkt
rusmiljøet.
(18) Når det gjelder bedømmelsen av samtykket i forhold til A, har flertallet fremhevet at C ga
henne penger for å kjøpe amfetamin og maste på henne om å sette sprøyten. Flertallet var
”ikke i tvil om at hun med den erfaring og kjennskap til stoff som hun hadde, godt forsto
hva hun gjorde og hva hun bega seg inn på – hvilket hun også ga uttrykk for i retten”.
(19) For B har flertallet vist til sine vurderinger av samtykket overfor A og fremhevet at C den
26. mai 2001 hadde fått amfetaminsprøyter ca. 20 ganger og derfor var bedre kjent med
stoffet og dets virkninger. Flertallet gir uttrykk for at ”[s]likt sett står hennes samtykke
overfor B enda sterkere … , selv om Bs opptreden overfor en så ung person på den annen

4
side var sterkt klanderverdig og burde ha vært tillagt vekt som et straffskjerpende moment
i forhold til overtredelsen av straffeloven § 162, første ledd …”.
(20) Jeg kan ikke se at det er noen feil ved lagmannsrettens konkrete lovanvendelse.
(21) Anken må etter dette forkastes.
(22) Jeg stemmer for denne
K J E N N E L S E :
Anken forkastes.
(23) Dommer Matningsdal: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(24) Dommer Mitsem: Likeså.
(25) Dommer Rieber-Mohn: Likeså.
(26) Justitiarius Schei: Likeså.
(27) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
K J E N N E L S E :
Anken forkastes.