Dato: 2023-06-21

Sammendrag: Lasteskipet MV Server forliste i 2007 i Fedje kommune. Rederen fikk i 2012 opprettet et begrensningsfond etter sjøloven på 226 millioner kroner. Alle erstatningskrav som oppsto som følge av forliset, skal gjøres opp innenfor rammen av fondet.

Forsikringsselskapet Gard har fremmet krav mot fondet om erstatning av de utlegg Gard hadde til fjerningen av akterskipet i 2018. Utleggene er betalt i utenlandsk valuta, og spørsmålet for Høyesterett var hvilket tidspunkt omregningen til norske kroner skal skje. Staten – en annen kravshaver i fondet – krevde at omregningen skal skje på tidspunktet fondet ble opprettet (2012), slik reglene er i konkurs. Gard hevdet prinsipalt at omregningen skal skje på tidspunktene Gard innfridde utleggene (2018), subsidiært på det tidspunktet fondet fordeles (foreløpig ikke skjedd).

Høyesterett konstaterte at sjøloven ikke regulerer spørsmålet og at lovgivningen overlater til domstolene å avgjøre spørsmålet innenfor anerkjent rettslig argumentasjon. Høyesterett kom til at de beste grunner taler for at omregningen skjer på innfrielsestidspunktet, men tilføyde at dette kan stille seg annerledes i andre situasjoner.

D O M
avsagt 21. juni 2023 av Høyesterett i avdeling med
dommer Bergljot Webster
dommer Ingvald Falch
dommer Borgar Høgetveit Berg
dommer Knut Erik Sæther
konstituert dommer Magni Elsheim
HR-2023-1157-A, (sak nr. 22-180584SIV-HRET)
Anke over Borgarting lagmannsretts dom 30. september 2022
Staten v/Nærings- og fiskeridepartementet (Regjeringsadvokaten
v/advokat Ole Kristian Rigland)
mot
Assuranceforeningen Gard - gjensidig (advokat Gaute Kristian Gjelsten – til prøve)

2
S T E M M E G I V N I N G
(1) Dommer Falch:
Sakens spørsmål og bakgrunn
(2) Saken gjelder tidspunktet for omregning fra utenlandsk valuta til norske kroner ved
beregningen av krav som meldes i norsk globalbegrensingsfond etter sjøloven.
(3) Lasteskipet MV Server gikk 12. januar 2007 på grunn og forliste ved Hellisøy fyr i Fedje
kommune. Skipet var eid av det kypriotiskregistrerte selskapet Avena Shipping Company
Ltd. (Avena), drevet av det liberiaregistrerte selskapet Dalnave Navigation Inc. (Dalnave)
og ansvarsforsikret i Assuranceforeningen Gard - gjensidig (Gard). Samlet omtales disse
som redersiden.
(4) Etter krav fra Avena og Dalnave opprettet Oslo tingrett 23. mai 2012 et
globalbegrensningsfond med hjemmel i sjøloven § 177, jf. § 172a, jf. § 175a.
Ansvarsbeløpet på omtrent 226,4 millioner kroner ble innbetalt 29. juni 2012. I tillegg ble
det stilt sikkerhet for ytterligere 115 millioner kroner til dekning av renter og
omkostninger. Fondet anses opprettet på innbetalingsdagen, jf. sjøloven § 234 tredje ledd.
(5) Staten ved Nærings- og fiskeridepartementet og Gard har meldt krav i fondet. Statens krav
omfatter i hovedsak kostnader til opprydding av forurensingsskader, som ble utført i regi
av Kystverket kort tid etter forliset. Kravet er godkjent med omtrent 182,2 millioner
kroner.
(6) Gards krav knytter seg til ulike kostnader dekket på vegne av rederen – såkalte subrogerte
krav. De er godkjent i fondet etter sjøloven § 179, jf. § 176 tredje ledd. Kravene omfatter
dels kostnader til bergingen av forskipet, i størrelsesorden 32,5 millioner kroner, og dels
innfrielse av erstatningskrav fra mindre kravshavere, i størrelsesorden 2,3 millioner kroner.
Disse kostnadene dekket Gard kort tid etter forliset.
(7) I tillegg har Gard krevd dekket kostnader til fjerning av akterdelen av skipet, som sank ved
forliset. Fjerningen skjedde først i 2018–2019, fordi partene lenge var uenige om
vrakfjerningsplikten, se Høyesteretts dom i HR-2017-331-A. Kystverkets pålegg om
fjerning kom tidlig i 2018.
(8) Vesentlige deler av disse fjerningskostnadene har Gard gjort opp i utenlandsk valuta – euro
og britiske pund. Kravet er meldt i fondet i amerikanske dollar og utgjør omtrent
53 millioner kroner dersom omregningen gjøres på de tidspunktene Gard innfridde
utleggene som kreves dekket av fondet (innfrielsestidspunktet). Gjøres omregningen på
tidspunktet for opprettelse av fondet i 2012 (fondsopprettelsestidspunktet), utgjør kravet
omtrent 41,3 millioner kroner.
(9) Den oppnevnte fondsbestyreren ga 28. april 2021 en delinnstilling om
omregningstidspunktet. Hans konklusjon er at redersidens vrakfjerningskrav skal beregnes
av kronekursen på innfrielsestidspunktet.
HR-2023-1157-A, (sak nr. 22-180584SIV-HRET)

3
(10) Oslo tingrett ga i fondsmøte 12. mai 2021 staten frist for å ta ut stevning i tvisten,
jf. sjøloven § 242 første ledd. Oslo tingrett avsa 11. februar 2022 dom med denne
domsslutningen:
«1. Assuranceforeningen Gard - gjensidiges vrakfjerningskrav beregnes av
NOK-kursen på det tidspunkt de enkelte fordringer i fremmed valuta, som
inngår i vrakfjerningskravet, ble betalt.
2. Sakskostnader tilkjennes ikke.»
(11) Staten anket, og Borgarting lagmannsrett avsa 30. september 2022 dom med denne
domsslutningen:
«1. Anken forkastes.
2. I sakskostnader for lagmannsretten betaler staten ved Nærings- og
handelsdepartementet 425 700 – firehundreogtjuefemtusensjuhundre –
kroner til Assuranceforeningen Gard - gjensidig senest to uker etter
forkynnelsen av lagmannsrettens dom.»
(12) Både tingretten og lagmannsretten kom med andre ord til at innfrielsestidspunktet er riktig
omregningstidspunkt.
(13) Staten har anket dommen til Høyesterett. Anken gjelder rettsanvendelsen. Saken står i
samme stilling som for lagmannsretten.
Partenes syn på saken
(14) Den ankende part – staten ved Nærings- og fiskeridepartementet – har i hovedsak gjort
gjeldende:
(15) Hvilket omregningstidspunkt kravsberegningen skal bygge på, reguleres ikke i sjøloven, og
heller ikke i de inkorporerte konvensjonene.
(16) Lovforarbeidene tilsier at spørsmål loven ikke regulerer, bør løses etter analogi fra
konkurslovgivningen. Av dekningsloven § 6-5 følger at omregning skal skje på fristdagen
eller ved konkursåpningen. Analogien må her bli tidspunktet for opprettelse av fondet.
(17) Fondsbehandlingen har vesentlige likheter med konkursbehandling, både materielt og
prosessuelt. De hensynene som begrunner dekningsloven § 6-5, slår til også her. Fondets
størrelse etableres ved fondsopprettelsen. Ved å benytte dette omregningstidspunktet for
alle meldte krav, oppnås likebehandling uavhengig av hvilken valuta kravene fremmes i.
Tidspunktet ivaretar også hensynet til tidlig klargjøring av kravene, oppgjørstekniske og
praktiske hensyn, og det motvirker trenering og tilpasninger.
(18) Staten ved Nærings- og fiskeridepartementet har fremsatt denne påstanden:
«1. Gards subrogerte fordringer i euro og britiske pund godkjennes i
ansvarsbegrensingsfondet i norske kroner etter vekslingskursen på
fondsopprettelsestidspunktet.
HR-2023-1157-A, (sak nr. 22-180584SIV-HRET)

4
2. Staten v/Nærings- og fiskeridepartementet tilkjennes erstatning for
sakskostnader for tingretten, lagmannsretten og Høyesterett.»
(19) Ankemotparten – Assuranceforeningen Gard - gjensidig – har i hovedsak gjort gjeldende:
(20) Omregningstidspunktet er ikke direkte regulert i sjøloven, som i § 176 gir godtgjorte beløp
rett til dividende. Alminnelige erstatningsregler får da anvendelse. De tilsier at erstatning
for utlegg i utenlandsk valuta omregnes på tidspunktet utlegget innfris, eventuelt på
tidspunktet erstatningen utbetales – i praksis fondsbestyrerens endelige innstilling.
(21) Det samme fremgår av gjeldsbrevloven § 7, som knytter omregningen til
betalingstidspunktet. Å tidfeste omregningen til fondsopprettelsen vil føre til tilfeldige
resultater og tilrettelegger for spekulasjon i valg av valuta.
(22) Det er ikke riktig som staten hevder, at lovforarbeidene autoriserer analogi fra
konkurslovgivningen. Forarbeidene er vage og viser i hovedsak til prosessuelle regler i
konkurslovgivningen. Det er dessuten store faktiske forskjeller mellom konkurs og
ordningen med begrensningsfond. Det er ikke formålslikhet, og en analogi til
dekningsloven § 6-5 vil gi en dårlig regel.
(23) Assuranceforeningen Gard - gjensidig har fremsatt denne påstanden:
«1. Prinsipalt: Anken forkastes.
2. Subsidiært: Assuranceforeningen Gard - gjensidig - kan melde fordringer i
fremmed valuta og kreve fordringene konvertert etter NOK-kursen på
tidspunktet for fondsbestyrers endelige innstilling.
3. I begge tilfeller: Assuranceforeningen Gard - gjensidig - tilkjennes
sakskostnader for Høyesterett.»
Mitt syn på saken
Oversikt over lovgivningen og tilgrensende rettskilder
Sjøloven og London-konvensjonen
(24) Sjøloven § 177 gir på nærmere vilkår redersiden rett til å opprette begrensningsfond.
Bakgrunnen er at sjøloven gir skipets eier og reder rett til å begrense sitt erstatningsansvar
etter sjøulykker. Loven fastsetter ansvarsgrenser som utgjør redersidens maksimale
erstatningsansvar for ulike kategorier tap som ulykken forårsaker. Ansvarsbegrensningen
kan føre til at alle krav ikke får fullt oppgjør. Da må ansvarsbeløpet fordeles mellom
kravshaverne.
(25) Formålet med reglene om begrensningsfond er å sikre effektiv ansvarsbegrensning og en
ordnet, forholdsmessig fordeling av ansvarsbeløpet mellom kravshaverne. Også den
rederen som velger ikke å kreve opprettet begrensningsfond, kan påberope seg
ansvarsbegrensningen, jf. sjøloven § 180. Men da utsetter redersiden seg for suksessiv
HR-2023-1157-A, (sak nr. 22-180584SIV-HRET)

5
pågang fra enkeltkreditorer, med risiko for at ansvarsbegrensningen i praksis ikke blir
effektiv.
(26) Det følger av sjøloven § 505, jf. §§ 232 til 234 at når begrensningsfond opprettes, fastsettes
– låses – ansvarsbeløpet i norske kroner på opprettelsestidspunktet. Dette fører til at også
utbetalinger fra fondet i praksis må skje i norske kroner, hvilket aktualiserer spørsmålet i
denne tvisten: Noen kravshavere – her Gard – har utlegg og tap i annen valuta enn norske
kroner. På hvilket tidspunkt skal omregningen til norske kroner da skje?
(27) Spørsmålet er ikke løst i konvensjonen om begrensning av ansvar for sjørettslige krav fra
1976 med senere endringsprotokoll – London-konvensjonen – som Norge har ratifisert og
gjennomført i blant annet sjøloven kapittel 9. Av konvensjonen artikkel 14 fremgår at
reguleringen i slike tilfeller overlates til nasjonal rett.
(28) Spørsmålet er heller ikke løst i sjøloven. Sjøloven § 176 første ledd fastslår at
ansvarsbeløpet «skal fordeles på de krav som er undergitt begrensing, i forhold til de
godtgjorte beløp». Formuleringen gjennomfører London-konvensjonen artikkel 12, hvor
formuleringen etter komma er «in proportion to their established claims». Men sjøloven
regulerer ikke nærmere når krav mot fondet anses godtgjort – heller ikke når krav i
utenlandsk valuta anses godtgjort.
Sjølovens forarbeider og konkurslovgivningen
(29) Fordi sjølovens regler om begrensningsfond er relativt knappe, gir lovforarbeidene visse
føringer om å anvende konkurslovgivningens regler tilsvarende – det vil si analogisk. Av
NOU 1980: 55 side 26–27 fremgår at utkastet til det som nå er § 176 første ledd,
«fastlegger hovedprinsippet for fordelingen». Deretter uttrykkes:
«Forholdsmessig fordeling betyr dividendebetaling, på samme måte som i konkurs.
Enkelte konkursrettslige prinsipper må også kunne anvendes pr. analogi. Single
liabilityprinsippet i U. § 235, 2. ledd, er en klar parallell til regelen om motregning i
konkurs. Det kan også bli aktuelt å trekke inn reglene om full dividenderett ved
solidaritet…»
(30) NOUen inneholder flere lignende henvisninger til konkurslovgivningen. For eksempel
fremgår det på side 50:
«Når det er opprettet et begrensningsfond som skal fordeles forholdsmessig mellom
kreditorene, vil den etterfølgende saksbehandlingen og fordelingen av fondet måtte få
preg av konkurslignende oppgjør. […] Som nevnt venter komitéen at kapitlet om
begrensningsfond og begrensningssøksmål bare vil få betydning i forholdsvis få
tilfelle. Komitéen har derfor kommet til at det neppe er behov for en utførlig og
detaljert regulering. Det må være tilstrekkelig at loven fastlegger hovedtrekkene i
begrensningsprosedyren. Enkeltspørsmål som utkastet ikke løser, forutsettes derfor
avgjort av domstolene, bl. a. med utgangspunkt i alminnelige prosessrettslige regler og
de regler som gjelder for konkursbehandling.»
(31) Departementet sluttet seg til dette, se Ot.prp. nr. 32 (1982–1983) side 34 og 52.
Stortingskomiteen må forstås på samme måte, se Innst. O. nr. 58 (1982–1983).
HR-2023-1157-A, (sak nr. 22-180584SIV-HRET)

6
(32) Av disse uttalelsene kan ikke utledes at domstolene pålegges å anvende
konkurslovgivningens regler analogisk i de tilfellene sjøloven selv ikke har regler. Det
forarbeidene gjør – etter min mening med god grunn – er å peke på rettsregler som det er
nærliggende å analogisere fra.
(33) Den regelen som det her er aktuelt å analogisere fra, er dekningsloven § 6-5. Ordlyden er,
under overskriften «[f]ordringer i fremmed mynt», denne:
«Når ikke fordringshaveren har krav på at kursen på en tidligere dag blir lagt til grunn,
skal fordringer i fremmed mynt omregnes til norsk mynt etter kursen på fristdagen.
§ 6-4 andre punktum gjelder tilsvarende.»
(34) Henvisningen til § 6-4 andre punktum innebærer at krav i fremmed mynt som er oppstått
etter fristdagen, skal omregnes på tidspunktet for åpningen av bobehandlingen. Dette
tidspunktet har sin parallell i tidspunktet for opprettelsen av begrensningsfond. En
analogisering fra dekningsloven § 6-5 kan derfor lede til at omregningen skal skje på
fondsopprettelsestidspunktet, slik staten har påstått.
(35) Staten har pekt på at Høyesterett i Rt-1987-1515 Tofte Cellulosefabrikk anvendte
dekningsloven § 6-5 analogisk i et tilfelle som var regulert av tidligere konkurslovgivning.
Etter min mening gir dommen ikke særskilt veiledning i saken her, hvor spørsmålet er om
regelen skal anvendes analogisk i begrensningsfond.
Erstatningsrettslige regler og gjeldsbrevloven § 7
(36) Fordi sjøloven kapittel 9 begrenser redersidens ansvar, vil de krav som fremmes i
begrensningsfond, i praksis være erstatningskrav. Som det fremgår av nevnte
NOU 1980: 55 side 45, er den «naturlige fremgangsmåte» da «at man først fastsetter
ansvaret slik det ville være uten begrensningsregler», for deretter å gjøre ansvaret til
gjenstand for forholdsmessig begrensning.
(37) I mange tilfeller vil valutaomregningen inngå som et ledd i erstatningsberegningen. Den
som har sin økonomi i norske kroner, vil typisk som ledd i erstatningsberegningen
omregne et utlegg i utenlandsk valuta til norske kroner på det tidspunktet utlegget betales.
Slike skadelidte betaler gjerne utlegget fra egen bankkonto, hvor beløpet belastes i norske
kroner. Full erstatning vil da kreve at beløpet i norske kroner erstattes.
(38) Har skadelidte derimot sin økonomi i en annen valuta enn norske kroner, vil
erstatningskrav typisk fremmes i den valutaen, særlig om utlegget er betalt i samme valuta.
Denne skadelidte vil da få full erstatning dersom prinsippet i gjeldsbrevloven
§ 7 anvendes. Av § 7 følger at gjeldsbrev i utenlandsk valuta kan gjøres opp i
betalingsstedets valuta – norske kroner – etter vekslingskursen på betalingsdagen. Dette
tilsier at valutaomregningen skal skje på det tidspunktet erstatningen utbetales fra fondet til
skadelidte. Han kan straks etter veksle om til egen valuta.
(39) Erstatningsrettslige utmålingsregler og prinsippet i gjeldsbrevloven § 7 leder med andre
ord til at enten innfrielsestidspunktet eller fondets utbetalingstidspunkt anvendes, slik Gard
har påstått.
HR-2023-1157-A, (sak nr. 22-180584SIV-HRET)

7
Fastleggingen av rettsregelen
(40) De rettskildene jeg har redegjort for, peker ikke entydig mot en bestemt løsning. Sjøloven
holder spørsmålet åpent og overlater i praksis til domstolene å fastsette tidspunktet
valutaomregningen skal skje på. Dette innebærer at domstolene, innenfor anerkjent rettslig
argumentasjon, er gitt en ikke ubetydelig skjønnsfrihet. I den forbindelse må det vurderes
om det er grunn til å analogisere fra regler i konkurslovgivningen.
(41) Regelen i dekningsloven § 6-5, jf. § 6-4 er i forarbeidene begrunnet i at det «straks [vil]
være klart hva man har å holde seg til under bobehandlingen» dersom
omregningstidspunktet knyttes til åpningen av bobehandlingen eller tidligere, se
NOU 1972: 20 side 307. Det er også pekt på hensynet til at regelen bør være entydig og
forholdsvis enkel, og til at trenering av bobehandlingen ikke bør påvirke kravets størrelse.
(42) Jeg kan ikke se at disse hensynene uten videre slår til ved begrensningsfond etter sjøloven.
Opprettelsen av begrensningsfond avhenger ikke av hvor store kravene er. Fondets
størrelse beregnes ut fra skipets tonnasje, jf. sjøloven § 175a. Det er derfor ikke samme
behov som ved konkurs for å kjenne kravenes størrelse allerede ved opprettelsen.
Redersidens mulige trenering av fondsbehandlingen motvirkes dessuten av at deres ansvar
for renter og omkostninger ikke er begrenset, jf. sjøloven § 173 nr. 6.
(43) En viktigere forskjell er at de krav som dividendeberegnes i konkurs, i alminnelighet er
oppstått før konkursåpningen, jf. dekningsloven § 6-1. Denne saken illustrerer at dette ikke
alltid er tilfelle i begrensningsfond: Den vrakfjerningen Gard har fremmet krav om dekning
av utleggene til, ble bestilt og utført mange år etter at fondet var opprettet. Størrelsen på
kravet kunne derfor uansett ikke klargjøres allerede ved fondsopprettelsen. Analogien til
§ 6-5 vil dessuten gi en mindre god regel, fordi omregning på fondsopprettelsestidspunktet
kan gi tilfeldige utslag og – som allerede vist – ikke vil være i samsvar med
erstatningsrettslige beregningsregler.
(44) Dertil kommer at dersom omregningen knyttes til fondsopprettelsestidspunktet, legges det
til rette for valutatilpasninger. Også her er saken illustrerende: Da vrakfjerningen ble bestilt
omkring 2017–2018, var valutakursutviklingen etter fondsopprettelsen kjent. Kontraktenes
valuta kunne da blitt tilpasset bestillerens ønske om høyest mulig dekning i fondet.
(45) Det foreligger med andre ord sterke grunner mot å anvende dekningsloven § 6-5 analogisk
for krav som oppstår etter fondsopprettelsen. Jeg kan ikke se at hensynene til
likebehandling av kravshaverne tilsier at fondsopprettelsestidspunktet likevel bør
anvendes, slik staten har anført. Det er uansett kravshavernes individuelle krav som gir rett
til dividende i fondet.
(46) På den andre siden er det også i begrensningsfond behov for å kunne klargjøre kravenes
størrelse så snart som mulig etter at de er fremsatt. Blant annet er det i alle parters interesse
å legge til rette for at foreløpige utbetalinger til kravshaverne etter sjøloven § 243 kan skje
i størst mulig grad og raskest mulig. Dette tilsier at valutaomregningen ikke bør skje så
sent som ved endelig fordeling av fondet.
(47) Samlet leder dette til at valutaomregningen skjer på tidspunktet for innfrielsen av de
utleggene som kreves erstattet, når utlegget er innfridd etter fondsopprettelsen. Tidspunktet
HR-2023-1157-A, (sak nr. 22-180584SIV-HRET)

8
må anvendes i saken her, fordi Gard betalte utleggene i utenlandsk valuta etter
fondsopprettelsen.
(48) Jeg nevner at dette kan bli annerledes i de tilfellene kravshaveren har betalt utlegget før
fondsopprettelsen. Da er situasjonen vesentlig likere den som reguleres i dekningsloven
§ 6-5, jf. § 6-1, noe som gir et sterkere grunnlag for å anvende § 6-5 analogisk. Før fondet
er opprettet, vil enkelte kravshavere som nevnt ha forventinger om at valutaomregningen
skal skje på oppgjørstidspunktet, jf. prinsippet i gjeldsbrevloven § 7. Fondsopprettelsen bør
i så fall ikke føre til at omregningstidspunktet flyttes til et tidspunkt før opprettelsen, noe
som i tilfelle kunne lagt til rette for tilpasninger fra redersiden til en kjent
valutakursutvikling.
Konklusjon og sakskostnader
(49) Mitt syn er at i en situasjon som i saken her, hvor Gards krav mot begrensningsfondet er
oppstått etter at fondet ble opprettet, skal omregningen fra utenlandsk valuta til norske
kroner av Gards utlegg til fjerning av akterskipet skje på de tidspunktene Gard betalte de
enkelte utleggene. Anken må derfor forkastes.
(50) Gard har vunnet saken og har i samsvar med tvisteloven § 20-2 første ledd krav på dekning
av sakskostnader. Jeg mener at det ikke er grunn til å gjøre unntak etter § 20-2 tredje ledd.
(51) Gard har fremlagt oppgave over kostnadene for behandlingen i Høyesterett på
643 500 kroner, som dekker prosessfullmektigens salær uten merverdiavgift. Staten har
gjort gjeldende at kravet er for høyt og må settes ned.
(52) I vurderingen av hva som er «nødvendige kostnader» etter tvisteloven § 20-5 første ledd,
skal det skje en samlet vurdering av kravet basert på hva det er «rimelig å pådra». I dette
ligger en proporsjonalitetsbegrensing, jf. HR-2020-611-A avsnitt 67, HR-2020-1515-U
avsnitt 20 følgende og HR-2023-1128-A avsnitt 99. I de to sistnevnte avgjørelsene vises
det også til at lovforarbeidene gir «klare signaler» om at kostnadsnivået i sivile saker skal
reduseres.
(53) Oppgaven spesifiserer til sammen 143 timer til en timepris på 4 500 kroner. Saken har
utvilsomt krevd spesialkompetanse, hvor prisene i advokatmarkedet er høyere enn ellers.
Dette tilsier at det må aksepteres en forholdsvis høy timepris. På den andre siden har
prosessfullmektigen representert Gard også i de tidligere instansene, hvilket reduserer
behovet for arbeidstimer for Høyesterett. Saken har vært forhandlet muntlig i Høyesterett
over en og en halv rettsdag. Tvistegjenstanden er ikke spesielt stor, men det må has for
øyet at resultatet har betydning også i andre tilfeller.
(54) Etter en samlet vurdering er jeg kommet til at de nødvendige kostandene settes til
500 000 kroner. Jeg legger da særlig vekt på at tidsbruken til den oppgitte timeprisen burde
vært mindre.
(55) Det er ikke grunn til å endre de sakskostnadene lagmannsretten tilkjente for behandlingen
der. For behandlingen i tingretten tilkjente lagmannsretten ikke sakskostnader, og disse
kostnadene er ikke krevd for Høyesterett.
HR-2023-1157-A, (sak nr. 22-180584SIV-HRET)

9
(56) Jeg stemmer for denne
D O M :
1. Anken forkastes.
2. I sakskostnader for Høyesterett betaler staten ved Nærings- og fiskeridepartementet
til Assuranceforeningen Gard - gjensidig 500 000 – femhundretusen – kroner innen
2 – to – uker fra forkynning av dommen.
(57) Dommar Høgetveit Berg: Eg er i hovudsak og i resultatet samd med
fyrstvoterande.
(58) Konstituert dommar Elsheim: Det same.
(59) Dommer Sæther: Likeså.
(60) Dommer Webster: Likeså.
(61) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
1. Anken forkastes.
2. I sakskostnader for Høyesterett betaler staten ved Nærings- og fiskeridepartementet
til Assuranceforeningen Gard - gjensidig 500 000 – femhundretusen – kroner innen
2 – to – uker fra forkynning av dommen.
HR-2023-1157-A, (sak nr. 22-180584SIV-HRET)