Dato: 2022-12-20

Sammendrag: Høyesterett har behandlet tre saker om beregning av dagpenger ved arbeidsløshet. I motsetning til lagmannsretten kom Høyesterett til at NAV har tolket en bestemmelse i folketrygdloven feil, slik at tre kvinner har fått for lave dagpengebeløp. NAV må nå behandle sakene på nytt.

Etter folketrygdloven skal dagpengegrunnlaget begrenses til seks ganger folketrygdens grunnbeløp. I 2019 begynte NAV å praktisere begrensningsregelen på en ny måte, noe som ga de tre kvinnene et lavere dagpengegrunnlag enn de ellers ville fått. Høyesterett ga kvinnene medhold i at det ikke var adgang til å legge om praksis uten lovendring, men var enig med staten i to andre spørsmål.

Konsekvensen av dommen er at to av kvinnene vil få maksimale dagpenger, mens den tredje vil få tilnærmet fullt beløp.

Dommen gir veiledning om forståelsen av folketrygdloven § 4-11 og om hvordan sluttvederlag skal behandles ved beregningen av dagpengegrunnlaget.

D O M
avsagt 20. desember 2022 av Høyesterett i avdeling med
dommer Bergljot Webster
dommer Henrik Bull
dommer Per Erik Bergsjø
dommer Borgar Høgetveit Berg
dommer Kine Steinsvik
HR-2022-2433-A, (sak nr. 22-078885SIV-HRET), (sak nr. 22-078894SIV-HRET) og
(sak nr. 22-078902SIV-HRET)
Anker over Borgarting lagmannsretts dommer 25. mars 2022
I.
A (advokat Tor Sverre Fuglestein – til prøve)
mot
Staten v/Arbeids- og velferdsdirektoratet (Regjeringsadvokaten
v/advokat Asgeir Nygård)
II.
B (advokat Tor Sverre Fuglestein – til prøve)
mot
Staten v/Arbeids- og velferdsdirektoratet (Regjeringsadvokaten
v/advokat Asgeir Nygård)
III.
C (advokat Tor Sverre Fuglestein – til prøve)
mot
Staten v/Arbeids- og velferdsdirektoratet (Regjeringsadvokaten
v/advokat Asgeir Nygård)

2
S T E M M E G I V N I N G
(1) Dommer Bergsjø:
Sakenes spørsmål og bakgrunn
(2) Sakene gjelder gyldigheten av tre trygderettskjennelser om beregning av dagpenger under
arbeidsløshet. Spørsmålet er hvordan dagpengegrunnlaget skal regnes ut for tre
medlemmer av folketrygden som har fått sluttvederlag fra arbeidsgiver til dekning av
inntektsbortfall fremover i tid.
(3) Etter folketrygdloven § 4-11 avhenger størrelsen på dagpengene av inntekten før
søknadstidspunktet. Dersom det er gunstigst for medlemmet, fastsettes dagpengegrunnlaget
– noe forenklet uttrykt − ut fra gjennomsnittlig brutto arbeidsinntekt i de siste tre årene før
søknaden. Inntekt over seks ganger folketrygdens grunnbeløp − «6 G» − skal etter
bestemmelsen ikke regnes med i dagpengegrunnlaget. Det første spørsmålet er om
begrensningen på 6 G skal anvendes på inntekten i de tre årene før gjennomsnittsinntekten
beregnes, eller om begrensningen først slår inn etter at det er beregnet et gjennomsnitt av
de faktiske inntektene.
(4) Sluttvederlag fra arbeidsgivere er gjerne ment å dekke inntektsbortfall for en periode
fremover i tid. Det andre spørsmålet i sakene knytter seg til hvordan slike sluttvederlag
skal behandles ved beregningen av dagpengegrunnlaget. Skal beløpet fordeles utover den
perioden det er ment å dekke inntektsbortfall for, eller er utbetalingstidspunktet avgjørende
ved beregningen av dagpengegrunnlaget? For å forenkle fremstillingen betegner jeg de to
alternativene som henholdsvis «fordelingsprinsippet» og «kontantprinsippet».
(5) For det tredje er det spørsmål om de ankende partenes rettigheter etter Den europeiske
menneskerettskonvensjon (EMK) er krenket. De har gjort gjeldende at dagpengevedtakene
strider mot protokoll 1 artikkel 1 (P1-1) om vern av eiendom.
(6) De ankende partene har alle fått sluttvederlag fra sin arbeidsgiver, og de nevnte
problemstillingene er felles for dem. Sakene deres ble behandlet i sammenheng for
Borgarting lagmannsrett, men det ble avsagt tre dommer. For Høyesterett er sakene forent
til felles behandling og avgjørelse etter tvisteloven § 15-6.
(7) A (sak 22-078885SIV-HRET) inngikk i 2016 avtale med sin arbeidsgiver Statoil ASA om
å slutte i selskapet 31. august 2016 mot å få en såkalt sluttpakke. I tråd med avtalen fikk
hun i september samme år utbetalt 1 477 450 kroner i sluttvederlag. Av dette skulle
254 731 kroner dekke lønn i oppsigelsestiden på fem måneder, mens 1 222 719 kroner var
lønn tilsvarende ytterligere 24 måneder. Ved utløpet av perioden på 29 måneder hadde hun
ikke fått nytt arbeid og søkte derfor dagpenger.
(8) NAV Arbeid og ytelser Sarpsborg beregnet dagpengegrunnlaget til 232 548 kroner med
utgangspunkt i inntektene i de tre siste avsluttede kalenderårene. Den faktiske inntekten
var i 2016 – på grunn av det utbetalte sluttvederlaget − 2 012 757 kroner, mens den i
2017 var 64 694 kroner og i 2018 43 470 kroner. Beregningen tok utgangspunkt i
kontantprinsippet, slik at sluttvederlaget ikke ble fordelt på den perioden det skulle dekke
HR-2022-2433-A, (sak nr. 22-078885SIV-HRET)

3
lønn for. Inntekten i 2016 ble redusert til 6 G før gjennomsnittet for de tre årene ble regnet
ut.
(9) As klage til NAV Klageinstans førte ikke frem. Hun anket til Trygderetten, som i kjennelse
28. oktober 2020 stadfestet klagevedtaket. Trygderetten la til grunn at 6 G-begrensningen
måtte brukes på inntekten i 2016 før snittet for de tre årene ble regnet ut. Videre var
Trygderetten enig i at kontantprinsippet skulle benyttes ved beregningen av
dagpengegrunnlaget.
(10) A reiste søksmål om gyldigheten av Trygderettens kjennelse for Borgarting lagmannsrett,
jf. trygderettsloven § 26. Lagmannsretten avsa 25. mars 2022 dom med slik domsslutning:
«Staten frifinnes.»
(11) Lagmannsretten hadde samme syn som Trygderetten på de to hovedproblemstillingene i
saken. Spørsmålet om As menneskerettigheter er krenket var ikke tema for lagmannsretten.
(12) A har anket til Høyesterett over lagmannsrettens rettsanvendelse.
(13) B (sak 22-078894SIV-HRET) inngikk avtale med arbeidsgiveren FMC Kongsberg Subsea
AS om å fratre sin stilling i selskapet 31. desember 2017 mot et sluttvederlag tilsvarende
18 måneders grunnlønn. Dette ga grunnlag for utbetaling av samlet 910 230 kroner.
Beløpet ble fordelt med to tredjedeler i januar 2018 og én tredjedel i januar 2019. Ved
utløpet av den perioden sluttvederlaget dekket, søkte hun om dagpenger ved arbeidsløshet.
(14) NAV Arbeid og ytelser Skien beregnet dagpengegrunnlaget til 503 747 kroner. På dette
tidspunktet var beregningsregelen i folketrygdloven § 4-11 endret, og beregningen var
basert på inntekten de siste 36 kalendermånedene før søknadstidspunktet. For perioden juni
2016 til mai 2017 bygget NAV på en inntekt på 633 631 kroner, mens beregningen for de
to påfølgende tolvmåneders-periodene tok utgangspunkt i en inntekt på henholdsvis
1 059 850 kroner og 303 621 kroner. Sluttvederlaget ble altså – i tråd med
kontantprinsippet − tatt i betraktning i de periodene de to ratene ble utbetalt. Inntektene for
de to førstnevnte periodene ble begrenset til 6 G før gjennomsnittet ble regnet ut.
(15) Etter klage fra B stadfestet NAV Klageinstans vedtaket. Hun anket til Trygderetten, hvor
saken ble behandlet sammen med Cs sak. Retten ble satt med fem medlemmer,
jf. trygderettsloven § 7 tredje ledd. Bakgrunnen for beslutningen om fem medlemmer var
at Trygderetten i tre andre saker hadde anvendt 6 G-begrensningen på gjennomsnittet av de
tre beregningsperiodene, og ikke på de enkelte periodene som inngikk i
beregningsgrunnlaget. Arbeids- og velferdsdirektoratet og ankemotparten mente dette var
feil.
(16) Trygderetten la til grunn at inntekten i de enkelte tolvmåneders-periodene skulle begrenses
til 6 G før gjennomsnittet ble regnet ut. I motsetning til NAV Klageinstans mente
imidlertid Trygderetten at utbetalingene av sluttvederlaget måtte «fordeles utover de
tidsrom de var ment å dekke lønn for». Trygderetten bygget med andre ord på det jeg har
kalt fordelingsprinsippet. Kjennelsen 10. mai 2021 har denne slutningen:
«Vedtak truffet av NAV Klageinstans den 28. oktober 2019 omgjøres slik at
dagpengegrunnlaget fastsettes til seks ganger folketrygdens grunnbeløp.»
HR-2022-2433-A, (sak nr. 22-078885SIV-HRET)

4
(17) Staten brakte saken inn for Gulating lagmannsrett. Saken ble overført til Borgarting
lagmannsrett for å kunne behandles sammen med As og Cs saker. Borgarting lagmannsrett
avsa 25. mars 2022 dom med slik domsslutning:
«Trygderettens kjennelse 10. mai 2021 i ankesak 20-1567 er ugyldig.»
(18) Lagmannsretten var enig med Trygderetten i spørsmålet om anvendelsen av begrensningen
på 6 G, men mente at kontantprinsippet måtte anvendes på sluttvederlaget.
(19) B har anket til Høyesterett over rettsanvendelsen.
(20) C (sak nr. 22-078902SIV-HRET) inngikk avtale med arbeidsgiveren Smart Fuel AS om å
fratre sin stilling 5. desember 2015 mot et sluttvederlag tilsvarende 42 måneders lønn fra
fratredelsen. Sluttvederlaget ble utbetalt med en tredjedel i henholdsvis januar 2016, januar
2017 og januar 2018. Hun fremsatte krav om dagpenger i juli 2019.
(21) NAV beregnet inntektsgrunnlaget for dagpengene til 399 432 kroner. For perioden juni
2016 til mai 2017 tok NAV utgangspunkt i en inntekt på 819 763 kroner og for perioden
juni 2017 til mai 2018 i en inntekt på 811 690 kroner. NAV la til grunn at hun ikke hadde
inntekt i perioden juni 2018 til mai 2019. Sluttvederlaget ble altså tatt i betraktning i de to
førstnevnte periodene i tråd med kontantprinsippet og ikke fordelt på hele perioden det
skulle dekke lønn for. Inntekten for disse to periodene ble begrenset til 6 G før
gjennomsnittet av periodene ble regnet ut. Etter klage stadfestet NAV Klageinstans
vedtaket.
(22) C anket til Trygderetten. Saken ble som nevnt behandlet sammen med Bs sak, og retten ble
satt med fem medlemmer. Trygderetten bygget på den forståelsen av folketrygdloven
§ 4-11 som jeg har redegjort for i gjennomgåelsen av Bs sak. Kjennelsen 11. mai 2021 har
denne slutningen:
«Vedtak truffet av NAV Klageinstans den 25. oktober 2019 oppheves, og saken
henvises til ny behandling.»
(23) Staten brakte saken inn for Agder lagmannsrett. Saken ble overført til Borgarting
lagmannsrett for å kunne behandles sammen med de to andre. Borgarting lagmannsrett
avsa 25. mars 2022 dom med slik domsslutning:
«Trygderettens kjennelse 11. mai 2021 i ankesak 20-1684 er ugyldig.»
(24) Lagmannsretten bygget på samme forståelse av folketrygdloven § 4-11 som i de andre to
sakene.
(25) C har anket over rettsanvendelsen.
Partenes syn
(26) De ankende partene – A, B og C – har i fellesskap gjort gjeldende:
(27) Trygderetten og lagmannsretten har i alle sakene bygget på feil forståelse av bestemmelsen
i folketrygdloven § 4-11 om at inntekt over 6 G ikke skal regnes med i
HR-2022-2433-A, (sak nr. 22-078885SIV-HRET)

5
dagpengegrunnlaget. Når beregningen av dagpengegrunnlaget bygger på inntektene de
siste tre kalenderår eller de siste 36 månedene, skal det først regnes ut et
gjennomsnittsbeløp basert på de faktiske inntektene i de enkelte beregningsperiodene.
Deretter skal snittet for periodene begrenses til 6 G. Frem til lovendringen 17. desember
2021 fulgte dette av ordlyden og systematikken i loven. Tolkningen hadde også støtte i
lovhistorikken, forarbeider og en konsekvent forvaltningspraksis frem til praksisendringen
fra 1. januar 2019. Det var på tidspunktet for praksisendringen etablert en bindende norm
som bare kunne endres ved lov.
(28) Etter bestemmelsen i folketrygdloven § 4-3 om vilkårene for dagpenger anses sluttvederlag
som lønn for den perioden vederlaget er ment å dekke. Medlemmet kan ikke søke
dagpenger før denne perioden er ute. Ut fra konsekvenshensyn, systembetraktninger og
reelle hensyn må da sluttvederlag fordeles på den samme perioden også ved beregningen
av dagpengegrunnlaget etter § 4-11. Det såkalte kontantprinsippet kan ikke anvendes.
Trygderetten har bygget på riktig lovforståelse i Bs og Cs sak, mens lagmannsrettens
lovforståelse er uriktig i alle saker.
(29) Subsidiært er de ankende partenes rettigheter etter EMK P1-1 krenket. De har en
«possession» eller i det minste en «legitimate expectation» som er vernet etter
bestemmelsen. Det inngrepet som ligger i anvendelsen av kontantprinsippet og
praksisendringen for så vidt gjelder 6 G-begrensningen, er ikke rettferdiggjort.
(30) A har i sak 22-078885SIV-HRET lagt ned slik påstand:
«1. Trygderettens kjennelse med ankenr. 20/000486 er ugyldig.
2. A tilkjennes sakens omkostninger for lagmannsretten og for Høyesterett.»
(31) B har i sak 22-078894SIV-HRET lagt ned slik påstand:
«1. B frifinnes.
2. B tilkjennes sakens omkostninger for lagmannsretten og for Høyesterett.»
(32) C har i sak 22-078902SIV-HRET lagt ned slik påstand:
«1. C frifinnes.
2. C tilkjennes sakens omkostninger for lagmannsretten og for Høyesterett.»
(33) Ankemotparten – staten ved Arbeids- og velferdsdirektoratet – har i korte trekk gjort
gjeldende:
(34) Det hefter ikke feil ved lagmannsrettens lovanvendelse. Lagmannsretten har korrekt
kommet til at Trygderettens kjennelse er gyldig i As sak, men ugyldig i de to andre sakene.
(35) Sluttvederlag skal i tråd med kontantprinsippet tidfestes til det tidspunktet det utbetales.
Lovens ordlyd og forarbeider gir støtte til en slik forståelse, og en konsekvent praksis
peker i samme retning. Behandling av dagpengesøknader er masseforvaltning, hvor det er
viktig med generelle, praktikable og lett kontrollerbare regler. Særregler skaper
avgrensningsproblemer og forutsetter manuell søknadsbehandling, noe som er uheldig. At
HR-2022-2433-A, (sak nr. 22-078885SIV-HRET)

6
sluttvederlaget innebærer at man har «krav på lønn» etter vilkårsregelen i folketrygdloven
§ 4-3, kan ikke være avgjørende ved tolkningen av beregningsregelen i § 4-11.
(36) Tidligere ble 6 G-begrensningen i § 4-11 anvendt på inntektsgjennomsnittet, ikke på de
enkelte kalenderår eller tolvmåneders-perioder som inngår i gjennomsnittsberegningen
etter andre ledd andre punktum. Ordlyd, forarbeider og formålsbetraktninger åpnet
imidlertid for begge tolkningsalternativer. Det var derfor adgang til å foreta en
praksisomlegging med virkning fra 1. januar 2019 uten lovendring. I vurderingen har det
betydning at omleggingen var demokratisk forankret gjennom behandlingen av Prop. 1 S
(2018−2019), og at den fikk tilslutning fra et flertall på Stortinget.
(37) Det foreligger ikke noe inngrep i de ankende partenes rettigheter etter EMK P1-1. Under
enhver omstendighet er et eventuelt inngrep rettferdiggjort.
(38) Staten ved Arbeids- og velferdsdirektoratet har lagt ned slik likelydende påstand i alle
sakene:
«1. Anken forkastes.
2. Staten v/Arbeids- og velferdsdirektoratet tilkjennes sakskostnader for
Høyesterett.»
Mitt syn på sakene
Høyesteretts kompetanse, problemstillingen og den videre fremstillingen
(39) Sakene gjelder som nevnt gyldigheten av tre trygderettskjennelser om beregning av
dagpenger. Etter trygderettsloven § 26 tredje ledd kan domstolene prøve lovligheten av
Trygderettens kjennelser. Fordi ankene gjelder lovtolkningsspørsmål, er det ingen
begrensninger i prøvingsadgangen, jf. HR-2021-2126-A avsnitt 30.
(40) Hovedproblemstillingene i sakene knytter seg til forståelsen av folketrygdloven § 4-11 om
beregningen av dagpengegrunnlaget. Tolkningsalternativene slår ulikt ut for de ankende
partene. A vil kort sagt få maksimalt dagpengegrunnlag dersom hun får medhold i at
6 G-begrensningen skal anvendes på gjennomsnittet av de faktiske inntektene i
beregningsperioden, uavhengig av om kontantprinsippet eller fordelingsprinsippet
benyttes. Legges statens forståelse av 6 G-regelen til grunn, får hun derimot bare
maksimalt dagpengegrunnlag med fordelingsprinsippet. Situasjonen for B er at hun får fullt
grunnlag hvis hun får medhold i ett av spørsmålene, uavhengig av hvilket. C får maksimalt
dagpengegrunnlag bare hvis fordelingsprinsippet benyttes. Selv om hennes og de andre
ankende partenes syn på 6 G-begrensningen legges til grunn, vil ikke kontantprinsippet gi
henne et grunnlag tilsvarende 6 G.
(41) Når situasjonen er slik, finner jeg det mest hensiktsmessig å gjennomgå de to
tolkningsspørsmålene på generelt grunnlag først. Deretter gjør jeg mer i detalj rede for
hvilke konsekvenser lovtolkningen får for de ankende partene.
(42) Paragraf 4-11 har imidlertid vært endret flere ganger, og den må dessuten ses i
sammenheng med andre bestemmelser i folketrygdlovens kapittel 4 om dagpenger under
arbeidsløshet. Jeg gir derfor først en oversikt over de mest sentrale bestemmelsene og
HR-2022-2433-A, (sak nr. 22-078885SIV-HRET)

7
endringene før jeg går mer konkret inn på spørsmålene i saken. I nødvendig utstrekning
vurderer jeg EMK-spørsmålet til slutt.
Oversikt over de sentrale bestemmelsene
(43) Formålet med dagpenger er å gi delvis dekning for bortfall av arbeidsinntekt,
jf. folketrygdloven § 4-1. Fordi det ikke gis full dekning, har medlemmet et motiv for å
komme ut i arbeid igjen for å opprettholde levestandarden.
(44) Etter § 4-3 første ledd første punktum er det et vilkår for dagpenger at medlemmet har tapt
arbeidsinntekt som arbeidstaker på grunn av arbeidsløshet. Tredje punktum slår fast at
medlemmet ikke anses å ha tapt inntekt «dersom vedkommende for det aktuelle tidsrom
har krav på lønn». Når sluttvederlag utbetales for å dekke lønn for en periode etter
arbeidsforholdets opphør, anses medlemmet for å ha «krav på lønn» i denne perioden. De
ankende partene oppfylte av denne grunn ikke vilkårene for dagpenger før ved utløpet av
den perioden sluttvederlagene deres skulle dekke.
(45) Paragraf 4-4 oppstiller krav til minsteinntekt. For å få rett til dagpenger må medlemmet
enten ha hatt arbeidsinntekt på minst 1,5 G de siste tolv kalendermånedene før søknaden
eller minst 3 G de siste 36 kalendermånedene. Bestemmelsen hadde en noe annen ordlyd
da As sak ble behandlet, men uten at dette har betydning i saken.
(46) Dagpengene beregnes ut fra dagpengegrunnlaget, som er regulert i § 4-11. Det er enighet
om at beregningen i As sak må ta utgangspunkt i den ordlyden som gjaldt fra 1. januar
2011 til 1. juli 2019:
«Dagpengegrunnlaget er den inntekten dagpengene regnes ut etter.
Dagpengegrunnlaget fastsettes ut fra medlemmets brutto arbeidsinntekt i det siste
avsluttede kalenderåret før han eller hun søker om stønad, eller får fastsatt nytt
dagpengegrunnlag etter bestemmelsene i § 4-16, første ledd, andre og tredje punktum.
Dersom det gir et høyere grunnlag, fastsettes dagpengegrunnlaget i stedet ut fra
gjennomsnittlig brutto arbeidsinntekt i de tre siste avsluttede kalenderårene.
Dagpenger under arbeidsløshet etter dette kapittel, sykepenger etter kapittel 8,
omsorgspenger, pleiepenger og opplæringspenger etter kapittel 9 og
svangerskapspenger og foreldrepenger etter kapittel 14 tas også med i
dagpengegrunnlaget når rett til stønad er opptjent som arbeidstaker.
Inntekten justeres i forhold til endringene i grunnbeløpet i tiden frem til han eller hun
søker om dagpenger.
Inntekt over seks ganger folketrygdens grunnbeløp regnes ikke med i
dagpengegrunnlaget.»
(47) Andre ledd første og andre punktum ble ved lov 20. desember 2018 nr. 98 endret med
virkning fra 1. juli 2019. Endringen hadde sammenheng med at Arbeids- og velferdsetaten
hadde fått tilgang til løpende inntektsopplysninger. Lovgiver så det som ønskelig å
kompensere for det mest aktuelle inntektstapet og ikke et inntektstap lenger tilbake i tid, se
Prop. 12 L (2018−2019), punkt 2.1.2 på side 7. Ved endringen fikk andre ledd første og
andre punktum denne ordlyden:
HR-2022-2433-A, (sak nr. 22-078885SIV-HRET)

8
«Dagpengegrunnlaget fastsettes ut fra medlemmets brutto arbeidsinntekt de siste tolv
avsluttede kalendermånedene før han eller hun søker om stønad, eller får fastsatt nytt
dagpengegrunnlag etter bestemmelsene i § 4-16 første ledd, andre og tredje punktum.
Dersom det gir et høyere grunnlag, fastsettes dagpengegrunnlaget i stedet ut fra
gjennomsnittlig brutto arbeidsinntekt i de siste 36 avsluttede kalendermånedene før
søknadstidspunktet.»
(48) Fjerde ledd om begrensningen på 6 G ble ikke endret. For de tidligere instansene har det
vært omtvistet om Bs og Cs dagpengegrunnlag skal beregnes etter reglene som gjaldt før
eller etter 1. juli 2019. Det er opplyst at partene nå er enige om at de sistnevnte reglene
gjelder. Dette har uansett ingen betydning for de spørsmålene som står for Høyesterett.
(49) Ved lov 17. desember 2021 ble § 4-11 igjen endret. Endringene i bestemmelsen trådte i
kraft straks. Fjerde ledd lyder etter endringen slik:
«Inntekt som per tolvmånedersperiode forut for søknadstidspunktet overstiger seks
ganger grunnbeløpet, regnes ikke med i dagpengegrunnlaget. Det er grunnbeløpet på
søknadstidspunktet som legges til grunn ved beregningen av maksimalt
dagpengegrunnlag etter dette leddet.»
(50) Endringen innebærer at det nå er klart at arbeidsinntekten i de enkelte
tolvmåneders-periodene skal begrenses til 6 G før gjennomsnittet regnes ut. Men fordi våre
saker må vurderes ut fra de reglene som gjaldt tidligere, får endringen ingen direkte
betydning.
Begrensningen til 6 G i § 4-11 fjerde ledd
(51) Som jeg allerede har redegjort for, hadde § 4-11 fjerde ledd denne ordlyden da de ankende
partenes søknader ble behandlet:
«Inntekt over seks ganger folketrygdens grunnbeløp regnes ikke med i
dagpengegrunnlaget.»
(52) Frem til årsskiftet 2018/2019 ble bestemmelsen konsekvent praktisert slik at det først ble
regnet ut et gjennomsnitt basert på de faktiske bruttoinntektene i de siste tre avsluttede
kalenderårene. Deretter ble begrensningen på 6 G anvendt på gjennomsnittet. I Prop. 1 S
(2018−2019) foreslo regjeringen en omlegging. På side 222 i budsjettproposisjonen uttaler
departementet:
«Dagpengene beregnes ut ifra bruttoinntekt siste avsluttede kalenderår før søknad,
eller de siste tre avsluttede kalenderårene dersom det gir høyere
dagpenger. Inntekt over 6G regnes ikke med i dagpengegrunnlaget. Når det er
inntekten de siste tre avsluttede kalenderårene som utgjør dagpengegrunnlaget, regnes
taket på 6G i praksis ut ifra gjennomsnittlig inntekt de siste tre avsluttede
kalenderårene. Regjeringen foreslår at begrensningen på 6G skal gjelde inntekten i
hvert enkelt av de tre siste årene før søknadstidspunktet, i stedet for gjennomsnittet.
Endringen gjøres gjeldende fra 1. januar 2019.»
(53) Forslaget fikk tilslutning i budsjettavtalen og ble omtalt i Innst. 15 S (2018−2019). NAV
begynte å praktisere 6 G-begrensningen i tråd med forslaget fra 1. januar 2019. Endringen
HR-2022-2433-A, (sak nr. 22-078885SIV-HRET)

9
ble også omtalt i en revidert versjon av rundskriv R04-00 gjeldende fra 4. januar 2019,
kommentaren til § 4-11, punkt 1.3.
(54) Spørsmålet er om NAV hadde adgang til å foreta en slik praksisendring – som i realiteten
er en endret lovtolkning – uten å gå veien om lovendring. For å kunne ta stilling til dette,
ser jeg på forståelsen av § 4-11 før praksisendringen.
(55) Jeg tar utgangspunkt i den dagjeldende ordlyden i fjerde ledd, som jeg nettopp har sitert.
Den åpner isolert sett for begge tolkningsalternativer. Når det innledningsvis vises til
«[i]nntekt over» 6 G, kan det tilsi at det er den faktiske inntekten i det enkelte kalenderåret
som skal begrenses. Uttrykket «dagpengegrunnlaget» peker på den annen side tilbake på
andre ledd og på resultatet av den gjennomsnittsberegningen som skal foretas etter andre
punktum i leddet.
(56) Sammenhengen og systematikken i § 4-11 gir imidlertid etter mitt syn støtte til de ankende
partenes syn på forståelsen. Etter andre ledd skal dagpengegrunnlaget fastsettes ut fra
medlemmets «brutto arbeidsinntekt». Dette peker i retning av at det er de faktiske
inntektene som skal tas i betraktning, og at det ikke skal skje nB begrensning til 6 G på
dette stadiet i utregningen. De sentrale bestemmelsene om beregning av
dagpengegrunnlaget er dessuten samlet i andre ledd. Dersom det var meningen at
begrensningsregelen skulle anvendes på inntektene som inngår i
gjennomsnittsberegningen, hadde det vært mer naturlig om den var inntatt nettopp i dette
leddet.
(57) Jeg ser det slik at også lovhistorikken og enkelte forarbeidsuttalelser tilsier at
begrensningsregelen skulle anvendes på resultatet av gjennomsnittsberegningen. Regelen
om begrensning til 6 G kom inn i folketrygdloven 1966 § 4-3 nr. 2 femte ledd i 1984. Ved
lovendring 15. juni 1990 nr. 17 fikk § 4-3 nr. 2 tredje til femte ledd denne ordlyden:
«Hvis den som søker om stønad ber om det, og legger fram tilstrekkelige
inntektsopplysninger, skal gjennomsnittsinntekten for de tre siste, avsluttede
kalenderår før søknad om dagpenger settes fram, legges til grunn dersom dette gir et
høyere grunnlag.
Før fastsettelsen av grunnlaget etter første, annet og tredje ledd, skal inntektene for de
aktuelle kalenderår justeres i forhold til endringer som er skjedd i grunnbeløpet,
jfr. kap. 6, i tiden fram til kravet om dagpenger er satt fram.
Etter at det er foretatt justering som nevnt i foregående ledd, skal dagpengegrunnlaget
avrundes til nærmeste 1.000 kroner. Dagpengegrunnlaget skal ikke overstige et beløp
tilsvarende 6 ganger folketrygdens grunnbeløp på det tidspunkt kravet om dagpenger
settes fram.»
(58) Etter mitt syn viser utformingen av bestemmelsen at det var gjennomsnittet av inntekten i
de tre siste kalenderårene som skulle begrenses til 6 G. Fjerde ledd regulerer etter sin
ordlyd inntekten for de enkelte årene, mens det er på det rene at det er resultatet av
gjennomsnittsberegningen – «dagpengegrunnlaget» − som skal begrenses til nærmeste
tusen kroner etter femte ledd første punktum. «Dagpengegrunnlaget» må da naturlig forstås
på samme måte i andre punktum i leddet.
HR-2022-2433-A, (sak nr. 22-078885SIV-HRET)

10
(59) Forståelsen støttes av forarbeidene til endringen. I Ot.prp. nr. 53 (1989−90) uttaler
departementet:
«I § 4-3 nr. 2 femte ledd får første og andre punktum ny ordlyd, slik at det blir klårare
at avrundinga skal gjerast etter at inntekta for det einskilde kalenderåret er blitt
justert.»
(60) Riktignok passer uttrykket «avrundinga» best på den avrundingen til nærmeste tusen
kroner som skulle foretas etter første punktum. Men når departementet også viser til andre
punktum, gis det her et temmelig klart uttrykk for at også 6 G-begrensningen skulle
anvendes på gjennomsnittet av de tre kalenderårene.
(61) Det er ingen holdepunkter for at innholdet i begrensningsregelen var ment endret i senere
lovrevisjoner, heller ikke ved innføringen av folketrygdloven 1997. Tvert om bekrefter en
uttalelse i Ot.prp. nr. 35 (1995−96) den forståelsen som jeg nettopp har tatt til orde for.
I proposisjonen fremmet departementet forslag om en omlegging av kapittel 4 i
folketrygdloven 1966. I de spesielle merknadene til utkastet § 4-11 på side 48 uttaler
departementet:
«Fjerde ledd inneholder regelen om ‘taket’ for dagpengegrunnlaget, og tilsvarer
någjeldende lovs § 4-3 nr. 2 femte ledd, andre punktum.»
(62) Departementet viser til at det er selve dagpengegrunnlaget som har et «tak». Det er
nærliggende å forstå dette slik at det er det beregnede gjennomsnittet av kalenderårene som
skal begrenses til 6 G, ikke inntektene i de enkelte årene som inngår i beregningen.
Oppsummert peker lovhistorikken og forarbeidsuttalelser etter mitt syn entydig i retning av
at det er resultatet av gjennomsnittsberegningen − dagpengegrunnlaget – som skal
begrenses til 6 G.
(63) Jeg har allerede berørt forvaltningspraksis før praksisomleggingen fra januar 2019. I Prop.
1 S (2018−2019) fremgår at praksis var å anvende begrensningen på 6 G «ut ifra
gjennomsnittlig inntekt de siste tre avsluttede kalenderårene». På samme måte heter det i
rundskriv R04-00 gjeldende fra 4. januar 2019, kommentaren til § 4-11, punkt 1.3 at
6 G-begrensningen, slik den til da var praktisert, gjaldt «gjennomsnittet av de tre siste
kalenderårene». Trygderetten bygget på at dette var praksis i tre kjennelser fra
2020 – TRR-2020-1332, TRR-2020-1340 og TRR-2020-1408. I kjennelsene la
Trygderetten til grunn den forståelsen av begrensningsregelen som de ankende partene har
tatt til orde for. Trygderetten kom til en annen konklusjon i fem-medlemskjennelsen i Bs
sak, se TRR-2020-1567, og dette ble fulgt opp i Cs sak. Men også i disse sakene forutsatte
Trygderetten at tidligere praksis var slik jeg har beskrevet her.
(64) Frem til omleggingen ved årsskiftet 2018/2019 var praksis altså at det var gjennomsnittet
av de faktiske inntektene i de tre kalenderårene før søknaden som ble begrenset til 6 G.
I mangel på holdepunkter for noe annet legger jeg til grunn at det er tale om en fast og
konsekvent praksis. På bakgrunn av lovteksten slik den lød i 1990 og forarbeidsuttalelsene
til bestemmelsen antar jeg at det er tale om en praksis som har vært opprettholdt i flere tiår.
(65) En fast, konsekvent og langvarig forvaltningspraksis har vekt som rettskilde. Når det
gjelder Trygderettens praksis, er dette uttalt blant annet i HR-2020-1193-A avsnitt 54 med
videre henvisninger og HR-2021-2126-A avsnitt 67. Men dette gjelder også
HR-2022-2433-A, (sak nr. 22-078885SIV-HRET)

11
forvaltningspraksis mer generelt, noe som fremgår av blant annet Rt-2005-1757
Skyggekjennelsen og HR-2016-2017-A avsnitt 50.
(66) Oppsummert ser jeg rettskildebildet før praksisomlegging i 2019 slik: Ordlyden ga ingen
avgjørende holdepunkter for forståelsen av begrensningsregelen. Sammenhengen og
systematikken i bestemmelsen pekte imidlertid i retning av at det var gjennomsnittet av
inntektene i de tre kalenderårene som skulle begrenses til 6 G, ikke inntekten det enkelte
året. Lovhistorikken, forarbeidsuttalelser og en fast, konsekvent og langvarig praksis ga
klar støtte til denne forståelsen.
(67) Dette bringer meg tilbake til utgangspunktet for drøftelsen av dette spørsmålet. Kunne
NAV legge om praksis – endre lovtolkningen − under henvisning til uttalelsene i Prop. 1 S
(2018−2019) og Stortingets budsjettbehandling, eller var det nødvendig med lovendring?
(68) Spørsmålet er drøftet i betydelig bredde i Trygderettens fem-medlemskjennelse særlig i Bs
sak, se TRR-2020-1567. Trygderetten kom under tvil til at «ordlyden ikke stengte for
praksisendring i tråd med det retten legger til grunn var Stortingets klare vilje da
statsbudsjettet for 2019 ble vedtatt». Lagmannsretten la i våre tre saker på samme måte til
grunn at «verken lovens ordlyd, formålsbetraktninger og/eller tidligere praksis eller annet
[var] til hinder for at praksis ble endret slik som gjort». Jeg har et annet syn.
(69) Med utgangspunkt i de rettskildene jeg har vist til, måtte § 4-11 fjerde ledd før
praksisomleggingen forstås slik at det var gjennomsnittet av inntekten i de tre
kalenderårene som skulle begrenses til 6 G. Selv om ordlyden i og for seg åpnet også for
en annen tolkning, var det etablert en rettslig bindende norm. Denne kunne bare endres ved
formell lov, jf. lex superior-prinsippet. Jeg viser til avgjørelsene i Rt-1973-679,
Rt-1992-1263 og Rt-2001-1444, som alle reiste lignende problemstillinger. At
omleggingen hadde en viss demokratisk forankring gjennom budsjettforslaget i Prop. 1 S
(2018−2019) og behandlingen i Stortinget, kan etter mitt syn ikke være tilstrekkelig.
(70) Etter dette skulle begrensningsregelen i folketrygdloven § 4-11 fjerde ledd forstås slik da
de ankende partene søkte om dagpenger: Det skulle først vært regnet ut et gjennomsnitt av
de faktiske inntektene i de tre avsluttede kalenderårene (A) eller
tolvmåneders-periodene (B og C) før søknadene ble sendt inn. Deretter skulle snittet vært
begrenset til 6 G.
Kontantprinsipp eller fordelingsprinsipp?
Problemstillingen
(71) De tre ankende partene har fått sluttvederlag fra sine arbeidsgivere i forbindelse med
opphør av arbeidsforholdet. As sluttvederlag skulle dekke lønn i til sammen 29 måneder,
og hun fikk utbetalt hele beløpet umiddelbart etter at hun fratrådte stillingen. Bs
sluttvederlag ble utbetalt i to rater − to tredjedeler ved fratreden og én tredjedel ett år
senere. Vederlaget var ment å dekke lønn i 18 måneder. I Cs tilfelle tilsvarer
sluttvederlaget 42 måneders lønn fra fratredelsen. Det ble utbetalt i tre like store årlige
rater.
HR-2022-2433-A, (sak nr. 22-078885SIV-HRET)

12
(72) Som jeg allerede har vært inne på, er det etter folketrygdloven § 4-3 et vilkår for dagpenger
at medlemmet har tapt arbeidsinntekt som arbeidstaker på grunn av arbeidsløshet. Etter
bestemmelsens første ledd tredje punktum anses medlemmet ikke å ha tapt inntekt «dersom
vedkommende for det aktuelle tidsrom har krav på lønn». I sluttvederlagstilfellene er
bestemmelsen forstått slik at medlemmet anses å ha «krav på lønn» i den perioden
sluttvederlaget er ment å dekke lønn for. Jeg viser til rundskriv R04-00 gjeldende fra
8. november 2022, kommentaren til § 4-3, punkt 4. De ankende partene oppfylte av denne
grunn ikke vilkårene for dagpenger før henholdsvis 29, 18 og 42 måneder etter
fratredelsen.
(73) Spørsmålet er hvordan sluttvederlaget skal tidfestes ved beregningen av
dagpengegrunnlaget etter § 4-11 andre ledd andre punktum. Da vedtaket ble truffet i As
sak, fulgte det av bestemmelsen at dagpengegrunnlaget kunne fastsettes «ut fra
gjennomsnittlig brutto arbeidsinntekt i de tre siste avsluttede kalenderårene». Som nevnt
skjedde det en endring med virkning fra 1. juli 2019, som gjelder for B og C. Beregningen
skal nå i stedet skje ut fra gjennomsnittlig brutto arbeidsinntekt «i de siste 36 avsluttede
kalendermånedene før søknadstidspunktet». Denne forskjellen i det jeg betegner som
«beregningsperiodene» har ingen direkte betydning i saken, og jeg skiller i fortsettelsen
ikke mellom situasjonen før og etter 1. juli 2019.
(74) De ankende partene har anført at sluttvederlaget – på samme måte som etter vilkårsregelen
i § 4-3 – skal fordeles på den perioden vederlaget er ment å dekke lønn for −
fordelingsprinsippet. Staten mener på sin side at sluttvederlaget skal tas i betraktning på
utbetalingstidspunktet ut fra kontantprinsippet. NAV har bygget på kontantprinsippet i alle
tre saker. Trygderetten la til grunn kontantprinsippet i As sak. I fem-medlemskjennelsene i
Bs og Cs saker bygget Trygderetten derimot på fordelingsprinsippet. Lagmannsretten kom
i alle sakene til at beregningen måtte bygge på kontantprinsippet.
Anvendelsen av folketrygdloven § 4-11 på sluttvederlag
(75) Folketrygdloven § 4-11 andre ledd andre punktum slår fast at dagpengegrunnlaget
fastsettes ut fra «gjennomsnittlig brutto arbeidsinntekt» i de tre siste avsluttede
beregningsperiodene. Ordlyden sier ikke noe om hva som skal anses som arbeidsinntekt,
og den avklarer ikke tidfestingsspørsmålet. Men den er helt generelt utformet og kan derfor
tas til inntekt for at det ikke skal gjelde noen særregler for visse inntektstyper.
(76) Lovhistorikken og forarbeidsuttalelser knyttet til endringene gir etter mitt syn holdepunkter
for at beregningen skal bygge på kontantprinsippet. Som jeg allerede har redegjort for, var
reglene om beregning av dagpengegrunnlaget tatt inn i folketrygdloven 1966 § 4-3. Etter
lovendringen i 1990 fulgte det av § 4-3 nr. 2 første ledd at dagpenger skulle ytes «på
grunnlag av den arbeidsinntekt som den trygdede har fått utbetalt i offentlig eller privat
tjeneste …». Tilsvarende benyttes formuleringen «inntekt … utbetalt i siste avsluttede
kalenderår eller i gjennomsnitt i de tre siste avsluttede kalenderår» i sjette ledd, som
oppstilte krav om minsteinntekt for å få dagpenger. Riktignok er ikke uttrykket «utbetalt»
brukt i bestemmelsen i tredje ledd om at dagpengegrunnlaget kunne beregnes ut fra
gjennomsnittsinntekten de tre siste kalenderårene. Når paragrafen leses i sammenheng, er
det likevel naturlig å forstå det slik at inntekter skulle tidfestes på utbetalingstidspunktet,
altså at kontantprinsippet skulle legges til grunn.
HR-2022-2433-A, (sak nr. 22-078885SIV-HRET)

13
(77) Forståelsen støttes av en uttalelse i forarbeidene til endringen. I Ot.prp. nr. 53 (1989−90)
side 2 uttaler departementet:
«Ordlyden i § 4-3 nr. 2 første ledd, og i § 4-3 nr. 2 sjette ledd om inntekt som
vedkomande ‘har hatt’, resp. ‘opptjent’, er noko uklår. Meininga er at det er den
inntekta vedkomande faktisk har fått utbetalt i det aktuelle kalenderår som skal reknast
med. Departementet foreslår at dei nevnde uttrykka bytast ut med uttrykket ‘utbetalt’.»
(78) Departementet gir her uttrykk for at det avgjørende ikke er når inntekten er opptjent, men
når den utbetales. Selv om den direkte knytter seg til første og sjette ledd, er den etter mitt
syn så vidt generell at den gir veiledning også for vårt spørsmål.
(79) Da et nytt kapittel 4 ble tatt inn i folketrygdloven 1966 fra 1. januar 1997, ble ordlyden
endret. Formuleringen var da at dagpengegrunnlaget skulle fastsettes ut fra «den trygdedes
arbeidsinntekt». Noen realitetsendring synes ikke å ha vært tilsiktet. I de spesielle
merknadene til § 4-11 i Ot.prp. nr. 35 (1995−96) på side 48 heter det:
«Andre ledd tilsvarer någjeldende § 4-3 nr. 2 første og andre ledd. I samsvar med
bestemmelsen i någjeldende lov, er det den inntekten som faktisk er blitt utbetalt i
det/de aktuelle kalenderår, som tas med.»
(80) Fra 1. oktober 1998 fremgikk det av folketrygdloven 1997 § 4-11 andre ledd at
dagpengegrunnlaget skulle fastsettes ut fra den «utbetalte» arbeidsinntekten. Om dette
uttaler departementet følgende i Ot.prp. nr. 40 (1997−98), punkt 2.1 på side 2:
«Den tidlegare føresegna i folketrygdlova om minstegrunnlaget og grunnlaget for
utrekning av dagpengar presiserte at inntekta måtte være ‘utbetalt’, dersom ho skulle
kunne telja med i grunnlaget for dagpengar. Lovendringa sommaren 1996 tok ikkje
sikte på ei endring på dette punktet, men presiseringa har falle bort i den nye
lovteksten. Departementet foreslår å ta dette inn igjen.»
(81) Her bekrefter departementet at det ikke var meningen å endre realiteten ved den forrige
revisjonen.
(82) Ordlyden ble igjen endret med virkning fra 1. januar 2011. Uttrykket «brutto
arbeidsinntekt» ble tatt inn både i første og andre punktum i andre ledd. Jeg ser det slik at
rettstilstanden heller ikke ble endret ved dette grepet. Endringen forklares i Prop. 16 L
(2010−2011), punkt 8.2 på side 24. Det fremgår der at hensikten med lovendringen var å få
frem at det var brutto lønn som skulle regnes med, ikke nettolønnen. Dette bekreftes også i
de spesielle merknadene til bestemmelsen på side 33. Ved lovendringen i 2019 ble
uttrykket «brutto arbeidsinntekt» beholdt.
(83) Lovhistorikken gir etter dette støtte til statens syn. Beregningsbestemmelsen ble endret i
1990 for å få frem at det var utbetalte inntekter som skulle tas i betraktning, ikke opptjente.
Det har ikke vært meningen å endre dette grunnleggende utgangspunktet ved senere
lovrevisjoner.
(84) For sammenhengens skyld legger jeg til at ordlyden i § 4-11 igjen er foreslått endret i Prop.
9 L (2022−2023). Forslaget går ut på at dagpengegrunnlaget skal fastsettes ut fra
medlemmets «utbetalte» arbeidsinntekt. Uttalelsene i proposisjonen om bruk av
HR-2022-2433-A, (sak nr. 22-078885SIV-HRET)

14
kontantprinsippet, se særlig punkt 7.2 på side 16, har etter mitt syn begrenset interesse. Jeg
går derfor ikke inn på dem.
(85) Staten har til støtte for sitt syn også vist til forvaltningspraksis. Forvaltningen hevdes
konsekvent å ha bygget på kontantprinsippet i sluttvederlagstilfellene, men uten at dette er
underbygget med konkrete eksempler. Trygderetten har imidlertid i sin kjennelse i Bs sak
lagt til grunn at det er «etablert en fast praksis» for å legge «avgjørende vekt på
utbetalingstidspunktet ved vurderingen av ‘brutto arbeidsinntekt’ etter § 4-11 annet ledd»,
se TRR-2020-1567 side 19. De ankende partene har ikke bestridt at dette er en korrekt
beskrivelse av forvaltningspraksis, og jeg legger den til grunn.
(86) Som jeg allerede har redegjort for, har en konsekvent og langvarig forvaltningspraksis vekt
som rettskilde. NAVs praktisering av kontantprinsippet i sluttvederlagssakene gir støtte til
det syn som staten har tatt til orde for. Men jeg legger til at Trygderettens praksis ikke har
vært entydig, i hvert fall ikke de senere årene. I As sak ble kontantprinsippet lagt til grunn,
mens løsningen ble motsatt i fem-medlemskjennelsene i Bs og Cs saker.
(87) De ankende partene har særlig funnet støtte i konsekvenshensyn og systembetraktninger.
Som sagt er det på det rene at sluttvederlag fordeles på den perioden det er ment å dekke
lønn for ved vurderingen av om vilkårene for dagpenger er oppfylt etter § 4-3. Etter de
ankende partenes syn må det samme da gjelde ved anvendelsen av beregningsregelen i
§ 4-11. Noe annet ville etter deres syn være ulogisk og bryte med de forventninger
brukerne har.
(88) Jeg er enig i at sammenhengen i regelverket kan tilsi at sluttvederlag behandles på samme
måte etter § 4-11 som etter § 4-3. Men det er ikke nødvendigvis slik at en utmålingsregel
kan tolkes i lys av vilkårsregelen og motsatt. Jeg viser til HR-2021-2126-A som gjaldt
vilkår for graderte sykepenger. Høyesterett kom til at regelen om utmåling av sykepenger i
folketrygdloven § 8-13 andre ledd ikke la føringer for forståelsen av vilkårsbestemmelsen i
første ledd, se særlig avsnitt 48.
(89) Det er heller ikke vanskelig å si seg enig med de ankende partene i at kontantprinsippet kan
gi seg uheldige og urimelige utslag. Dette gjelder særlig når sluttvederlag utbetales som et
engangsbeløp ved fratreden, men samtidig skal dekke tapt lønn i mer enn 36 måneder.
Etter § 4-3 kan medlemmet da ikke søke dagpenger før perioden har løpt ut. Samtidig
oppstiller § 4-4 krav om minsteinntekt i de siste tolv eller 36 kalendermånedene før
søknadstidspunktet. For en søker som har fått sluttvederlag for en periode ut over
36 måneder, kan resultatet bli at vedkommende ikke oppfyller vilkårene for dagpenger.
Dette ville eksempelvis vært tilfellet for C, som har fått sluttvederlag for 42 måneder,
dersom hun hadde fått hele vederlaget ved opphøret av arbeidsforholdet.
(90) Staten har trukket frem andre reelle hensyn. For det første har staten fremhevet at å
motivere til aktiv jobbsøking er et grunnleggende hensyn bak utformingen av
dagpengereglene. Dette har kommet til uttrykk blant annet i Ot.prp. nr. 35 (1995−96),
punkt 2.2 på side 9. Når kontantprinsippet benyttes, blir dagpengegrunnlaget lavere jo
lengre tid som går etter utbetalingstidspunktet. Den såkalte arbeidslinjen hevdes å bli
styrket på denne måten. Jeg ser dette poenget, men synes ikke at argumentet har stor
tyngde.
HR-2022-2433-A, (sak nr. 22-078885SIV-HRET)

15
(91) Jeg kan derimot slutte meg til statens andre argument: Det er på et område som dette viktig
med enkle og mest mulig praktikable regler. Så langt mulig bør saksbehandlingen være
automatisert. Jeg viser til Ot.prp. nr. 35 (1995−96), punkt 4.1 på side 20, hvor
departementet fremhever behovet for «lett tilgjengelige og kontrollerbare» opplysninger.
NAV baserer sin saksbehandling på løpende inntektsopplysninger som er tilgjengelige
gjennom den såkalte a-ordningen, se omtalen i Prop. 112 L (2011−2012), punkt 9.8.1 på
side 85 og Prop. 12 L (2018−2019), punkt 2.1.2 på side 7. Rapporteringen bygger naturlig
nok på hvilke inntekter som er utbetalt. Det ville innebære et merarbeid hvis NAV måtte
behandle søknadene manuelt for å fordele sluttvederlag på den perioden det er ment å
dekke lønn.
(92) Det kan innvendes at det i sluttvederlagstilfellene uansett må foretas en manuell
behandling for å fastslå når vilkårene for dagpenger er oppfylt etter § 4-3. Staten har
imidlertid opplyst at det vil føre til ytterligere merarbeid hvis sluttvederlag skal fordeles
også ved beregningen etter § 4-11. Jeg har ikke noe grunnlag for å vurdere dette nærmere.
(93) Oppsummert peker særlig lovhistorikken, enkelte forarbeidsuttalelser og en fast og
konsekvent forvaltningspraksis ganske klart i retning av at tidspunktet for utbetaling av
sluttvederlaget er avgjørende ved anvendelsen av beregningsregelen i folketrygdloven
§ 4-11 andre ledd andre punktum. Forståelsen har støtte i hensynet til at beregningsreglene
bør være enkle og lett praktikable. Dette kan gi seg urimelige utslag i konkrete tilfeller, noe
som klart er uheldig. Men problemet er sannsynligvis forbigående, idet arbeidsgivere og
arbeidstakere vil kunne tilpasse seg ved å avtale at sluttvederlaget utbetales i flere rater.
Uansett vil slike reelle hensyn ikke kunne få utslagsgivende vekt holdt opp mot de nevnte
rettskildene. Min konklusjon er etter dette at det såkalte kontantprinsippet må anvendes i
sluttvederlagstilfellene.
Betydningen av min tolkning for de ankende partene
(94) A har fått beregnet et dagpengegrunnlag på 232 548 kroner. Med en korrekt anvendelse av
6 G-begrensningen har hun krav på et dagpengegrunnlag tilsvarende 6 G på
innvilgelsestidspunktet – 581 298 kroner. Trygderettens kjennelse i hennes sak bygger på
feil forståelse av begrensningsregelen i folketrygdloven § 4-11 fjerde ledd slik den lød på
tidspunktet for NAVs vedtak. Kjennelsen er ugyldig.
(95) I Bs sak er dagpengegrunnlaget satt til 503 747 kroner. Grunnlaget blir
599 148 kroner med en korrekt bruk av begrensningsregelen, et beløp som tilsvarer 6 G på
innvilgelsestidspunktet. Trygderettens kjennelse bygger på feil forståelse av
begrensningsregelen. Men siden Trygderetten har omgjort klagevedtaket og satt
dagpengegrunnlaget til seks ganger folketrygdens grunnbeløp, er kjennelsen riktig i
resultatet.
(96) NAV har fastsatt Cs dagpengegrunnlag til 399 432 kroner. Med riktig bruk av
begrensningsregelen i § 4-11 fjerde ledd er dagpengegrunnlaget opplyst å bli
583 277 kroner dersom kontantprinsippet legges til grunn. Staten tok i skranken et visst
forbehold med hensyn til det eksakte beløpet, men det ligger i hvert fall i dette området. C
har ikke fått medhold i at beregningen skal bygge på fordelingsprinsippet og får derfor ikke
et maksimalt grunnlag på 6 G – 599 148 kroner. Riktignok har Trygderetten også i hennes
tilfelle korrekt kommet til at NAV Klageinstans’ vedtak må oppheves. Men for henne har
HR-2022-2433-A, (sak nr. 22-078885SIV-HRET)

16
det betydning om NAV ved den nye behandlingen må bygge på fordelingsprinsippet for å
unngå krenkelse av EMK P1-1. Jeg går derfor videre og drøfter også denne subsidiære
anførselen.
Krenkes Cs rettigheter etter EMK P1-1?
(97) EMK P1-1 regulerer vernet av eiendomsretten og har denne ordlyden i norsk oversettelse:
«Enhver fysisk eller juridisk person har rett til å få nyte sin eiendom i fred. Ingen skal
bli fratatt sin eiendom unntatt i det offentliges interesse og på de betingelser som er
hjemlet ved lov og ved folkerettens alminnelige prinsipper.
Bestemmelsene ovenfor skal imidlertid ikke på noen måte svekke en stats rett til å
håndheve slike lover som den anser nødvendige for å kontrollere at eiendom blir brukt
i samsvar med allmennhetens interesse eller for å sikre betaling av skatter eller andre
avgifter eller bøter.»
(98) C har fått medhold i sitt syn på forståelsen av 6 G-regelen i folketrygdloven § 4-11. Jeg
forstår anførslene slik at det da er kombinasjonen av at kontantprinsippet anvendes ved
beregningen etter § 4-11, mens fordelingsprinsippet anvendes ved vurderingen av om
vilkårene er oppfylt etter § 4-3, som etter hennes syn utgjør en krenkelse.
(99) Det første spørsmålet er om dette utgjør et inngrep i hennes rettigheter etter EMK P1-1. I
storkammeravgjørelsen fra Den europeiske menneskerettsdomstol (EMD) 13. desember
2016 Béláné Nagy mot Ungarn tok domstolen stilling til om klagerens rettigheter var
krenket fordi hun ble nektet uføreytelser. EMD tar i avsnitt 74 som utgangspunkt at det
bare er eksisterende rettigheter som kan utgjøre eiendom, eller «possessions» i engelsk
originaltekst. Men under visse omstendigheter kan også en berettiget forventning – en
«legitimate expectation» − om å få et gode være vernet etter P1-1. Dette utdypes i
dommen, og jeg viser særlig til avsnitt 75 og drøftelsen i avsnitt 80 følgende. Jeg viser
også til avsnitt 57 og 58 i EMDs storkammerdom 11. oktober 2022 Beeler mot Sveits.
(100) Jeg finner det ikke nødvendig å ta stilling til om det foreligger et inngrep i dette tilfellet,
fordi Cs rettigheter etter mitt syn uansett ikke er krenket. Etter avsnitt 113 i
Béláné Nagy-saken har statene en vid skjønnsmargin på et felt som dette. Det er redegjort
for betydningen av skjønnsmarginen ved nasjonale domstolers prøving i HR-2022-718-A
Hyttekarantene avsnitt 89 og HR-2022-2329-A avsnitt 73.
(101) Utgangspunktet er altså at C ut fra min forståelse av § 4-11 har krav på et
dagpengegrunnlag som ligger 15−20 000 kroner lavere enn lovens maksimale grunnlag på
599 148 kroner. Dagpenger utbetales for fem dager per uke med en dagsats på 2,4 promille
av grunnlaget, jf. folketrygdloven § 4-12 første ledd. Differansen i dagpengegrunnlag har
altså svært begrenset økonomisk betydning for C, også hvis eventuelle konsekvenser for
andre ytelser tas i betraktning.
(102) Jeg har allerede redegjort for min forståelse av folketrygdloven § 4-11. Av drøftelsen
fremgår at anvendelsen av kontantprinsippet er i samsvar med loven. Det er videre ikke
bestridt at beregningsreglene forfølger et legitimt formål. Endelig er et eventuelt inngrep
etter mitt syn ikke uforholdsmessig. Jeg har allerede omtalt den økonomiske virkningen for
C. Hun er ikke fratatt rett til noen ytelse, men får som følge av anvendelsen av
HR-2022-2433-A, (sak nr. 22-078885SIV-HRET)

17
kontantprinsippet marginalt lavere dagpenger enn hun ville fått med fordelingsprinsippet.
Dagpengene er uansett bare ment å gi delvis kompensasjon for bortfall av arbeidsinntekt.
(103) De ankende partene har trukket sammenligninger med EMDs dom 21. mai 2002 Jokela
mot Finland. Saken gjaldt verdsetting av en eiendom som først ble ekspropriert og deretter
skulle overtas av arvingene etter eierens død. Myndighetene satte verdien fire ganger
høyere ved skattleggingen av arven enn ved fastsettingen av ekspropriasjonserstatningen.
De to inngrepene – ekspropriasjonen og arveskatten – ble hver for seg ansett rettmessige,
se avsnittene 56 og 60. Men den kombinerte effekten utgjorde etter EMDs syn en
krenkelse, jf. avsnitt 65. De ankende partene mener at dommen viser at ulik praktisering av
vilkårsregelen i folketrygdloven § 4-3 og beregningsregelen i § 4-11 utgjør en krenkelse.
(104) Jeg er ikke enig i dette. I Jokela-saken begrunner EMD resultatet dels med den store
forskjellen i verdsettingen, dels i at denne ikke var begrunnet, se avsnitt 61−65. Til
sammenligning er de økonomiske konsekvensene for C som nevnt temmelig marginale.
Bruken av kontantprinsippet er dessuten begrunnet, særlig i hensynet til behovet for enkle
og lett praktiserbare regler. Resultatet i Jokela-saken kan dermed ikke overføres til vårt
tilfelle. Et eventuelt inngrep er forholdsmessig.
(105) Min konklusjon er etter dette at Cs rettigheter etter EMK P1-1 ikke er krenket.
Konklusjon og sakskostnader
(106) Trygderettens kjennelse bygger i As sak på feil forståelse av regelen om at
dagpengegrunnlaget skal begrenses til 6 G, jf. folketrygdloven § 4-11. Kjennelsen er
ugyldig.
(107) Også kjennelsene i Bs og Cs saker bygger på uriktig forståelse av begrensningsregelen.
Men i Bs sak har Trygderetten kommet til riktig resultat ved å fastsette
dagpengegrunnlaget til 6 G. Det er staten som har angrepet kjennelsen, og B må frifinnes. I
Cs sak har Trygderetten opphevet klagevedtaket og henvist saken til ny behandling. Også
dette er et riktig resultat, slik at C må frifinnes.
(108) De ankende partene har vunnet sakene og har krav på sakskostnader etter tvisteloven
§ 20-2 første ledd.
(109) A har krevd sakskostnader med 250 606 kroner for lagmannsretten og Høyesterett.
Oppgaven er ikke bestridt og legges til grunn.
(110) B har krevd sakskostnader med 60 469 kroner for lagmannsretten og Høyesterett.
Oppgaven er ikke bestridt og legges til grunn.
(111) C har krevd sakskostnader med 79 044 kroner for lagmannsretten og Høyesterett. Heller
ikke i hennes sak er oppgaven bestridt, og den legges til grunn.
HR-2022-2433-A, (sak nr. 22-078885SIV-HRET)

18
(112) Jeg stemmer for denne
D O M :
I sak 22-07885SIV-HRET:
1. Trygderettens kjennelse med ankenummer 20/000486 er ugyldig.
2. Staten ved Arbeids- og velferdsdirektoratet plikter innen 2 – to – uker fra
forkynnelsen av dommen å dekke As sakskostnader for lagmannsretten og
Høyesterett med 250 606 – tohundreogfemtitusensekshundreogseks − kroner.
I sak 22-078894SIV-HRET:
1. B frifinnes.
2. Staten ved Arbeids- og velferdsdirektoratet plikter innen 2 – to – uker fra
forkynnelsen av dommen å dekke Bs sakskostnader for lagmannsretten og
Høyesterett med 60 469 − sekstitusenfirehundreogsekstini − kroner.
I sak 22-078902SIV-HRET:
1. C frifinnes.
2. Staten ved Arbeids- og velferdsdirektoratet plikter innen 2 – to – uker fra
forkynnelsen av dommen å dekke Cs sakskostnader for lagmannsretten og
Høyesterett med 79 044 − syttinitusenogførtifire − kroner.
(113) Dommer Steinsvik: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(114) Dommar Høgetveit Berg: Det same.
(115) Dommer Bull: Likeså.
(116) Dommer Webster: Likeså.
HR-2022-2433-A, (sak nr. 22-078885SIV-HRET)

19
(117) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
I sak 22-07885SIV-HRET:
1. Trygderettens kjennelse med ankenummer 20/000486 er ugyldig.
2. Staten ved Arbeids- og velferdsdirektoratet plikter innen 2 – to – uker fra
forkynnelsen av dommen å dekke As sakskostnader for lagmannsretten og
Høyesterett med
250 606 – tohundreogfemtitusensekshundreogseks − kroner.
I sak 22-078894SIV-HRET:
1. B frifinnes.
2. Staten ved Arbeids- og velferdsdirektoratet plikter innen 2 – to – uker fra
forkynnelsen av dommen å dekke Bs sakskostnader for lagmannsretten og
Høyesterett med 60 469 − sekstitusenfirehundreogsekstini − kroner.
I sak 22-078902SIV-HRET:
1. C frifinnes.
2. Staten ved Arbeids- og velferdsdirektoratet plikter innen 2 – to – uker fra
forkynnelsen av dommen å dekke Cs sakskostnader for lagmannsretten og
Høyesterett med 79 044 − syttinitusenogførtifire − kroner.
HR-2022-2433-A, (sak nr. 22-078885SIV-HRET)