Dato: 2025-06-05

Sammendrag: En mann ble sterkt skadet etter å ha stupt fra Tomtekaia, som ligger ved utløpet av Akerselva i Bjørvika i Oslo. Kaia eies og er opparbeidet for allmennheten av Oslo kommune. Stupet skjedde fra ca. 2 meter høyde, og mannen traff en betongmatte over et fjernvarmerør som lå ca. 1,30 meter under vann. Vanndybden for øvrig var ca. 1,80 meter. På kaia var det varslet med skilt om grunt vann og advart mot stuping.

Høyesterett har kommet til at det ikke var uaktsomt av kommunen å unnlate å sikre Tomtekaia bedre mot stupeulykker. Det var heller ikke uaktsomt å unnlate å varsle bedre om risikoen. Det blir særlig lagt vekt på at området ikke var opparbeidet som en badeplass, og at kommunen hadde rimelig grunn til å forvente at besøkende gjorde egne undersøkelser om vanndybden og bunnforholdene før de eventuelt stupte. Den advarende skiltingen var egnet til å hindre stuping, selv om betongmatten ikke var særskilt merket eller varslet.

Høyesterett har videre kommet til at det ikke var grunnlag for å ilegge kommunen objektivt ansvar. Det blir særlig lagt vekt på at risikoen for slik ulykke ikke var ekstraordinær nok sammenlignet med den risiko man ellers møter i sjønære områder.

Dommen avklarer kommuners erstatningsansvar for ulykker som skjer på områder opparbeidet for allmennheten.

D O M
avsagt 5. juni 2025 av Høyesterett i avdeling med
dommer Aage Thor Falkanger
dommer Ingvald Falch
dommer Kine Steinsvik
dommer Eyvin Sivertsen
dommer Christian Lund
HR-2025-1055-A, (sak nr. 24-169099SIV-HRET)
Anke over Borgarting lagmannsretts dom 24. juni 2024
I.
Oslo kommune (Kommuneadvokaten i Oslo
v/advokat Olav Haugen Moen
– til prøve)
mot
A (advokat Christian Lundin)
II.
A (advokat Christian Lundin)
mot
Oslo kommune (Kommuneadvokaten i Oslo
v/advokat Olav Haugen Moen
– til prøve)

2
S T E M M E G I V N I N G
(1) Dommer Falch:
Sakens spørsmål og bakgrunn
(2) Saken gjelder erstatningskrav mot en kommune etter en stupeulykke fra en kommunal kai.
(3) Stupeulykken skjedde på ettermiddagen søndag 30. mai 2021. A stupte fra Tomtekaia, som
ligger utenfor Munchmuseet like ovenfor utløpet av Akerselva i Bjørvika i Oslo. Han
stupte med armene langs kroppen – såkalt militærstup – ut i vannet fra kaikanten, som lå
omkring 2 meter over vannflaten. Hodet hans traff en betongmatte som dekket et
fjernvarmerør. Betongmatten lå omkring 1,30 meter under vannoverflaten og 3 meter ut i
vannet. Vanndybden i området rundt matten var omkring 1,80 meter. Vanndybden varierer
med tidevannet.
(4) A ble alvorlig skadet. Han brakk ryggen og ble lam fra brystet og ned. Han har også fått
psykiske og andre fysiske plager, blant annet redusert syn. A er 100 prosent arbeidsufør, og
den varige medisinske invaliditeten hans er foreløpig beregnet til 85 prosent.
(5) Tomtekaia tilhører Oslo kommune. Den er opparbeidet som ledd i kommunens strategi
«Fjordbyen» og regulert til torg/gangareal og kai. Reguleringsbestemmelsene nevner at
kaia skal inngå i et offentlig tilgjengelig byrom med adgang til Akerselva og tilrettelegges
som et landskap for rekreasjon. Brygga og området rundt ble åpnet for allmennheten i mai
2020, omkring ett år før ulykken skjedde.
(6) A fremmet erstatningskrav mot kommunen for de økonomiske tapene skadene har påført
ham. Kommunen avviste ansvar, og A saksøkte kommunen 8. november 2022.
(7) Oslo tingrett avsa dom 9. juni 2023. Kommunen ble kjent erstatningsansvarlig, men slik at
erstatningen ble satt ned med 25 prosent. A ble også tilkjent sakskostnader.
(8) Oslo kommune anket dommen, og A motanket. Borgarting lagmannsrett avsa dom 24. juni
2024, med denne domsslutningen:
«1. Oslo kommune er erstatningsansvarlig for 2/3 – totredeler – av det tap som
A har lidt som følge av ulykken 30. mai 2021.
2. For øvrig forkastes anken.
3. I sakskostnader for lagmannsretten betaler Oslo kommune
629 832 – sekshundreogtjuenitusenåttehundreogtrettito – kroner til A innen
2 – to – uker etter forkynningen av dommen.»
(9) Lagmannsretten kom som tingretten til at Oslo kommune er ansvarlig etter
skadeserstatningsloven § 2-1 om arbeidsgiveransvar. Men erstatningen er satt ned med en
tredjedel etter § 5-1 som følge av As medvirkning.
(10) Oslo kommune har anket dommen til Høyesterett. Anken gjelder i det vesentlige
rettsanvendelsen, men også bevisbedømmelsen på et par mindre punkter. A har inngitt
HR-2025-1055-A, (sak nr. 24-169099SIV-HRET)

3
avledet anke hvor han bestrider nedsettelsen av erstatningen. Saken står i det alt vesentlige
i samme stilling som for lagmannsretten.
Partenes syn på saken
(11) Den ankende part – Oslo kommune – som er motpart i den avledete anken, har i hovedsak
gjort gjeldende:
(12) Kommunens ansatte har ikke vært uaktsomme, og det gjelder her ingen streng
aktsomhetsnorm. Det finnes verken skrevne adferdsnormer, bransjenormer eller praksis
som tilsier at sikringen eller varslingen måtte være bedre enn den var. Det må derfor tas
utgangspunkt i kaias skadeevne. Sannsynligheten for at noen ville stupe fra den, var liten.
Den var verken tilrettelagt for bading eller stuping, og As grove uaktsomhet er
dominerende i årsaksbildet. Den kunne ikke kommunen med rimelighet forvente og ta
høyde for ved utformingen av kaia. Det var skilt på stedet som varslet om grunt vann og
advarte mot stuping. Skiltingen var tilstrekkelig, også med tanke på betongmatten på
elvebunnen.
(13) Det er heller ikke grunnlag for et objektivt ansvar. Brygga utgjorde verken en stadig, typisk
eller ekstraordinær risiko, og kommunen kan uansett ikke bli ansvarlig etter en
helhetsvurdering. Et objektivt ansvar for kommunen vil utvide området for slikt ansvar.
(14) Under enhver omstendighet må erstatningen settes ned. A har medvirket ved egen grov
skyld, mens kommunens skyld i høyden bare er liten. Sosiale hensyn tilsier at ansvaret ikke
settes ned mer enn med en halvpart.
(15) Oslo kommune har fremsatt denne påstanden:
«Prinsipalt:
Oslo kommune frifinnes.
Subsidiært:
Oslo kommune er erstatningsansvarlig for 1/2 – en halvpart – av det tap som A har lidt
som følge av ulykken 30. mai 2021.
I begge tilfeller:
Hver part bærer egne sakskostnader for tingretten, lagmannsretten og Høyesterett.»
(16) Ankemotparten – A – som i tillegg har anket avledet, har i hovedsak gjort gjeldende:
(17) Lagmannsretten har korrekt kommet til at kommunen er ansvarlig etter
arbeidsgiveransvaret. Bryggas utforming sammenholdt med kommunens kunnskap om at
det ble badet derfra, og den mangelfulle merking av betongmatten i vannet, skapte samlet
sett en betydelig risiko for alvorlige personskader. Kommunen burde truffet ytterligere
tiltak for å begrense denne risikoen.
(18) Uaktsomhetsnormen må være den samme som for kommersielle aktører ved tilrettelegging
for allmennhetens aktiviteter. Det er stilt krav til utformingen av blant annet kaier i
byggteknisk forskrift, og hensynene bak forskrift om badeanlegg gjør seg gjeldende.
Norges Livredningsselskaps rapport fra 2022, som anbefalte ytterligere sikring, er uttrykk
HR-2025-1055-A, (sak nr. 24-169099SIV-HRET)

4
for en bransjepraksis. Kombinasjonen av bryggas utforming og betongmatten gjør at
skadeevnen var svært høy, noe kommunen var klar over.
(19) Selv om kommunen kan forvente at besøkende i en viss utstrekning verner seg selv, må
besøkende kunne forvente at de ikke møter ekstraordinære faremomenter uten forvarsel.
Kommunen hadde mange handlingsalternativer for bedre sikring eller varsling. De
oppsatte fareskiltene var ikke tilstrekkelig synbare, særlig når det var mye folk til stede.
(20) Kommunen er også ansvarlig etter det ulovfestede objektive ansvaret. Det aktuelle
faremomentet er at brygga innbyr til og faktisk brukes til badeaktivitet, kombinert med
forekomsten av betongmatten som er skjult under vann. Risikoen var stadig, typisk og
ekstraordinær, og det var denne iboende, uforsvarlige ordningen som realiserte seg da A
ble skadet. Betongmatten er menneskeskapt og ingen naturlig risiko i sjøen. Ved
interesseavveiningen har det betydning at det er kommunen som har interesse av at kaia
brukes til ulike former for rekreasjon. Erstatningsansvaret er en driftskostnad for
kommunen, mens A på sin side er svært hardt rammet.
(21) Lagmannsretten tar feil når den satte ned erstatningen. A gjorde rimelige undersøkelser før
han stupte, og han har derfor ikke utvist skyld. Det er under enhver omstendighet ikke
grunnlag for en så stor nedsetting som lagmannsretten gjorde. Sosiale hensyn har i den
forbindelse stor vekt.
(22) A har fremsatt denne påstanden:
«I anken:
1. Anken forkastes.
2. Oslo kommune betaler A sine omkostninger for tingretten, lagmannsretten
og Høyesterett.
I avledet anke:
1. Oslo kommune er erstatningsansvarlig for ulykken A ble utsatt for ved
bryggeanlegget utenfor Munchmuseet den 30.05.2021.
2. Oslo kommune betaler A sine omkostninger for tingretten, lagmannsretten
og Høyesterett.»
Mitt syn på saken
Arbeidsgiveransvar
Rettslige utgangspunkter
(23) Skadeserstatningsloven § 2-1 første ledd første punktum har denne ordlyden:
«Arbeidsgiver svarer for skade som voldes forsettlig eller uaktsomt under
arbeidstakers utføring av arbeid eller verv for arbeidsgiveren, idet hensyn tas til om de
krav skadelidte med rimelighet kan stille til virksomheten eller tjenesten, er
tilsidesatt.»
HR-2025-1055-A, (sak nr. 24-169099SIV-HRET)

5
(24) Kommunen er derfor ansvarlig for skade som dens arbeidstakere volder forsettlig eller
uaktsomt i arbeidet. Dette omfatter også feil som er gjort av arbeidsgiverens folk uten at
det kan påvises hvem av dem som har gjort feilen, og feil som er gjort av flere
arbeidstakere – såkalte anonyme og kumulative feil. Jeg viser blant annet til
Rt-2011-991 avsnitt 23 og Rt-2012-146 mobbing avsnitt 38–39. Dette fører til at
spørsmålet i praksis gjerne formuleres som et spørsmål om arbeidsgiveren har opptrådt
uaktsomt. Slik ble det for eksempel stilt i den førstnevnte dommen.
(25) Vurderingen må starte med å undersøke om arbeidsgiveren har brutt relevante regler eller
bransjenormer som gjelder for virksomheten eller tiltaket, se HR-2019-318-A RIB-tur
avsnitt 40. A har pekt på byggteknisk forskrift (TEK 10), hvor det i § 8-4 tredje ledd sto at
uteoppholdsarealer skal utformes «slik at fare for personer unngås». Jeg kan imidlertid
ikke se at denne regelen gir særskilt veiledning for hvordan Tomtekaia nærmere skulle
utformes med sikte på å hindre frivillig stuping. Forskrift nr. 592/1996 for badeanlegg,
bassengbad og badstu mv. mener jeg ikke får anvendelse. Tomtekaia var ikke et
«badeanlegg».
(26) Norges Livredningsselskap, en drukningsforebyggende organisasjon, leverte i 2022 – etter
As ulykke – en risikorapport til Oslo kommune. Om Akerselvallmenningen, hvor
Tomtekaia ligger, står det:
«Akerselvallmenningen har trekonstruksjoner og er regulert til torg, offentlig fortau og
fotgjengerareal. Området er ikke en badeplass. Byggkonstruksjonen kan imidlertid
fremstå som en badeplass for allmennheten.»
(27) Rapporten anbefalte at stuping, hopping og svømming skulle forbys i området, og at dette
skulle skiltes tydelig. Dette må etter min mening ses på som anbefalinger og ikke som
uttrykk for en bransjenorm. I den forbindelse nevner jeg at bading er en rett enhver har
etter friluftsloven § 8, uten at det her er nødvendig å gå nærmere inn på rekkevidden av
den.
(28) I mangel av avgjørende skrevne adferdsnormer må spørsmålet om kommunen har opptrådt
rettsstridig avgjøres etter en bredere vurdering. Ansvar forutsetter i tillegg at kommunen
må kunne bebreides for opptredenen. Overordnet er spørsmålet om det var uaktsomt av
kommunen ikke å ha sikret Tomtekaia bedre mot stupeulykker, herunder om kommunen i
det minste burde varslet bedre om faren.
(29) Slike unnlatelser kan kommunen etter omstendighetene bli ansvarlig for. Men
forutsetningen må være at det forelå en særskilt oppfordring til å handle. I dette tilfellet har
kommunen opparbeidet og tilrettelagt området for allmennhetens bruk. Deri ligger en
særskilt oppfordring til å sikre mot og varsle om spesielle faremomenter som
opparbeidelsen skaper. Jeg viser her til Rt-2000-253 asfaltkant,
Rt-2000-1991 alpinbakke 1 og Rt-2008-184 slengtau, som alle bygger på et slikt
synspunkt.
(30) Innholdet i aktsomhetsnormen vil imidlertid variere på ulike livsområder. Tilbys anlegget
for kommersielle formål, er normen streng, se RIB-tur-dommen avsnitt 37. På den andre
siden gjelder det en mild norm for visse offentlige service- og kontrollvirksomheter, se
asfaltkant-dommen på side 265. I vår sak må det imidlertid anvendes en vanlig – verken
spesielt streng eller spesielt mild – aktsomhetsnorm, se slengtau-dommen avsnitt 33. Den
HR-2025-1055-A, (sak nr. 24-169099SIV-HRET)

6
saken gjaldt en kommunes erstatningsansvar for et slengtauanlegg kommunen hadde satt
opp på en idrettsplass. Hvordan vurderingen da skal gjøres, er der uttrykt slik:
«Et selvfølgelig utgangspunkt er at anlegg for fysisk aktivitet for barn og ungdom skal
være sikret mot alvorlige skader som kan oppstå ved bruk av anlegget. Men når man
skal avgjøre nærmere hvilken risiko som kan godtas, må det skje en avveining. Ønsket
om en høyest mulig sikkerhet mot ulykker kan i noen grad stå mot ønsket om å oppnå
den gevinsten som fysisk aktivitet gir for barn og ungdom, både for deres helse og for
den opplevelsen de kan få. Tilbud om fysiske aktiviteter kan oppfattes som
uinteressante hvis de er utformet slik at de uansett bruksmåte ikke kan innebære noen
som helst risiko. En viss risiko godtas da også i andre dagligdagse aktiviteter for barn
eller ungdom, som sykling, trampolinehopping eller klatring i trær. Det kan ikke være
riktig å kreve at tilbud som organiseres i nabolagene – enten det er av borettslag,
idrettslag eller kommuner – skal være uten enhver risiko selv ved svært spesiell bruk.»
(31) Selv om det ikke er full parallellitet med saken her, må det ved avgjørelsen av hvilken
risiko som må godtas, skje en avveining. Ønsket om høyest mulig sikkerhet for at ingen
stuper fra en kai, må avveies mot fordelene med uhindret tilgang til de sjø- og elvenære
områdene. Sagt på en annen måte: Besøkende på en kai som denne kan ikke uten videre
«med rimelighet» forvente at enhver skaderisiko er fjernet, jf. skadeserstatningsloven
§ 2-1.
(32) Skaden kom her som en følge av at A selv stupte uti vannet. Forholdene på stedet tilsa at
risikoen var stor for at en slik handling ville få alvorlige følger. Sentralt i vurderingen av
hvilke forebyggende tiltak det var rimelig å forvente at kommunen gjorde, står derfor
risikoen for at noen ville stupe uti. I den vurderingen har det betydning hvilke
forholdsregler kommunen med rimelighet kunne forvente at de besøkende selv tok. Her
viser jeg til Rt-2002-1283, hvor det på side 1287 står:
«Ved bedømmelsen av om grunneieren burde ha sikret dammen – eller for den saks
skyld sikret mot riksveien – ved å sette opp et gjerde, vil et helt sentralt moment være
hvilke forholdsregler han måtte kunne regne med at foreldrene selv traff for å
forhindre at barnet kunne bli skadet. Han måtte som utleier av eiendommen kunne gå
ut fra at foreldrene forholdt seg innenfor det som kan sies å være vanlige normer for
tilsyn med små barn.»
(33) Kommunen måtte derfor kunne gå ut fra at de besøkende selv tar vanlige forholdsregler.
Her nevner jeg at ulike badevettregler uttrykker at stup bare skal skje på dypt vann og der
man vet hvor dypt det er. Men som påpekt i blant annet RIB-tur-dommen avsnitt 37, må
det tas høyde for at slike anlegg oppsøkes av folk med ulike forutsetninger,
ferdighetsnivåer og erfaringer. Dette tilsier at det i rimelig grad også tas høyde for at noen
kan være uforsiktige.
(34) Det må på denne bakgrunn avgjøres konkret om det var uaktsomt av kommunen ikke å ha
sikret Tomtekaia bedre mot stupeulykker. Sentralt i vurderingen står hvilken risiko det var
for at noen ville stupe derfra, hvilke forholdsregler det var grunn til å forvente at folk selv
tok, hvilke tiltak som var truffet på stedet og hvilke ulemper og kostnader ytterligere tiltak
ville medføre. Er terskelen for akseptabel risiko overskredet, må det i tillegg tas stilling til
om kommunen kan bebreides for det.
HR-2025-1055-A, (sak nr. 24-169099SIV-HRET)

7
Konkret vurdering
(35) Tomtekaia er omkring 100 meter lang og har en utforming som inviterer besøkende til å
stanse opp og sette seg ned. Fra promenaden langs Munchmuseet er det to brede trapper i
noen trinn ned på kaia, som er nesten tre meter bred. Både trappa og kaia er utformet i
treverk. Langs kaifronten ligger en ganske bred og 17 cm høy trelist. På lista lå skilt med
omkring 10 meters mellomrom i størrelse 25 cm ganger 15 cm. Skiltene viser bilde av en
stupende figur med rødt kryss over og er påført teksten «grunt vann». Omtrent midt på
kaifronten er det plassert en redningsstige ned til vannet, og en livbøye er plassert oppe på
kaia i nærheten.
(36) Det er for meg klart at dette ikke kan oppfattes som en kai tilrettelagt for bading. Men det
er samtidig klart at området raskt ble populært med mange besøkende, og at kaia rent
faktisk ble brukt til bading, typisk ved bruk av stigen. Dette ble kommunen kjent med og
var bakgrunnen for at skiltene ble satt opp.
(37) Det er ingen sikre opplysninger om at noen hadde stupt fra kaia. Gitt at Akerselva ligger
omkring to meter lavere enn kaikanten, at vanndybden er mindre enn to meter, og at det
ikke er andre kjente stupeulykker her, kan det ikke ha foregått stuping i noe særlig omfang.
Derimot ble det stupt andre steder i området, også utenfor de tilrettelagte sjøbadene, blant
annet fra Vestre Promenade på Sørenga, hvor kaia ligger ved sjøen, vannet er dypere og
advarende skilt ikke er satt opp. Det hadde også vært en stupeulykke i nærheten av Sørenga
sjøbad i 2018, se Borgarting lagmannsretts dom i sak LB-2023-100122.
(38) Slik forholdene var på Tomtekaia, mener jeg det var rimelig grunn til å forvente at
besøkende gjorde visse undersøkelser om vanndybden og bunnforholdene før de stupte.
Den som gjorde det, ville raskt oppdage de advarende skiltene. På kaikanten er det ingen
steder mer enn 5–6 meter til nærmeste skilt. Når A ikke så noe skilt før han stupte, må det
derfor skyldes at han ikke gjorde noen relevante undersøkelser. Videoopptak fra hendelsen
underbygger dette. Selv om det var en del folk på kaia på det aktuelle tidspunktet, kan det
ikke ha vært vanskelig å se skiltene. Jeg mener derfor at opptredenen hans klart var
uaktsom, uten at jeg her trenger å gradere den nærmere.
(39) I den avveiningen som skal foretas, mener jeg det er klart at det ikke kan kreves at
kommunen skulle satt opp gjerder eller andre stengsler mot vannet for å hindre stuping.
Sett i lys av den lave risikoen det var for at noen ville stupe, ville slike tiltak gått på
bekostning av formålet, som var å gjøre de sjønære områdene tilgjengelig for
allmennheten.
(40) Spørsmålet er derfor om risikoen burde vært bedre varslet. Det er ingen tvil om at dette
med forholdsvis enkle midler kunne vært gjort uten å gå ut over de nevnte kvalitetene.
I denne vurderingen inngår også at betongmatten over fjernvarmerøret på elvebunnen ikke
var særskilt merket eller varslet. Det var den A traff, og den har trolig bidratt sterkt til de
alvorlige skadene han fikk.
(41) Det er ingen tvil om at betongmatten representerer en særlig og menneskeskapt risiko ved
stuping fra kaia, og at ansatte i kommunen var klar over at den var der. På den andre siden
varslet de oppsatte skiltene om grunt vann og frarådet stuping på tydelig måte. Dette burde
etter min mening være tilstrekkelig til å få folk til å avstå fra slik aktivitet, eller i det minste
til selv å gjøre nærmere undersøkelser. Mitt syn er derfor at det ikke med rimelighet kunne
HR-2025-1055-A, (sak nr. 24-169099SIV-HRET)

8
kreves at kommunen sørget for mer omfattende skilting som også opplyste om den
konkrete vanndybden og de nærmere bunnforholdene. Jeg mener med andre ord at det var
iverksatt tilstrekkelige risikoreduserende tiltak, og at kommunen ikke kan bebreides for
ikke å ha varslet tydeligere om faren.
(42) På denne bakgrunn er jeg kommet til at det ikke var uaktsomt av kommunen å unnlate å
sikre Tomtekaia bedre mot at noen stupte fra den. Det var heller ikke uaktsomt å unnlate å
varsle bedre om risikoen. Dette innebærer at kommunen ikke er ansvarlig for As skader
etter skadeserstatningsloven § 2-1.
Objektivt ansvar
Rettslige utgangspunkter
(43) Det objektive ansvaret er ulovfestet og utviklet i rettspraksis. Vurderingskriteriene er
senest oppsummert i HR-2019-52-A spinning avsnitt 34–36. Det må i korthet foreligge en
risiko med visse særtrekk, hvor det særlig legges vekt på om den risikoen skaden er et
utslag av, var stadig, typisk og ekstraordinær. I tillegg må det skje en interesseavveining,
hvor det sentrale er hvem som er nærmest til å bære den økonomiske risikoen.
(44) I kriteriet «ekstraordinær risiko» ligger at risikoen må være «vesentlig større enn den man
generelt møter i samfunnet – det man gjerne kaller dagliglivets risiko», se spinning-
dommen avsnitt 35. Vesentlighetskravet vil variere med livsområde og risikoens art. Den
konkrete risikoens omfang vurderes i lys av dens skadeevne, det vil si produktet av
sannsynligheten for at skade skal inntre og de mulige skadenes omfang.
Konkret vurdering
(45) Jeg har allerede redegjort for den konkrete risikoen for stupeskader fra Tomtekaia. De
mulige skadenes omfang var omfattende, noe den aktuelle ulykken viser. Men risikoen for
at noen ville stupe, og derved skade seg, var på den andre siden lav.
(46) Samlet sett mener jeg at skadeevnen ikke var vesentlig større enn den folk generelt møter i
dagliglivet. Her peker jeg på at risikoen på Tomtekaia ikke avvek vesentlig fra den risikoen
besøkende møter mange andre steder langs kysten og ved innsjøer og elver, også der det er
tilrettelagt med kaier, brygger eller anlegg for opphold og rekreasjon. Selv om Tomtekaia
innbød til opphold – og for noen også bading, slik bruken viser – var risikoen ved stuping
mer eller mindre den samme her som den er mange andre steder, fordi vannstand og
bunnforhold vil variere. I denne sammenheng har det også betydning at skiltingen på
Tomtekaia må anses som et risikoreduserende moment.
(47) Jeg har derfor kommet til at Tomtekaia ikke representerte en slik ekstraordinær risiko for
stupeskader at kommunen er ansvarlig på objektivt grunnlag for As skader.
HR-2025-1055-A, (sak nr. 24-169099SIV-HRET)

9
Konklusjon og sakskostnader
(48) Oslo kommune er etter dette ikke erstatningsansvarlig for det økonomiske tapet A har lidt
etter stupeulykken ved Tomtekaia i Bjørvika. Kommunen må derfor frifinnes.
(49) Med dette resultatet kan A ikke få dekket sine sakskostnader fra kommunen for noen
instans, se tvisteloven § 20-2 og § 20-9 andre ledd. Kommunen har på sin side ikke krevd
sakskostnader.
(50) Jeg stemmer for denne
D O M :
1. Oslo kommune frifinnes.
2. Sakskostnader tilkjennes ikke for noen instans.
(51) Dommer Steinsvik: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(52) Dommer Lund: Likeså.
(53) Dommer Sivertsen: Likeså.
(54) Dommer Falkanger: Likeså.
(55) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
1. Oslo kommune frifinnes.
2. Sakskostnader tilkjennes ikke for noen instans.
HR-2025-1055-A, (sak nr. 24-169099SIV-HRET)