Dato: 2025-04-10

Sammendrag: En psykisk utviklingshemmet mann hadde drept naboen med sverd. Spørsmålet var om han skulle frifinnes for straff fordi han var utilregnelig på grunn av «høygradig psykisk utviklingshemming», og av den grunn manglet skyldevne.

Tingretten hadde kommet til at mannen var høygradig psykisk utviklingshemmet og dømte ham til tvungen omsorg uten tidsbegrensning. Lagmannsrettens flertall kom til motsatt resultat, at mannen var tilregnelig, og dømte ham til forvaring. Den la til grunn at det gjelder en tilnærmet absolutt grense ved IQ 60, som innebærer at gjerningspersonen ikke kan anses som høygradig psykisk utviklingshemmet når han har IQ omkring 65.

Høyesterett slår fast at spørsmålet om det foreligger «høygradig psykisk utviklingshemming» skal avgjøres på grunnlag av en totalvurdering, hvor ikke bare IQ, men også lovbryterens kognitive, sosiale og praktiske ferdigheter inngår. Grensen ved IQ 60 er veiledende og ikke tilnærmet absolutt. En person med IQ rundt 65 kan anses som høygradig psykisk utviklingshemmet dersom det foreligger alvorlige svikt i kognitive, sosiale og praktiske evner. Det er ikke avgjørende om svikten skyldes de årsaksfaktorene som har ført til den psykiske utviklingshemmingen, eller om svikten helt eller delvis er knyttet til autisme.

Lagmannsrettens dom oppheves på grunn av feil lovtolkning. Lagmannsretten må på nytt ta stilling til om mannen er høygradig psykisk utviklingshemmet, basert på retningslinjene fra Høyesterett. Hvis lagmannsretten kommer til at dette grunnvilkåret er oppfylt, må den også ta stilling til om mannen mangler skyldevne fordi tilstanden gjorde ham utilregnelig på handlingstidspunktet.

Dommen avklarer hva som skal til for at det foreligger en «høygradig psykisk utviklingshemming» som kan medføre utilregnelighet.

D O M
avsagt 10. april 2025 av Høyesterett i avdeling med
justitiarius Toril Marie Øie
dommer Henrik Bull
dommer Ingvald Falch
dommer Knut Erik Sæther
dommer Are Stenvik
HR-2025-662-A, (sak nr. 24-200264STR-HRET)
Anke over Frostating lagmannsretts dom 21. november 2024
A (advokat Frode Sulland)
mot
Påtalemyndigheten (førstestatsadvokat Thomas Frøberg)

2
S T E M M E G I V N I N G
(1) Dommer Stenvik:
Sakens spørsmål og bakgrunn
(2) Saken gjelder strafferettslig skyldevne, jf. straffeloven § 20. Den reiser særlig spørsmål om
hva som skal til for at det foreligger «høygradig psykisk utviklingshemming» etter andre
ledd bokstav c.
(3) A ble 22. november 2023 tiltalt for drap, jf. straffeloven § 275. Grunnlaget for tiltalen er
beskrevet slik:
«Mandag 17. april 2023 mellom kl. 12.00 og 14.00, på bopel i ---vei 0 i Trondheim,
hogg han B fire ganger i hodet med et sverd. Huggene knuste hodeskallen og hjernen
hennes. B døde etter kort tid av skadene.»
(4) Ved Trøndelag tingretts dom 20. september 2024 ble A dømt etter tiltalen til tvungen
omsorg, jf. straffeloven § 63 første ledd, jf. § 62 første ledd. Tingretten fant ham
utilregnelig på grunn av høygradig psykisk utviklingshemming, jf. § 20 andre ledd
bokstav c, jf. tredje ledd. Han ble videre dømt til å tåle inndragning av drapsvåpenet, samt
til å betale erstatning og oppreisning til de etterlatte.
(5) Påtalemyndigheten anket straffedommen. Anken gjaldt skyldspørsmålet og var særlig rettet
mot lovanvendelsen.
(6) Frostating lagmannsrett avsa dom 22. november 2024 med slik domsslutning for
straffekravet:
«1. A, født 00.00.2000, dømmes for overtredelse av straffeloven § 275 til
forvaring med en tidsramme på 7 – sju – år og en minstetid på
4 – fire – år og 6 – seks – måneder, jf. straffeloven § 40. Til fradrag i
tidsrammen og minstetiden kommer 595 – femhundreognittifem – dager for
utholdt varetekt, jf. straffeloven § 83.»
(7) A ble også dømt til å betale erstatning og oppreisning med høyere beløp enn i tingretten.
(8) Det var dissens i lagmannsretten. Flertallet – fagdommerne og fire meddommere – kom til
at tiltalte på tidspunktet for handlingen ikke oppfylte noen av grunnvilkårene i
straffeloven § 20 andre ledd bokstav a til c, og at han derfor hadde skyldevne. Én
meddommer mente at tiltalte var utilregnelig på grunn av høygradig psykisk
utviklingshemming og sterkt avvikende sinnstilstand.
(9) A har anket til Høyesterett. Anken gjelder lovanvendelsen under skyldspørsmålet. Han
påstår at lagmannsrettens dom må oppheves og gjør gjeldende at flertallet tok feil da det
kom til at han hadde skyldevne på tiden for handlingen.
(10) Påtalemyndigheten påstår at anken skal forkastes.
HR-2025-662-A, (sak nr. 24-200264STR-HRET)

3
(11) Lagmannsrettens avgjørelse av de sivile kravene er påanket av de etterlatte, og A har
inngitt avledet anke. Ankene er stilt i bero inntil anken over straffekravet er avgjort.
(12) Psykologspesialist Kåre Nonstad og psykiater Randi Rosenqvist er oppnevnt som
sakkyndige for Høyesterett. Nonstad var sakkyndig også for lagmannsretten og avga
skriftlig erklæring i den forbindelse. Rosenqvist har avgitt skriftlig erklæring for
Høyesterett. Erklæringen gjelder generelle problemstillinger og har av den grunn ikke vært
forelagt Den rettsmedisinske kommisjon. Begge de sakkyndige har forklart seg muntlig for
Høyesterett.
(13) For øvrig står saken, innenfor rammen av anken, i samme stilling som for lagmannsretten.
Mitt syn på saken
Saksforholdet
(14) A ble født i 2000. Foreldrene oppdaget tidlig at han ikke fungerte som forventet for
alderen. Skolegangen bød på utfordringer med atferdsvansker og rusmisbruk. Han fullførte
verken grunnskole eller videregående skole, og han har aldri hatt fast arbeid. I 2018 flyttet
han til egen, kommunal leilighet med støtte fra spesialisthelsetjenesten.
(15) A har tidligere vært tiltalt og straffet for forskjellige typer lovbrudd, og han har i den
forbindelse gjennomgått rettspsykiatriske undersøkelser i 2019 og 2021. Han ble undersøkt
på nytt i forbindelse med denne saken. I erklæring 31. juli 2023 konkluderte
psykologspesialist Kåre Nonstad og psykiater Andreas Eirik Hamnes med at A oppfyller
følgende medisinske diagnoser:
«F70 Lett psykisk utviklingshemming.
F84.9 Uspesifisert gjennomgripende utviklingsforstyrrelse.
F60.2 Dyssosial personlighetsforstyrrelse.
F19.1 Skadelig bruk av flere stoffer.»
(16) Om diagnosen «lett psykisk utviklingshemming» heter det i erklæringen at den er
«godt etablert gjennom testing i flere omganger med noenlunde like resultater
(IQ mellom 61 og 72) og adaptiv funksjon likt eller noe lavere enn evnenivå skulle tilsi
(55–63)». Med adaptiv funksjon menes en persons evne til å forholde seg til miljøet rundt
seg på hensiktsmessige måter. Det opplyses i erklæringen at en lavere score for adaptiv
funksjon enn for IQ er vanlig når det også foreligger en gjennomgripende
utviklingsforstyrrelse, slik det gjør her.
(17) Drapet som A nå er tiltalt for, skjedde 17. april 2023. Han har forklart at en nabo, B, kom
innom ham for å låne kattemat. Da B skulle gå, angrep A henne bakfra og slo henne hardt i
hodet med et sverd. Lagmannsretten har gjengitt følgende fra tingrettens beskrivelse av
drapshandlingen:
«Tiltalte har både i politiavhør og for retten forklart at han drepte B med sverd. Han
har forklart at han hugg henne i hodet bakfra i det hun var på veg til å gå fra
leiligheten, og at hun umiddelbart falt om på gulvet. Han forklarte at han svingte
sverdet med stor kraft og at han etter at hun var falt i gulvet som følge av det første
hugget, hugg henne tre ganger til i bakhodet.»
HR-2025-662-A, (sak nr. 24-200264STR-HRET)

4
(18) Motivet for drapet er uklart, men A forklarte for tingretten at «B hadde kritisert hans
kattehold og at hun hadde antydet eller truet med at hun ville melde ham til Mattilsynet».
I ettertid har han sagt at han ikke angrer på at han drepte B.
(19) Lagmannsretten konkluderte, som tingretten, med at A var klar over at han hogg B med
sverd, og at han hadde til hensikt å drepe henne. Det er altså på det rene at A har begått
drap, og at han handlet forsettlig, jf. straffeloven § 275, jf. § 22 første ledd bokstav a.
Tolkningen av straffeloven § 20 andre ledd bokstav c
Rettslige utgangspunkter
(20) Det er et grunnfestet prinsipp at bare personer som har skyldevne, kan straffes,
jf. straffeloven § 20. Skyldevne forutsetter at det foreligger «et minstemål av modenhet,
sjelelig sunnhet og bevissthet», jf. HR-2023-1243-A avsnitt 20 og Prop. 154 L
(2016–2017) punkt 4.5 på side 24. En gjerningsperson som mangler slike egenskaper, kan
ikke klandres for sine handlinger.
(21) Reglene om manglende skyldevne på grunn av utilregnelighet fremgår av straffeloven
§ 20 andre til fjerde ledd. Det er andre og tredje ledd som har betydning i denne saken.
(22) Andre ledd angir grunnvilkårene for manglende skyldevne og omfatter blant annet
«høygradig psykisk utviklingshemming», jf. bokstav c.
(23) Dersom et av grunnvilkårene er oppfylt, anses gjerningspersonen å mangle skyldevne hvis
han eller hun på handlingstidspunktet var «utilregnelig» på grunn av sin tilstand. Ved
utilregnelighetsvurderingen skal det etter tredje ledd legges vekt på «graden av svikt i
virkelighetsforståelse og funksjonsevne».
Sakens spørsmål
(24) Høyesterett skal ta stilling til om lagmannsretten bygde på riktig lovtolkning da den kom til
at A ikke oppfyller grunnvilkåret «høygradig psykisk utviklingshemming». Det er særlig
tre spørsmål partene er uenige om. Det første er om kategorien primært skal avgrenses på
grunnlag av IQ-målinger, eller om det skal foretas en bredere vurdering hvor også adaptivt
funksjonsnivå kommer inn. Det andre er om det går en tilnærmet absolutt grense ved IQ
60, eller om også personer med høyere evnenivå i noen tilfeller kan oppfylle grunnvilkåret.
Endelig er det et tredje spørsmål hvilken betydning tilleggsdiagnosen
«uspesifisert gjennomgripende utviklingsforstyrrelse» har ved vurderingen av om det
foreligger høygradig psykisk utviklingshemming etter § 20 andre ledd bokstav c.
Grunnvilkåret «høygradig psykisk utviklingshemming»
(25) Høyesterett har ikke tidligere tatt stilling til forståelsen av grunnvilkåret «høygradig
psykisk utviklingshemming» i straffeloven § 20 andre ledd bokstav c.
HR-2025-662-A, (sak nr. 24-200264STR-HRET)

5
(26) Med psykisk utviklingshemming forstås i dagligspråket en tilstand med stagnert eller
mangelfull utvikling av evner og funksjonsnivå, som enten er medfødt eller har oppstått
tidlig, og som vil vare livet ut.
(27) I medisinsk sammenheng opereres det med graderinger fra «lett» til «moderat», «alvorlig»
og «dyp» psykisk utviklingshemming, der IQ-nivået for lett psykisk utviklingshemming
vanligvis ligger mellom 50 og 69, for moderat psykisk utviklingshemming mellom 35 og
49, for alvorlig psykisk utviklingshemming mellom 20 og 34 og for dyp psykisk
utviklingshemming under 20. Diagnostiseringen bygger imidlertid ikke på IQ-målinger
alene, og de angitte IQ-grensene er ikke absolutte. De sakkyndige har forklart at en
diagnose alltid bygger på et bredere grunnlag, hvor også testing av adaptive funksjoner
inngår.
(28) Det er på det rene at det rettslige kriteriet «høygradig psykisk utviklingshemming» ikke er
sammenfallende med noen av de medisinske diagnosene. Selv om kjernen i begrepet
psykisk utviklingshemming er den samme, avgrenses persongruppene forskjellig
strafferettslig og medisinsk. Grovt sett kan det sies at «høygradig psykisk
utviklingshemming» omfatter alle de medisinske kategoriene «dyp», «alvorlig» og
«moderat», samt en del av dem med «lett» psykisk utviklingshemming.
(29) For å klarlegge det nærmere innholdet i kriteriet «høygradig psykisk utviklingshemming»,
må man ta utgangspunkt i den tidligere formuleringen, «psykisk utviklingshemmet i høy
grad», som gjaldt frem til en lovendring i 2019, i kraft fra 1. oktober 2020.
(30) Det er på det rene og ikke omtvistet at det tidligere kriteriet bygde på en bred vurdering, og
ikke bare på gjerningspersonens IQ. Det er også klart at den grenseverdien forarbeidene
den gangen ga anvisning på – IQ 55 – var veiledende og ikke tilnærmet absolutt. Jeg viser
til NOU 1990: 5 Strafferettslige utilregnelighetsregler og særreaksjoner kapittel VII, punkt
3.1.3 på side 52, hvor det blant annet heter:
«Utvalget ønsker … å understreke at man ikke må legge for stor vekt på absolutte tall
og grenser ved IQ-bestemmelsene. Målemetodenes grad av treffsikkerhet og
nøyaktighet bør ikke overvurderes. En målingsforskjell på 5 IQ-poeng gir få
holdepunkter.
Når den endelige konklusjon skal trekkes, må den sakkyndige legge stor vekt også på
andre opplysninger og observasjoner. Grenseverdien IQ 55, svarer til en
intelligensalder (IA) på ca 8 ¾ år, og må sees på som veiledende.»
(31) Jeg nevner også omtalen i NOU 1974: 17 Strafferettslig utilregnelighet og strafferettslige
særreaksjoner kapittel IV, A, punkt 2 på side 46, hvor det pekes på at intelligenstester lider
av flere svakheter, og at feilkilder kan påvirke resultatene. På denne bakgrunn, heter det,
«er det rimelig at et IQ-resultat ikke ubetinget er avgjørende for om en person skal fritas
for straff eller ikke, men det må foretas en totalbedømmelse av personligheten hvor
vedkommendes karakter og sosiale tilpasningsevne også spiller en rolle».
(32) Den tidligere rettstilstanden er omtalt i forarbeidene til gjeldende lov, der grenseverdien på
IQ 55 omtales som «veiledende», og det pekes på at «også faktorer som personlighet og
sosial funksjon vil kunne være viktige elementer når graden av psykisk utviklingshemming
skal bestemmes», jf. Prop. 154 L (2016–2017) punkt 4.11.1.1 på side 84.
HR-2025-662-A, (sak nr. 24-200264STR-HRET)

6
(33) Spørsmålet er om kriteriet endret innhold ved lovendringen, og i så fall på hvilken måte.
(34) Språklig sett betyr «høygradig» det samme som «i høy grad». Det fremgår imidlertid av
forarbeidene at grunnvilkåret er ment å omfatte en større personkrets enn tidligere. Dette
begrunnes i punkt 4.11.4 på side 88 i proposisjonen med at det er «rimelig og rettferdig at
… straffrihet på grunn av utilregnelighet skal kunne gjøres gjeldende for en større gruppe
utviklingshemmede enn i dag». Av den grunn bør «personer i den medisinske kategorien
lett psykisk utviklingshemming med en IQ under 60» kunne falle inn under
utilregnelighetsbegrepet. Grenseverdien på IQ 60 omtales også i særmerknadene til
§ 20 andre ledd bokstav c, der det på side 229 i proposisjonen heter:
«Terskelen for hva som er å anse som ‘høygradig’ psykisk utviklingshemming senkes
noe, ved at også personer med en IQ mellom 55 og 60 kan anses utilregnelige.»
(35) Lovendringen tok altså sikte på å utvide kretsen av personer som kan fritas for straff på
grunn av utilregnelighet som skyldes psykisk utviklingshemming, og at dette skulle skje
ved at grenseverdien økes fra IQ 55 til IQ 60. Det fremgår derimot ikke uttrykkelig om
grenseverdien fortsatt skal være veiledende, og heller ikke om avgjørelsen som før skal
baseres på en helhetsvurdering hvor både IQ og funksjonsnivå inngår.
(36) Aktor har anført at det er enkelte formuleringer i forarbeidene som tyder på at IQ-grensen
på 60 som hovedregel er absolutt, og at adaptiv funksjon primært skal ha betydning ved
utilregnelighetsvurderingen etter § 20 tredje ledd. Jeg er enig i at noen uttalelser kan
forstås på denne måten. Men de kan også forstås på andre måter, og det forekommer
uttalelser som trekker i motsatt retning. Lest i sammenheng gir forarbeidene i det hele tatt
liten veiledning om disse spørsmålene. Spørsmålene er uansett ikke drøftet nærmere, og
det inntas ingen klare standpunkter. Det måtte man etter min mening kunne forvente, om
det hadde vært meningen å gjøre så vidt vesentlige endringer i kriteriets innhold. Mot
denne bakgrunn gir forarbeidene etter mitt syn ikke tilstrekkelig klare holdepunkter for at
det var meningen å fravike den tidligere rettstilstanden på andre måter enn ved å endre den
veiledende grensen fra IQ 55 til 60.
(37) Aktor har også gjort gjeldende at den endringen i bestemmelsens systematikk som ble
innført ved lovrevisjonen i 2019, støtter påtalemyndighetens forståelse. Før lovendringen
ble personer som var «psykisk utviklingshemmet i høy grad», uten nærmere vurdering
ansett som utilregnelige. Etter gjeldende lov er «høygradig psykisk utviklingshemming»
som nevnt gjort til et grunnvilkår. For å mangle skyldevne må lovbryteren i tillegg være
«utilregnelig» på grunn av tilstanden. Vurderingen av utilregnelighet beror etter tredje ledd
på «graden av svikt i virkelighetsforståelse og funksjonsevne». Aktors synspunkt er at når
funksjonsevne uttrykkelig er gjort til en del av utilregnelighetsvurderingen, kan den samme
faktoren ikke inngå i grunnvilkåret.
(38) Jeg er ikke enig i dette. Når § 20 tredje ledd legger vekt på «graden» av svikt i
funksjonsevne, må det snarere bygge på en forutsetning om at nedsatt funksjonsevne
allerede følger av – og inngår i – grunnvilkåret. Tilsvarende er det sikker rett at det ved
vurderingen av grunnvilkåret i andre ledd bokstav a legges vekt på svikt i
virkelighetsforståelse, samtidig som graden av realitetsbrist er en del av
utilregnelighetsvurderingen.
(39) Betydningen av den endrede systematikken er etter mitt syn at persongruppen som
omfattes av grunnvilkåret i § 20 andre ledd bokstav c, og som dermed kan mangle
HR-2025-662-A, (sak nr. 24-200264STR-HRET)

7
skyldevne, utvides noe ved hevingen av den veiledende grenseverdien fra IQ 55 til 60,
samtidig som gruppen avgrenses gjennom tilleggsvilkåret om utilregnelighet.
(40) Når grunnvilkåret og tilleggsvilkåret ses i sammenheng, innebærer de ikke nødvendigvis at
flere enn tidligere vil bli ansett å mangle skyldevne. Den nye systematikken bidrar
imidlertid til å gjøre vurderingen mer treffsikker, som var et av hovedformålene med
lovendringen i 2019, jf. Prop. 154 L (2016–2017) kapittel 1 på side 7 og punkt 4.7.3 på
side 53. Mens vurderingen av om grunnvilkåret i andre ledd er oppfylt bygger på en bred
vurdering av intellektuelle evner og funksjonsnivå, er utilregnelighetsvurderingen etter
tredje ledd i større grad rettet mot graden og arten av svikt i virkelighetsforståelse og
funksjonsevne. Ved vurderingen av voldslovbrudd vil for eksempel realitetsbrist og
manglende evne til å innrette seg etter samfunnets krav til adferd, være viktigere enn andre
egenskaper som også inngår i vurderingen av om grunnvilkåret er oppfylt, så som
finmotorikk, renslighet og ferdigheter i husarbeid. Ved den mer nyanserte vurderingen som
tilleggsvilkåret legger opp til, kan man med større treffsikkerhet identifisere de lovbrytere
som ut fra begrunnelsen for straff ikke bør holdes ansvarlige.
(41) Endelig har aktor anført at den lave funksjonsevnen i dette tilfellet ikke kan tillegges vekt,
fordi den har sammenheng med diagnosen «uspesifisert gjennomgripende
utviklingsforstyrrelse». Gjennomgripende utviklingsforstyrrelser betegnes også som
«autismespekterforstyrrelser» eller med kortformen «autisme». Kjernesymptomene er
vedvarende svikt i sosial funksjon og kommunikasjon, samt et begrenset, stereotypt og
repeterende repertoar av interesser og adferd. Det er ikke uvanlig at personer med psykisk
utviklingshemming også oppfyller en autismediagnose.
(42) Aktors poeng er at alvorlig autisme faller inn under grunnvilkåret «sterkt avvikende
sinnstilstand» i straffeloven § 20 andre ledd bokstav a. Derfor vil det være inkonsekvent
– hevdes det – om man skulle ta hensyn til lavere grader av autisme ved vurderingen av om
det foreligger «høygradig psykisk utviklingshemming» etter bokstav c.
(43) Jeg ser dette annerledes. Det er ikke spørsmål om å ta hensyn til autismediagnosen i seg
selv, men om å legge vekt på lovbryterens lave funksjonsnivå. Hvorvidt det lave
funksjonsnivået skyldes de årsaksfaktorene som ligger til grunn for autismediagnosen,
diagnosen psykisk utviklingshemming eller begge deler, kan være vanskelig å fastslå og er
uansett ikke avgjørende ved den strafferettslige vurderingen. Som jeg har vært inne på, er
formålet å identifisere psykisk utviklingshemmede lovbrytere som det ikke er rimelig og
rettferdig å straffe. I tillegg til intellektuelle evner skal det da legges vekt på graden av
svikt i virkelighetsforståelse og funksjonsevne. Det sentrale er om personen ut fra sine
forutsetninger kan klandres. Svekket adaptiv funksjon som har sammenheng med en
autismespekterforstyrrelse, kan derfor ha betydning for om grunnvilkåret i straffeloven
§ 20 andre ledd bokstav c er oppfylt.
(44) Jeg vil i denne sammenheng trekke frem sakkyndig Rosenqvists erklæring, hvor det
fremgår at personer med lettere psykisk utviklingshemming som samtidig har andre
diagnoser, kan oppvise «massivt adferdsavvik, manglende forståelse for det lovbruddet de
har begått, manglende forståelse for egen situasjon, sterkt nedsatt evne til samhandling
med andre innsatte, impulsivitet og uten forutsetninger til å planlegge fremtiden». Jeg
forstår det slik at de andre lidelsene kan gjøre det vanskeligere enn ellers å takle den
psykiske utviklingshemmingen. Flere av de nevnte egenskapene står sentralt ved
utilregnelighetsvurderingen etter § 20 tredje ledd. En tolkning av grunnvilkåret i andre ledd
HR-2025-662-A, (sak nr. 24-200264STR-HRET)

8
bokstav c som ville innebære at man ekskluderer en gruppe psykisk utviklingshemmede
som reelt er utilregnelige på grunn av svikt i virkelighetsforståelse og funksjonsevne,
harmonerer dårlig med siktemålet om mest mulig treffsikkert å identifisere personer som
mangler personlige forutsetninger for skyld. En slik tolkning ville også stå i et
spenningsforhold til det grunnleggende utgangspunktet om at personer uten skyldevne skal
fritas for straff. Det er således viktige hensyn som taler for at grunnvilkåret ikke forstås så
snevert som påtalemyndigheten tar til orde for.
(45) Oppsummert innebærer grunnvilkåret «høygradig psykisk utviklingshemming» i
straffeloven § 20 andre ledd bokstav c at det skal foretas en helhetsvurdering, hvor IQ og
funksjonsnivå står sentralt. Det går en veiledende grense ved IQ 60. Personer med høyere
IQ kan oppfylle grunnvilkåret om de har særlig lavt funksjonsnivå. Hvorvidt det lave
funksjonsnivået skyldes utviklingshemmingen eller en autismespekterforstyrrelse, er ikke
avgjørende.
(46) En person som oppfyller grunnvilkåret i § 20 bokstav c, anses ikke uten videre å mangle
skyldevne. I tillegg kreves det at lovbryteren på tiden for handlingen var utilregnelig på
grunn av tilstanden. Det er derfor ikke gitt at en person med IQ over 60 som anses
høygradig psykisk utviklingshemmet på grunn av en autismespekterforstyrrelse som ikke
når opp til nivået i bokstav a, mangler skyldevne.
Lagmannsrettens lovtolkning
(47) Lagmannsrettens flertall kom som nevnt til at A ikke oppfyller grunnvilkåret i straffeloven
§ 20 andre ledd bokstav c, og at han derfor har skyldevne. Spørsmålet er om denne
vurderingen bygger på riktig lovtolkning.
(48) Etter først å ha konstatert at «høygradig psykisk utviklingshemming» er et strafferettslig
begrep som ikke sammenfaller med noen medisinsk diagnose, går lagmannsretten over til
spørsmålet om IQ-grensen på 60 er veiledende eller absolutt. Det pekes på at forarbeidene
er uklare, og at det er argumenter i begge retninger. Deretter skriver lagmannsretten:
«Lagmannsretten forstår … straffeloven § 20 andre ledd bokstav c slik at personer
med IQ over 60 i utgangspunktet ikke vil kunne anses å ha høygradig psykisk
utviklingshemming. Grensen er imidlertid ikke helt absolutt, og i noen tilfeller vil
personer med målt IQ over 60 kunne omfattes av bestemmelsen. Det kan være der det
er tvil om testresultatet avspeiler personens reelle evnenivå, for eksempel der flere
tester viser ulike skårer, eller der skåren grenser ned mot IQ 60 og dårlig adaptiv
fungering tilsier at den kognitive svekkelsen er mer alvorlig enn det IQ-målingen
skulle tilsi.»
(49) Jeg oppfatter det som sies her, slik at grensen ved IQ 60 etter lagmannsrettens syn er
tilnærmet absolutt, og bare kan fravikes ved tvil om IQ-testene gir et riktig uttrykk for
lovbryterens «sanne» evnenivå. Dette underbygges av flertallets konkrete vurdering, der
det sies at As IQ-score på 65 er «for høy til å kunne falle inn under grunnvilkåret om
høygradig psykisk utviklingshemming».
(50) Lagmannsrettens forståelse samsvarer ikke med min tolkning av loven. Som jeg har
redegjort for, er IQ-grensen på 60 veiledende og ikke tilnærmet absolutt. Det betyr at en
person med IQ rundt 65, slik A er funnet å ha, ikke uten videre er ekskludert fra gruppen
HR-2025-662-A, (sak nr. 24-200264STR-HRET)

9
høygradig psykisk utviklingshemmede. Om grunnvilkåret er oppfylt, beror på en
helhetsvurdering hvor man også må ta hensyn til adaptiv funksjon.
(51) Sakkyndig Nonstad har forklart at graden av psykisk utviklingshemming i medisinsk
forstand ikke kan vurderes løsrevet fra det adaptive funksjonsnivået. A er utredet med 3.
versjon av vurderingsverktøyet Adaptive Behavior Assessment System (ABAS-3), som
brukes for å måle kognitive, sosiale og praktiske ferdigheter. Hans score for generell
adaptiv funksjon er satt til 55, med et konfidensintervall fra 52 til 58. Disse resultatene
indikerer en funksjonssvikt som kan være så alvorlig at A må anses som høygradig psykisk
utviklingshemmet, selv med en IQ-score på over 60.
(52) Lagmannsrettens flertall går deretter inn på betydningen av at A oppfyller flere diagnoser.
Etter å ha konstatert at hans svake adaptive funksjon har sammenheng med at han også har
en uspesifisert gjennomgripende utviklingsforstyrrelse som ikke oppfyller kriteriet «sterkt
avvikende sinnstilstand» i straffeloven § 20 andre ledd bokstav a, heter det:
«Tilstandene i bokstav a til c i § 20 andre ledd er formulert som alternative
utilregnelighetsgrunner, hvor minst én av tilstandene må foreligge på
handlingstidspunktet. Flertallet kan ikke se at loven åpner for at den som både hadde
en avvikende, men ikke sterkt avvikende sinnstilstand, og en psykisk
utviklingshemming, men ikke høygradig, kan kjennes utilregnelig etter straffeloven
§ 20. Det er derfor ikke grunnlag for å kjenne A utilregnelig selv om
utviklingshemmingen og utviklingsforstyrrelsen til sammen gjør at han fungerer
dårligere enn det hans intellektuelle evnenivå skulle tilsi.»
(53) Det er riktig at minst ett av grunnvilkårene i § 20 andre ledd må være oppfylt for at
lovbryteren skal anses å mangle skyldevne. Lagmannsrettens begrunnelse lest i
sammenheng skaper imidlertid usikkerhet med hensyn til om den også har lagt til grunn at
det skal ses bort fra svikt i funksjonsnivå som har sammenheng med tilleggsdiagnosen
«uspesifisert gjennomgripende utviklingsforstyrrelse», i tråd med det aktor har gjort
gjeldende for Høyesterett. I så fall er det uttrykk for feil lovtolkning.
Konklusjon
(54) Lagmannsrettens dom må etter dette oppheves fordi den er basert på feil lovtolkning. I
samsvar med hovedregelen i straffeprosessloven § 347 første ledd oppheves også
ankeforhandlingen.
(55) Jeg stemmer for slik
D O M :
Lagmannsrettens dom med ankeforhandling oppheves.
HR-2025-662-A, (sak nr. 24-200264STR-HRET)

10
(56) Dommer Sæther: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(57) Dommer Bull: Likeså.
(58) Dommer Falch: Likeså.
(59) Justitiarius Øie: Likeså.
(60) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
Lagmannsrettens dom med ankeforhandling oppheves.
HR-2025-662-A, (sak nr. 24-200264STR-HRET)