Dato: 2024-09-23

Sammendrag: Domfelte deltok i en organisert ulovlig kappkjøring på E18 fra Liertoppen i retning Drammen, der farten til tider var oppe i 180 km/t i en 100-sone. Etter at selve kappkjøringen var avsluttet, forsøkte han å stikke fra en sivil politibil, fortsatt på E18. Da ble gjennomsnittshastigheten hans over en strekning på mer enn ni kilometer målt til 211 km/t. Det var to passasjerer i bilen.

I tingretten ble han dømt til fengsel i 60 dager, og han mistet føreretten i 38 måneder. I tillegg ble bilen, en BMW 330XD, inndratt. Han anket over inndragningen, men den ble opprettholdt i lagmannsretten. Høyesterett fastholder dette.

Høyesterett legger betydelig vekt på at første del av kjøringen var deltakelse i organisert ulovlig kappkjøring på offentlig vei. Denne type kjøring er et økende problem. Sterke allmennpreventive hensyn tilsier da at bilen inndras. Den økonomiske belastningen som følge av inndragningen er antatt å være mellom 25 000 og 45 000 kroner etter fradrag av et lån sikret med salgspant i bilen. Dette er ikke til hinder for inndragning i denne saken.

Dommen klargjør bruk av inndragning av bil basert på hensynet til allmennprevensjon.

D O M
avsagt 23. september 2024 av Høyesterett i avdeling med
dommer Hilde Indreberg
dommer Aage Thor Falkanger
dommer Henrik Bull
dommer Are Stenvik
dommer Christian Lund
HR-2024-1687-A, (sak nr. 24-044338STR-HRET)
Anke over Borgarting lagmannsretts dom 15. januar 2024
A (advokat John Christian Elden)
mot
Påtalemyndigheten (statsadvokat Anders Mandal Funnemark)

2
S T E M M E G I V N I N G
(1) Dommer Bull:
Sakens spørsmål og bakgrunn
(2) Saken gjelder brudd på vegtrafikkloven i forbindelse med kappkjøring med bil og flukt fra
politiet. Spørsmålet er om bilen skal inndras.
(3) Politimesteren i Sør-Øst politidistrikt siktet 4. juli 2023 A for flere brudd på
vegtrafikkloven. Post I i siktelsen gjelder overtredelse av § 31 første ledd, jf. § 3 om å
ferdes hensynsfullt og være aktpågivende og varsom i trafikken. Grunnlaget for siktelsen
lyder slik:
«Fredag 9. juni 2023 ca. kl. 23.30 i Lier kommune, var han som fører av
BMW 300 personbil med kjennemerke SU 00000 ikke tilstrekkelig hensynsfull og
aktpågivende, idet han deltok i en privatorganisert kappkjøring med en annen bil på
E18 fra Tranby ved Liertoppen til avkjøringen til Kjellstad i Lier kommune. Under
kappkjøringen kjørte han med en betydelig høyere hastighet enn fartsgrensen på
stedet, som var 100 km/t, samtidig som han flere ganger byttet kjørefelt for å passere
andre biler, både den han kappkjørte med og annen trafikk. Kappkjøringen endte på
Circle K Kjellstad. Da han straks deretter oppdaget at en sivil politibil var på stedet,
akselererte han og kjørte ut på E18 igjen for å unndra seg politikontroll. I den
forbindelse foretok han en forbikjøring av en annen bil ved å kjøre delvis utenfor
veibanen. Han fortsatte med betydelig hastighet på E18 til Sande i Holmestrand
kommune, hvor han tok av fra E18 og kjørte inn i Holegata. Kjøringen endte etter at
han kjørte gjennom et nettinggjerde med strømtråd i Holegata 14 og inn på et beite.
Deretter stakk han og to passasjerer fra stedet til fots.»
(4) I post II ble han siktet for overtredelse av vegtrafikkloven § 31, jf. § 10 første ledd om plikt
til å stanse for kontroll når politiet krever det. Grunnlaget for dette er beskrevet slik i
siktelsen:
«Til tid og på sted som nevnt i post I, da han ble oppmerksom på politiet på Circle K
Kjellstad, stakk han umiddelbart fra stedet for å unndra seg politikontroll. Politibilen
fulgte etter med blålys frem til kjøringen endte i Holegata 14. Han stakk deretter fra
stedet til fots og gjemte [seg] i et skogholt inntil han ca. kl. 00.02 kom frem og meldte
seg for en hundepatrulje som var kommet til stedet.»
(5) Siktelsens post III gjelder overtredelse av vegtrafikkloven § 31 første ledd, jf. § 5,
jf. skiltforskriften § 8 skilt nr. 362 «Fartsgrense», på følgende måte:
«Til tid og på sted som nevnt i post I, på en strekning på 9085 meter på E18 fra
Circle K Kjellstad til avkjøringen i Kobbervikdalen i Drammen, kjørte han med en
gjennomsnittshastighet på minst 211,86 km/t i 100-sone.»
(6) Endelig ble han i post IV siktet for overtredelse av straffeloven § 351 første ledd om
skadeverk ved å ha skadet et nettinggjerde slik som beskrevet i grunnlaget for post I.
(7) A erklærte seg straffskyldig etter siktelsen, og i tilståelsesdom avsagt av Ringerike, Asker
og Bærum tingrett 18. august 2023 ble han dømt til fengsel i 60 dager og fradømt
HR-2024-1687-A, (sak nr. 24-044338STR-HRET)

3
føreretten i 38 måneder. Han ble også dømt til å tåle inndragning av bilen som var brukt
under kjøringen, en BMW 330XD.
(8) A anket over inndragningen til Borgarting lagmannsrett, som i dom 15. januar 2024
forkastet anken. Lagmannsrettens dom er anket videre til Høyesterett. Anken gjelder
saksbehandlingen og lovanvendelsen, subsidiært inndragningens størrelse.
Mitt syn på saken
Generelt om inndragning etter straffeloven § 69
(9) Straffeloven § 69 lyder slik:
«Ting som
a. er frembrakt ved,
b. har vært gjenstand for, eller
c. har vært brukt eller bestemt til bruk ved
en straffbar handling, kan inndras. Istedenfor tingen kan hele eller deler av tingens
verdi inndras. § 67 første ledd tredje punktum og fjerde ledd gjelder tilsvarende.
Som ting regnes også rettigheter, fordringer og elektronisk lagret informasjon.
Ved avgjørelsen av om inndragning skal foretas, og hvilket omfang inndragningen
skal ha, skal det særlig legges vekt på om inndragning er påkrevd av hensyn til en
effektiv håndheving av straffebudet, og om den er forholdsmessig. Når
forholdsmessigheten vurderes, skal det blant annet legges vekt på andre reaksjoner
som ilegges, og konsekvensene for den som inndragningen rettes mot.»
(10) Det er klart at inndragning av et motorkjøretøy som er benyttet til fartsoverskridelser, faller
innenfor ordlyden i § 69. Lagmannsretten har anvendt første ledd bokstav c om ting som
har vært brukt eller bestemt til bruk ved en straffbar handling. Dette er i overensstemmelse
med Rt-1991-1016, som gjaldt fartsoverskridelse med motorsykkel. Høyesterett viste til
straffeloven 1902 § 35 annet ledd, som tilsvarer § 69 første ledd bokstav c i någjeldende
straffelov.
(11) Temaet i saken er dermed den vurderingen som skal foretas etter § 69 tredje ledd.
(12) I § 69 tredje ledd første punktum heter det at det «særlig [skal] legges vekt på» om
inndragning «er påkrevd» av hensyn til en «effektiv håndheving av straffebudet», og om
inndragning vil være forholdsmessig. I forarbeidene til bestemmelsen, Ot.prp. nr. 90
(2003–2004) side 463, heter det at «hensynet til en effektiv håndheving av straffebudet
skal tillegges vekt ved vurderingen av om inndragning skal foretas og i hvilket omfang».
Jeg forstår denne forarbeidsuttalelsen slik at det ikke tale om en fast og høy terskel for når
inndragning er «påkrevd». Dette er også fremhevet i Rt-2005-897 avsnitt 24: Det er ikke et
krav at inndragning gir sikkerhet mot at gjerningspersonen senere anvender tilsvarende
gjenstander til lignende handlinger. Avgjørelsen beror på en helhetsvurdering hvor
forskjellige momenter kan være relevante og ha ulik vekt fra sak til sak.
(13) Om inndragning med hjemmel i § 69 første ledd bokstav c mer spesielt sies det følgende i
Ot.prp. nr. 90 (2003–2004) side 464:
HR-2024-1687-A, (sak nr. 24-044338STR-HRET)

4
«Hensynet til en effektiv håndheving av straffebudet kan videre ha betydning for om
inndragning av redskaper bør foretas. Er det nærliggende fare for at redskapet på ny
vil bli benyttet til å begå en straffbar handling, bør inndragning normalt foretas. Men
slik fare vil ikke alltid foreligge. Dreier det seg om en ting det ellers er lovlig å bruke,
for eksempel en båt eller en bil, vil det vanligvis ikke være grunnlag for inndragning
basert på prevensjonshensynet alene etter en enkelt overtredelse med mindre
lovbruddet er særlig grovt og viser en alvorlig mangel på hensynsfullhet og respekt for
regelverket. Et lovlig ervervet skytevåpen benyttet ved et situasjonsbetinget
affektdrap, bør inndras, selv om prevensjonssynspunktet i et slikt tilfelle ikke veier
tungt. Ved gjentatte overtredelser vil det lettere være grunnlag for inndragning.»
(14) Denne uttalelsen gjelder særlig prevensjonshensynet forstått som den konkrete
forebyggende virkningen som inndragning kan ha: Det er tale om «nærliggende fare» for at
dette konkrete redskapet på ny vil bli benyttet til en straffbar handling. Det kan man
«vanligvis» ikke anta hvis redskapet ellers er lovlig å benytte og det dreier seg om en
enkelt overtredelse. Men vurderingen kan falle annerledes ut hvis lovbruddet er «særlig
grovt og viser en alvorlig mangel på hensynsfullhet og respekt for regelverket». Da kreves
ikke samme grad av individualpreventiv virkning.
(15) Lovens formulering «effektiv håndheving av straffebudet» åpner også for å ta hensyn til
den allmennpreventive virkningen i vurderingen av om inndragning skal skje. I flere
høyesterettsavgjørelser har inndragning vært begrunnet med hensynet til
allmennprevensjonen. I kjennelsen i Rt-1984-808, som gjaldt gjentatte tilfeller av
promillekjøring, fremhevet Høyesterett at også allmennpreventive hensyn talte for
inndragning av bilen. I dommen i Rt-2014-209, som gjaldt inndragning av en varebil
benyttet til transport av tyvegods, pekte Høyesterett i avsnitt 15 på inndragning som et godt
egnet virkemiddel for å bekjempe denne typen kriminalitet, også på grunn av den
allmennpreventive virkningen som inndragningen ville ha. I HR-2018-556 avsnitt 27 til
30 er hensynet ikke bare til individualprevensjonen, men også til allmennprevensjonen
fremhevet som relevant i inndragningsvurderingen. Allmennpreventive hensyn stod videre
helt sentralt da Høyesterett i HR-2021-2249-A inndro en mobiltelefon som hadde vært
benyttet til spredning av bilder som seksualiserte barn. Jeg viser særlig til avsnittene 22,
23 og 29.
(16) Den uttalelsen i forarbeidene som jeg har sitert om inndragning for å forebygge at det
konkrete redskapet kan bli benyttet til nye lovbrudd, er mindre treffende når inndragningen
primært har et allmennpreventivt formål. Da er det snarere en «symbolsk-pedagogisk
betydning» av inndragning som et «håndgripelig og psykologisk lettfattelig uttrykk for
handlingens forkastelighet» som står i sentrum for vurderingen, slik Johs. Andenæs
formulerer det i Alminnelig strafferett, 6. utgave, 2016 side 558. I denne forbindelse peker
han også på inndragningens «fortrinn i allmennprevensjonens tjeneste fremfor
bøtestraffen». Utgangspunktet for vurderingen blir da om inndragning vil ha en
avskrekkende virkning på andre enn gjerningspersonen selv.
Nærmere om forholdsmessighetsvurderingen og inndragning av biler
(17) Uttalelsen i forarbeidene om at det normalt ikke vil være grunnlag for inndragning etter ett
enkelt lovbrudd når tingen som har vært benyttet, ellers er lovlig å bruke, har dels sin
bakgrunn i at det da normalt er lett å anskaffe en ny ting av samme slag slik at
HR-2024-1687-A, (sak nr. 24-044338STR-HRET)

5
inndragningen ikke vil ha den tilsiktede forebyggende virkningen. Dreier det seg om svært
dyre gjenstander, kan det stille seg annerledes. Da kommer imidlertid et annet hensyn inn,
nemlig om inndragning vil virke urimelig hardt for gjerningspersonen. Dette er det sentrale
mothensynet i den forholdsmessighetsvurderingen som straffeloven § 69 tredje ledd annet
punktum gir anvisning på.
(18) Dagens inndragningsregler er langt på vei en videreføring av inndragningsreglene før
straffeloven 2005, jf. Ot.prp. nr. 90 (2003–2004) side 346–347. Forarbeidene til tidligere
endringer av inndragningsreglene viser at man har vært nølende til å inndra biler.
I Innst. O. nr. 96 (1987–1988) side 12 uttalte Justiskomiteen rett nok at «det oftere enn
etter gjeldende praksis vil være riktig å benytte inndragning av bil» som reaksjon på
promillekjøring. Tidligere var imidlertid inndragning knapt brukt i det hele tatt ved
promillekjøring. Komiteen hadde «særlig i tankene den som gang på gang begår grove,
farlige overtredelser i trafikken, og som derved utgjør en stadig livsfare for andre og seg
selv». Dette gjenspeiler synspunktene i Straffelovkommisjonens delutredning I,
NOU 1983: 57, side 229–230, Straffelovrådets utredning i NOU 1987: 11 om
promillekjøring side 91–92 og Ot.prp. nr. 65 (1987–1988) side 38–39. Denne
tilbakeholdenheten var særlig begrunnet med at inndragning av biler kunne ramme svært
ulikt, avhengig av bilens verdi. Justiskomiteen pekte i denne forbindelse på at urimelige
utslag blant annet kunne unngås ved i stedet å inndra hele eller deler av bilens verdi, eller
ved å nedlegge bruksforbud etter vegtrafikkloven § 36 nr. 2 bokstav c.
(19) Disse synspunktene er i stor grad fulgt opp i rettspraksis, ved at inndragning av kjøretøy
ved brudd på veitrafikklovgivningen som regel bare har vært benyttet som reaksjon ved
gjentatte tilfeller av promillekjøring. Jeg viser til Rt-1984-808, der bilens verdi ble inndratt
fordi bilen allerede var avhendet, Rt-1987-1035 og Rt-1993-685. I Rt-1988-689 ble en
påstand om inndragning av bilen ikke tatt til følge selv etter flere tidligere tilfeller av
promillekjøring. Høyesterett viste til at det ikke var opplyst at den ulovlige kjøringen
hadde ført til farlige situasjoner, at bilen hadde en betydelig verdi, og at inndragning ville
ramme den sosialtrygdede domfelte svært hardt.
(20) De tidligere forarbeidsuttalelsene er imidlertid ikke blitt forstått slik at de er til hinder for
inndragning av kjøretøy etter ett enkelt tilfelle av grov overtredelse av trafikklovgivningen.
I Rt-1991-1016, som dreide seg om råkjøring med motorsykkel, hadde farten vært oppe i
ca. 170 km/t i 60-sone, og det var foretatt en svært hasardiøs forbikjøring. Førstvoterende
uttalte at så grov som denne fartsovertredelsen var, var det på sin plass å reagere med
inndragning rettet mot det kjøretøyet som ble benyttet ved den straffbare handlingen.
Påtalemyndigheten hadde bare påstått inndragning av en del av motorsykkelens verdi,
10 000 kroner, og denne påstanden ble tatt til følge. I Rt-1991-541 hadde en motorsyklist
vært oppe i 200 km/t i 80-sone og foretatt en rekke farlige forbikjøringer. I den saken var
føreren rett nok tidligere dømt for ett tilfelle av promillekjøring og noen tilfeller av kjøring
uten førerkort, men slik jeg forstår dommen, er inndragningen begrunnet i den grove
fartsovertredelsen. Herredsretten hadde begrenset inndragningen til en del av
motorsykkelens verdi. Høyesterett utalte at inndragningsbeløpet på 10 000 kroner
«åpenbart ikke [var] for høyt», og lot motorsykkelen hefte for inndragningsbeløpet fordi
det var «mer hensiktsmessig at den økonomiske reaksjon rettes mot selve kjøretøyet».
(21) Jeg peker i denne sammenheng også på en uttalelse i Ot.prp. nr. 90 (2003–2004) side 464,
nemlig at et moment i forholdsmessighetsvurderingen vil være hvor nær den aktuelle
tingen er tilknyttet den straffbare handlingen som danner grunnlag for inndragningen. Som
HR-2024-1687-A, (sak nr. 24-044338STR-HRET)

6
eksempel på en slik nær tilknytning nevnes en bil eller en båt «som har vært selve
gjenstanden for villmannskjøring».
(22) Om forholdsmessighetsvurderingen mer generelt heter det på samme side i proposisjonen
at det må tas hensyn til at inndragning er en reaksjon på en straffbar handling. At tiltaket
vil føles ubehagelig for den det er rettet mot, ligger i inndragningsinstituttets natur: «Derfor
må det en del til før inndragning kan sies å være uforholdsmessig.»
(23) Lagmannsretten har i saken her oppsummert rettstilstanden slik:
«Ut fra de ovenfor nevnte forarbeidene bør adgangen til inndragning av bil benyttes
med varsomhet, likevel slik at inndragning kan besluttes i graverende tilfeller.
Lagmannsretten viser til at lovforarbeidene spesifikt peker på muligheten for nettopp
inndragning av bil som er brukt til ‘villmannskjøring’.»
(24) Dette er etter min mening en dekkende beskrivelse av gjeldende rett.
Den konkrete vurderingen
(25) Jeg peker først på noen sentrale punkter i hendelsesforløpet slik lagmannsretten beskriver
det: Domfelte deltok i en privatorganisert ulovlig kappkjøring på offentlig vei, der farten
ifølge lagmannsrettens dom til tider var oppe i 180 km/t i 100-sone. Underveis passerte han
flere biler og en buss, og han lå på et tidspunkt farlig nær en annen bil. Etter at selve
kappkjøringen var avsluttet, forsøkte han å stikke fra en sivil politibil. I løpet av
forfølgelsen ble gjennomsnittshastigheten hans over en strekning på mer enn ni kilometer
målt til 211 km/t. Det betyr at farten på deler av strekningen må ha ligget godt over dette.
Det var to passasjerer i bilen.
(26) Slik jeg ser det, er denne saken vel så alvorlig som de to sakene i Rt-1991-541 og
Rt-1991-1016. Domfeltes kjøring fant rett nok sted på en firefelts motorvei, men
hastigheten var til dels enda høyere enn i de tidligere sakene.
(27) Jeg legger også betydelig vekt på at første del av kjøringen var deltakelse i organisert
ulovlig kappkjøring på offentlig vei. Det fremgår av et brev 30. juni 2023 fra
Utrykningspolitiet til Politidirektoratet at denne type kjøring er et økende problem. Det
heter videre at mange deltakere bryr seg lite om at de mister førerkortet for en periode. På
denne bakgrunn tilsier sterke allmennpreventive hensyn inndragning av bilen i et tilfelle
som dette. Det sender et klarere signal om hvor alvorlig samfunnet ser på denne type
adferd, enn inndragning av hele eller deler av bilens verdi. Det gjelder selv om inndragning
ikke innebærer noe formelt hinder mot å anskaffe en ny bil.
(28) Domfelte er fradømt føreretten i 38 måneder. Jeg har ikke grunnlag for å anta annet enn at
han vil respektere det. Når det er allmennpreventive hensyn som er bærende for
vurderingen av om inndragning må ansees påkrevd av hensyn til en effektiv håndheving av
straffebudet, får imidlertid det mindre betydning. Det samme gjelder muligheten til å
forsøke andre virkemidler først, som bruksforbud etter vegtrafikkloven § 36 nr. 2
bokstav c, eller forebyggende inndragning etter straffeloven § 70.
(29) Det skal likevel tas hensyn til den økonomiske belastningen som inndragning av bilen vil
være for domfelte. Bilen hadde ifølge lagmannsretten en verdi på mellom 125 000 og
HR-2024-1687-A, (sak nr. 24-044338STR-HRET)

7
130 000 kroner på tidspunktet for lagmannsrettens dom. Den er delvis lånefinansiert, og
lånet er sikret med salgspant som ikke vil falle bort som følge av en inndragning.
Lagmannsretten har derfor lagt til grunn en reell økonomisk belastning for domfelte på et
sted mellom 25 000 og 45 000 kroner. Ifølge lagmannsrettens dom er han arbeidssøkende
og mottar ytelser fra NAV. Selv om den reelle økonomiske belastningen for domfelte
dermed ikke vil tilsvare bilens verdi, vil den likevel være følbar for ham. Når de sterke
hensyn som taler for inndragning, tas i betraktning, kan jeg likevel ikke se at denne saken
egentlig utgjør et grensetilfelle for når den økonomiske belastningen blir så stor at
inndragning av den grunn ikke bør finne sted eller bør reduseres til en lavere delvis
verdiinndragning.
(30) For øvrig gir ikke saken grunnlag for å trekke opp mer presise retningslinjer for når
inndragning av bil bør brukes som reaksjon på villmannskjøring. En arbeidsgruppe
oppnevnt av Samferdselsdepartementet utreder nå blant annet utvidet adgang til
inndragning etter mønster av danske bestemmelser om inndragning av bil som reaksjon på
«vanvidskørsel».
(31) Inndragning som reaksjon på straffbare handlinger regnes etter Den europeiske
menneskerettskonvensjons protokoll 1 artikkel 1 – EMK P1-1 – som et inngrep i
eiendomsretten. Slike inngrep må ha hjemmel i lov – som inndragning i dette tilfellet har –
og dessuten ha et legitimt formål og ikke være uforholdsmessige. Ved denne
forholdsmessighetsvurderingen av inndragning har imidlertid statene en relativt vid
skjønnsmargin. Jeg viser til Den europeiske menneskerettsdomstols dom 28. juni 2018
G.I.E.M. med flere mot Italia avsnitt 293. Bekjempelse av villmannskjøring med bil er
åpenbart et legitimt formål, og jeg kan heller ikke se at inndragning i denne saken vil
utfordre noen grenser etter EMK P1-1.
(32) Ved ileggelse av flere strafferettslige reaksjoner skal den samlede reaksjonen stå i et
rimelig forhold til lovbruddet, jf. straffeloven § 29 annet ledd. I tillegg påbyr straffeloven
§ 69 tredje ledd annet punktum at det ved forholdsmessighetsvurderingen skal legges vekt
på andre reaksjoner som ilegges. I dette tilfellet er domfelte dømt til fengsel i 60 dager og
fradømt føreretten for førerkortpliktig motorvogn for 38 måneder. Jeg kan ikke se at den
samlede reaksjonen er for streng, eller at inndragning av bilen i dette perspektivet vil være
uforholdsmessig.
(33) Jeg er etter dette kommet til at det var riktig av lagmannsretten å beslutte inndragning av
bilen.
Saksbehandlingsanken
(34) Det er subsidiært anket over lagmannsrettens saksbehandling i form av mangelfulle
domsgrunner. Med det syn på lovanvendelsen som jeg har lagt til grunn, kan jeg ikke se at
det hefter mangler ved lagmannsrettens domsgrunner.
Konklusjon
(35) Min konklusjon er at anken ikke fører frem, og jeg stemmer for slik
HR-2024-1687-A, (sak nr. 24-044338STR-HRET)

8
D O M :
Anken forkastes.
(36) Dommer Lund: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(37) Dommer Stenvik: Likeså.
(38) Dommer Falkanger: Likeså.
(39) Dommer Indreberg: Likeså.
(40) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
Anken forkastes.
HR-2024-1687-A, (sak nr. 24-044338STR-HRET)