Sammendrag: Oftedal Broch, Kaasen, Stabel, Tjomsland og GjølstadOverskjønet galdt oreigningsvederlag for eit veganlegg. For eigedomar som fekk vegutløysing for utbyggingsområde på attverande del av eigedomen, var det gjort føremonsfrådrag etter vederlagslova § 9. Dei ankande partane nekta for at vilkåra var til stades, sidan føremonen av veganlegget ikkje var ein særføremon for dei eigedomane det var oreigna veggrunn frå, men måtte sjåast som ein ålmenn føremon for eigedomane i distriktet. I alle tilfelle var frådraget urimeleg, fordi andre eigedomar som ikkje hadde gjeve frå seg grunn, hadde same føremon av veganlegget. Ved urimelegvurderinga måtte det leggjast vekt på at vegstyresmaktene hadde late vere å refundere etter dei meir omfattande reglane i plan- og bygningslova kap. IX.Høgsterett heldt fast ved overskjønet. Vegåtkomst for utbyggingsområde som ligg på eigedomen til den det blir oreigna frå, er i kjerneområdet for særføremoner som utløyser føremonsfrådrag etter vederlagslova § 9. Då skal det normalt vere svært mange andre eigendomar som òg nyt godt av vegutbygginga for at føremonen skal bli rekna som ålmenn og dermed ikkje føre til føremonsfrådrag. Så lenge føremonsfrådraget ikkje var større enn refusjonssummen som ville ha kome på dersom plan- og bygningslova kap. IX hadde vorte nytta, kan heller ikkje frådraget reknast som urimelig. For ein av dei ankande partane var føremonsfrådraget større enn oreigningsvederlaget for grunn til veganlegget. Overskjønet hadde då trekt frådraget òg i vederlaget for oreigna grunn til sykkelveg, som vart gjort i same skjøn, og som ikkje gav eigaren nokon særføremon. Eigaren hevda at vilkåret for frådrag måtte vere årsakssamanheng mellom oreigningsvederlaget og særføremonen for den attverande eigedomen. Også på dette punktet stadfeste Høgsterett overskjønet. Grunngjevinga for å trekkje frå særføremoner som kjem av oreigningstiltaket, er at eigedomen elles ville få ein ekstravinst attåt fullt vederlag. Då er det ikkje grunnlag for å tolke inn noka avgrensing når det gjeld kva postar i oreigningsvederlaget for avgjeven grunn som føremonsfrådraget skal trekkjast frå.

NORGES HØYESTERETT
Den 9. mars 2006 avsa Høyesterett dom i
HR-2006-00420-A, (sak nr. 2005/566), sivil sak, anke,
A
Bs dødsbo (advokat Stig J. Harris – til prøve)
mot
Sogn og Fjordane Fylkeskommune
v/Statens vegvesen Region vest (advokat Svein Arild Pihlstrøm)
S T E M M E G I V N I N G :
(1) Dommer Oftedal Broch: Saken gjelder spørsmål om fordelsfradrag i
ekspropriasjonserstatning i et tilfelle hvor et veianlegg medfører veiutløsning for
utbyggingsområde i gjenværende deler av eiendommen, jf. lov om vederlag ved oreigning
av fast eigedom (vederlagsloven) § 9. Saken reiser også spørsmål om fradrag bare kan
gjøres i erstatningsposter som står i årsaksforhold til fordelen.
(2) Førde bystyre vedtok 12. desember 2000 reguleringsplan for Kronborg-Vie.
Reguleringsplanen gjaldt bygging av en fylkesvei som går fra rundkjøring/kryss med
riksveg E39 i sør og nordover ca. 600 meter til bro over Jølstra. Veianlegget medførte
arealavståelse blant annet fra de ankende parters tidligere landbrukseiendommer.
(3) Den nye veien skulle tjene flere formål. Den er avlastningsvei for trafikk fra Førde
sentrum og alternativ tilkomst til sentralsykehuset i Førde. Veien var også en viktig
forutsetning for utbygging av et større boligfelt – Vieåsen sør – som lå nord for
reguleringsplan-området. Endelig sørget to avkjørsler fra fylkesveien for veiutløsning for
næringsområder, boliger og en gravplass.
(4) Statens vegvesen Region vest som var ansvarlig for veiutbyggingen, og de grunneierne
som ble berørt av utbyggingen, kom ikke til enighet om grunnavståelse og pris. Bystyret i
Førde gjorde 31. mars 2001 vedtak om ekspropriasjon av grunn og rettigheter til
gjennomføring av reguleringsplanen. Det ble etter dette enighet om at prisen skulle

2
fastsettes ved skjønn, som ble begjært av Sogn og Fjordane fylkeskommune v/Statens
vegvesen Region vest 10. oktober 2001.
(5) Sunnfjord tingrett avhjemlet skjønn 2. desember 2002. Tingretten fant at erstatning for
ubebygde tomteareal skulle settes til 165 kroner pr. m2 for hele området. Selve
veigrunnen ble prissatt til 140 kroner pr. m2, i begge tilfeller etter en viss neddiskontering
fordi utbygging ville blitt gjennomført noe senere. Deler av området var uegnet til
utbyggingsgrunn, særlig fordi de var flomutsatt. Disse ble verdsatt etter utleieverdi for
landbruksformål. Videre fant tingretten at vilkårene for fordelsfradrag etter
vederlagsloven § 9 var til stede, idet anlegget med tilhørende stikkveier veiutløste
tomtearealer som tillå eiendommene. Fordelsfradraget ble satt til 30 kroner pr. m2. For de
ankende parters eiendommer fikk skjønnet følgende resultat:
(6) Ankende part nr. 1, A, avsto 3 042 m2 grunn. Gjenværende utbyggingsareal utgjorde
31 400 m2. Det ble fastsatt et fordelsfradrag på 942 000 kroner, som klart utgjorde mer
enn erstatningen for grunnervervet. Denne ble derfor satt til kroner 0.
(7) Ankende part nr. 2, Bs dødsbo, avsto 13 080 m2 grunn og hadde igjen ca. 21 800 m2
utbyggingsareal. Det ble fastsatt fordelsfradrag i erstatningen på 654 000 kroner.
(8) En rekke av de saksøkte begjærte overskjønn. Det ble særlig anført at grunnerstatningene
var satt for lavt og at vilkårene for fordelsfradrag etter § 9 ikke var oppfylt, fordi
fordelene som veianlegget utløste, måtte ses som allmenne for eiendommer i distriktet.
(9) Før overskjønnet ble holdt, var det vedtatt en revidert reguleringsplan 25. september
2003. I den reviderte reguleringsplanen var det blant annet angitt ytterligere to
tilførselsveier til fylkesveien. Partene er enige om at den reviderte reguleringsplanen ikke
har betydning i ankesaken.
(10) Ved overskjønn 21. januar 2005 fastsatte Gulating lagmannsrett etter en annen
beregningsmodell noe høyere og mer differensierte strøkpriser for utbyggingsformål. Da
utbygging ville ligge noen år frem i tiden, ble beløpene neddiskontert og fastsatt til
mellom 204 og 230 kroner pr. m2. Arealer som ble avstått til fylkesvei ble satt til
170 kroner pr. m2. Lagmannsretten opprettholdt fordelsfradraget på 30 kroner pr. m2.
(11) Det bemerkes at kommunen etter overskjønnet har kjøpt de aktuelle utbyggingsområdene
til en pris på 220 kroner pr. m2.
(12) A og Bs dødsbo har påanket overskjønnet til Høyesterett. Anken gjelder overskjønnets
saksbehandling og lovanvendelse. Hovedspørsmålet er om vilkårene for fordelsfradrag
foreligger, jf. vederlagsloven § 9. En aksessorisk motanke er frafalt. Saken står i samme
stilling for Høyesterett som for lagmannsretten.
(13) De ankende parter, A og Bs dødsbo, gjør sammenfatningsvis gjeldende:
(14) Vilkåret for fordelsfradrag etter vederlagsloven § 9 er at eiendommen ved
ekspropriasjonstiltaket er blitt tilført en fordel som ”ikkje er av allmenn karakter for
eigedomar i distriktet”. Den fordel de ankende parters eiendommer er tilført, er å ha fått
ordnet veitilkomst til utbyggingsområder på de gjenværende deler av eiendommene. Dette
har skjedd ved tilførselsveiene inn fra fylkesveien.

3
(15) Det anføres at den fordel som de ankende parters eiendommer har fått, er av allmenn
karakter for eiendommer i disktriktet. Veianlegget stiller ikke deres eiendommer i en
bedre situasjon enn andre, som også har fått bedre muligheter for utbygging. Men fordi
disse ikke avga areal, har de unngått fradrag. Atter andre eiendommer har fått nødvendig
eller forbedret veiforbindelse. Videre vises til at fylkesveien var en forutsetning for
utbygging av et stort boligfelt – Vieåsen sør – nord for reguleringsområdet. Endelig er
fylkesveiens hovedoppgave å være en nødvendig del av trafikkavviklingen fra Førde
sentrum og avlastning for sentralsykehusets kommunikasjonsbehov.
(16) Et fordelsfradrag rettet bare mot de eiendommene som har avgitt grunn til veianlegget, vil
under enhver omstendighet stride mot den rimelighetsstandard som § 9 må tolkes ut fra.
Kommunen har fraskrevet seg adgang til å søke refusjon etter plan- og bygningsloven
kapittel IX. Refusjon ville ha sikret en rettferdig fordeling av veikostnadene blant dem
som har nytte av veien, jf. plan- og bygningsloven § 46. I en slik situasjon må det
tillegges særlig vekt at anvendelsen av fradragsreglene i § 9 fører til en urimelig
forskjellsbehandling.
(17) De ankende parter anfører prinsipalt at lagmannrettens unnlatelse av å drøfte disse forhold
hindrer prøvelse av rettsanvendelsen, jf. skjønnsprosessloven § 28. Skjønnsgrunnene er
dermed ufullstendige og mangelfulle. Det pekes særlig på at tilsvarende spørsmål om
tingrettens forståelse av vederlagsloven § 9 var spesielt nevnt i anken til lagmannsretten,
noe som skjerper kravene til lagmannsrettens drøftelse.
(18) Subsidiært – dersom skjønnsgrunnene finnes å være tilstrekkelige til å prøve
rettsanvendelsen – hevdes ut fra de samme momenter at lagmannsrettens rettsanvendelse
er uriktig.
(19) For A ankes atter subsidiært over at fordelsfradraget ble gjort gjeldende også i erstatning
vedrørende grunnavståelse til anlegg av sykkelvei langs riksveien. Det hevdes at
fordelsfradrag bare kan foretas i erstatningsposter som står i årsakssammenheng med
tiltak som har utløst en særfordel, hvilket ikke var tilfelle med sykkelveien. Til dette
kommer at lagmannsretten i forhold til eiendom tilhørende Solveig og Erik Hauge, som
også var parter i overskjønnet, ikke har foretatt avkortning i erstatning for et tilsvarende
areal, som ble ekspropriert til sykkelvei.
(20) Det nedlegges slik påstand:
”1. Gulating lagmannsretts overskjønn avsagt 21.01.2005 oppheves så langt det er
påanket for takst nr. 5 og 7 og hjemvises til ny behandling.
2. De ankende parter tilkjennes saksomkostninger for Høyesterett med tillegg av
lovens forsinkelsesrente fra forfall til oppgjør skjer.”
(21) Ankemotparten, Sogn og Fjordane fylkeskommune v/Statens vegvesen Region vest, har
sammenfatningsvis anført:
(22) Overskjønnet er riktig både i resultat og begrunnelse. En veiforbindelse vil regelmessig
fylle flere formål, slik også her hvor fylkesveien er sentral for trafikkavvikling fra Førde
sentrum og fra sentralsykehuset i Førde. Slike allmenne fordeler påvirker ikke at veien
også kan medføre særfordeler for enkelte eiendommer. Fylkesveien med stikkveier til

4
utbyggingsfelter på hver side av veien befinner seg i kjerneområdet for særfordeler som
utløser fradrag etter vederlagsloven § 9. For å utbygge et område kreves regulert vei langs
tomt som skal bebygges. Her er det lagt opp til felles avkjørsler ut til fylkesveien. Der
veianlegget oppfyller kravet til veiforbindelse for utbyggingsarealet til eiendom som har
fått ekspropriert grunn til anlegget, foreligger en klar særfordel, som utløser
fordelsfradrag etter vederlagsloven § 9.
(23) Karakteren av særfordel faller ikke bort om det også er andre eiendommer som høster slik
fordel av veianlegget uten at grunn er blitt ekspropriert fra dem. På dette punkt er plan- og
bygningslovens refusjonssystem annerledes, men de to systemene eksisterer side om side,
og en ekspropriant er ikke forpliktet til å følge refusjonssystemet.
(24) Fordelsfradraget rammer ikke eiendommene det blir ekspropriert fra på noen spesielt hard
måte. Det er riktignok slik at enkelte eiendommer som ikke omfattes av
ekspropriasjonssaken, vil kunne få en tilsvarende fordel av ekspropriasjonstiltaket uten å
bli avkrevd noen betaling. Denne fordelen som andre eiendommer får, kan imidlertid ikke
medføre at fradraget etter § 9 kan anses urimelig, såfremt fordelsfradraget etter § 9 ikke
overstiger det refusjonsbeløp som ville ha påløpt etter plan- og bygningsloven kapittel IX.
Slik er situasjonen i denne saken, noe som fremgår av de beregninger lagmannsretten
foretok for å komme frem til råtomtverdien innen de utbyggingsfeltene som skjønnet
omfattet. Her tok retten utgangspunkt i verdien av byggeklare tomter og reduserte så dette
beløpet med de kostnader som veianlegget totalt medførte, og som det etter plan- og
bygningsloven § 48 jf. § 49 kunne kreves refusjon for. Det fremgår av beregningene at det
ble fastsatt fordelsfradrag for et betydelig mindre beløp enn det som kunne blitt krevet i
veirefusjon.
(25) På denne bakgrunn anføres at lagmannsretten har lagt korrekt forståelse av § 9 til grunn,
og at dette har kommet klart frem i skjønnsgrunnene.
(26) Når det gjelder As subsidiære anførsel knyttet til hvilke erstatningsposter som kan
avregnes i fordelsfradraget, er det ankemotpartens syn at fordelsfradraget kan føres i
motregning i hele den ekspropriasjonserstatningen som overskjønnet har fastsatt for
eiendommen. Fordelsfradraget begrenser ekspropriantens betalingsplikt, det vil si hele
ekspropriasjonserstatningen. Når det ikke ble gjort fradrag i den tilsvarende erstatning for
823 m2 grunn til sykkevei langs riksvei E39 ekspropriert fra Hauges eiendom, ble det her
begått en feil, som skyldes misforståelse. Av prosessøkonomiske grunner ble det ikke
anket fra vegvesenets side over dette forhold.
(27) Sogn og Fjordane fylkeskommune v/Statens vegvesen Region vest har nedlagt slik
påstand:
”1. Gulating lagmannsretts overskjønn stadfestes.
2. Sogn og Fjordane fylkeskommune v/Statens vegvesen Region vest tilkjennes
saksomkostninger for Høyesterett med tillegg av den alminnelige
forsinkelsesrente etter forsinkelsesloven § 3 første ledd første punktum, fra
forfall til betaling skjer.”
(28) Mitt syn på saken:
(29) Hovedspørsmålet gjelder anvendelsen av vederlagsloven § 9. Bestemmelsen lyder slik:

5
”§ 9. Føremoner for attverande eigedom.
Føremoner som oreigningstiltaket fører med seg for attverande eigedom, skal gå til
frådrag i vederlaget så langt føremonen ikkje er av allmenn karakter for eigedomar i
distriktet.”
(30) Det spørsmål saken reiser knytter seg til avgrensningen som ligger i at fordeler som er av
”allmenn karakter” for eiendommer ”i distriktet” ikke skal komme til fradrag.
(31) Vederlagsloven § 9 er likelydende med den eldre ekspropriasjonserstatningslov av 1973
§ 8, som riktignok brukte uttrykket ”alminnelig karakter”. Til grunn for loven av 1973 lå
Husaas-komiteens Innstilling om skjønnsordningen og om erstatningsutmåling ved
ekspropriasjon fra 1969. Om begrepet alminnelig karakter sies det på side 155 i
innstillingen:
”Hovedsynspunktet er her som ellers at ekspropriaten ikke skal stilles dårligere enn
andre grunneiere i distriktet som ikke er ekspropriater. Men han skal heller ikke stilles i
noen bedre stilling. Dersom ekspropriasjonstiltaket fører til særlige fordeler for
ekspropriaten, f.eks. ved verdauk på den gjenværende del av den eiendom som
eksproprieres, uten at andre grunneiere i distriktet nyter godt av denne samme
verdistigning, må dette gå til fradrag i ekspropriasjonserstatningen. Er derimot
verdauken alminnelig for andre eiendommer i distriktet, kan det ikke foretas fradrag i
ekspropriasjonserstatningen for den. Verdistigningen kan ikke regnes som
a l m i n n e l i g om bare e n k e l t e eiendommer i distriktet får den samme
verdistigning.”
(32) Om ”distriktet” uttales:
”Hva som ligger i begrepet ”distriktet” blir et konkret vurderingsspørsmål. Av
betydning ved vurderingen kan det være i hvilken utstrekning utnyttingsmulighetene er
de samme eller likeartet. Det kan også være av betydning om ekspropriasjonen foretas i
et tettbygd strøk eller på et avsidesliggende sted. I førstnevnte tilfelle vil det i
alminnelighet kunne være riktig å la ”distriktet” omfatte et mindre geografisk område
enn i sistnevnte tilfelle.”
(33) I Innst. O. XXI (1971–72) side 17 uttaler justiskomiteens flertall om sondringen
særfordeler/alminnelige fordeler:
”Gjeldende rett bygger på en relativt fleksibel og rimelighetsbetont anvendelse av
sondringen særfordeler/alminnelige fordeler, hvor det avgjørende må være om det
foreligger en særlig fordel som er spesiell nettopp for ekspropriatens eiendom. Det har
ikke vært d i s s e m e d l e m m e r s mening å forandre gjeldende rett på dette punkt.”
(34) Når det gjelder sondringen særfordeler/alminnelige fordeler i forhold til veianlegg
bemerker jeg at det normalt vil være mange allmenne fordeler knyttet til en vei. Det
gjelder veiens betydning for den alminnelige trafikkavvikling, men også en generell
verdistigning på eiendommer fordi området blir lettere tilgjengelig. Veianlegget kan
imidlertid også tilføre enkelteiendommer særlige fordeler. Jeg er enig med ankemotparten
i at veiutløsning for utbyggingsområder som ligger på ekspropriatens eiendom, er i
kjerneområdet for det som er særfordeler og dermed også for fordelsfradrag etter § 9. Noe
som i tilfelle kan forrykke dette utgangspunktet er at særlig mange omkringliggende
utbyggingsområder eller tomter også blir veiutløst uten at det er ekspropriert fra dem.
Som jeg tidligere har referert, uttrykker Husaas-komiteen det slik:

6
”Verdistigningen kan ikke regnes som alminnelig om bare enkelte eiendommer i
distriktet får den samme verdistigning.”
(35) Dette reiser spørsmålet om hvilket område – eller ”distrikt” – som skal trekkes inn ved
spørsmålet om en fordel er en særfordel. I Rt. 2000 side 1997, som gjaldt fradrag for
bortfall av ulempe – redusert støyplage ved omlegging av vei – uttalte Høyesterett:
”Jeg finner det vanskelig å angi nærmere hva som ligger i ”distriktet” fordi de fordeler
det kan være tale om er av til dels svært forskjellig karakter.”
(36) Dette peker på et sentralt moment. Hvilke eiendommer eller områder som skal trekkes inn
i sammenlikningen må avgjøres temmelig konkret. Den type fordel det er spørsmål om,
vil her være av stor betydning. I vår sak gjelder det økning av eiendomsverdien for
utbyggingsformål ved at eiendommen får veiutløsning. Selv om veien her er kort, vil et
utgangspunkt være at ”distriktet” utgjøres av de eiendommer som har utbyggingsområder
og som får ordnet sin veitilknytning og dermed bedret utbyggingsmulighetene gjennom
veien. I vårt tilfelle er det enkelte mindre arealer som har fått en slik verdiøkning uten å
ha avgitt grunn, men de er klart ikke så betydelige at det kan endre karakteren av
særfordel for de to ankende parters eiendommer. Der fordelen er knyttet til en så sentral
og vesentlig funksjon som en eiendoms utbyggingsmulighet, skal det normalt svært meget
til før fordelen kan bli ansett som allmenn.
(37) Som eksempel fra skjønnspraksis kan vises til Rettens Gang 1984 side 1051 (daværende
Eidsivating lagmannsrett). Glads vei i Oslo ble utvidet fra 6 til 10 meter og all grunn tatt
på oppsiden av veien. På grunn av tomtenes størrelse var det også etter inngrepet mulig å
fradele en byggetomt, og veiutvidelsen var en nødvendig forutsetning for en slik
utbygging. Fordelsfradraget ved å få utbyggingsmulighet ble ansett langt å overstige tapet
ved inngrep. At alle 10 eiendommer fikk samme fordel, gjorde ikke fordelen allmenn,
heller ikke at naboene på nedsiden av veien kunne få tilsvarende utbygging uten at de
hadde avgitt grunn.
(38) De ankende parter har særlig påpekt at vederlagsloven § 9 må praktiseres ut fra
rimelighet, jf. den tidligere refererte uttalelsen fra justiskomiteen til ekspropriasjonsloven
av 1973 og videre uttalelser referert i Rt. 2000 side 1997 på side 2006 om ”likhets- og
rimelighetsbetraktninger”. Etter min mening kan rimelighetsmomentet komme i en særlig
stilling der plan- og bygningslovens refusjonssystem er et alternativ til fordelsfradrag etter
vederlagsloven § 9. Når det offentlige – som i denne saken – gir avkall på å bruke
fordelingsprinsippet i plan- og bygningsloven, antar jeg at det vil kunne bli spørsmål om å
benytte rimelighetsstandarden dersom grunneieren får en større belastning gjennom
anvendelsen av vederlagsloven § 9 enn han ville fått ved refusjonssystemet etter plan- og
bygningsloven. I vårt tilfelle er det imidlertid på det rene at det totale fradraget er meget
mindre enn det som ville vært utgangspunktet ved refusjonsberegningen, jf. overskjønnets
beregninger som er referert i ankemotpartens anførsler. Når dette er situasjonen, finner
jeg det klart at det fradraget lagmannsretten har foretatt, ikke er i strid med
vederlagsloven § 9, selv om enkelte andre eiendommer som ikke er med i
ekspropriasjonsskjønnet, blir tilført tilsvarende fordel uten å måtte betale for det.
(39) Jeg finner etter dette at lagmannsretten har anvendt loven korrekt og at dette fremgår av
skjønnsgrunnene sett i sammenheng. Så langt skal derfor overskjønnet stadfestes.

7
(40) Subsidiært har A anket over at fordelsfradraget også er brakt til anvendelse overfor
erstatning for et jordstykke som er ekspropriert til sykkelvei langs riksvei E39 til tross for
at sykkelveien ikke tilfører eiendommen noen særfordel. Jeg finner ikke at denne
anførselen kan føre frem. Slik jeg ser det, er selve grunnlaget for å trekke fra særfordeler
som oppstår på grunn av ekspropriasjonstiltaket, at eiendommen uten slikt fradrag ville få
en gevinst ut over full ekspropriasjonserstatning. Riktignok gjennomføres ikke dette så
langt at ekspropriaten må betale differansen dersom verdiøkningen på resteiendommen
overstiger full erstatning. Det ligger i lovens formulering at særfordelen skal ”gå til
frådrag i vederlaget”. Men for øvrig savnes grunnlag for å innfortolke noen begrensning i
form av et årsakskrav mellom fradragsbeløpet og de enkelte poster i
ekspropriasjonsvederlaget for avstått grunn. Jeg er således enig med ankemotparten i at
fordelsfradraget utgjør en reduksjon i ekspropriantens betalingsplikt, så lenge det dreier
seg om grunnavståelse fra samme eiendom. Overskjønnet har således lagt en korrekt
lovforståelse til grunn på dette punkt.
(41) Anken har vært forgjeves. Ankemotparten har krevd saksomkostninger med kr 170 000.
Salæret uten merverdiavgift utgjør kr 135 000. Omkostningskravet tas til følge, jf.
skjønnsprosessloven § 54b, sammenholdt med tvistemålsloven § 180 første ledd.
(42) Jeg stemmer for denne
D O M :
1. Overskjønnet stadfestes så langt det er påanket.
2. I saksomkostninger for Høyesterett betaler A og Bs dødsbo – en for begge og
begge for en – til Sogn og Fjordane fylkeskommune v/Statens vegvesen Region
vest 170 000 – etthundreogsyttitusen – kroner innen 2 – to – uker etter
forkynnelsen av denne dom med tillegg av den alminnelige forsinkelsesrente etter
forsinkelsesrenteloven § 3 første ledd første punktum fra forfall til betaling skjer.
(43) Kst. dommer Kaasen: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(44) Dommer Stabel: Likeså.
(45) Dommer Tjomsland: Likeså.
(46) Dommer Gjølstad: Likeså.
(47) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne

8
D O M :
1. Overskjønnet stadfestes så langt det er påanket.
2. I saksomkostninger for Høyesterett betaler A og Bs dødsbo – en for begge og
begge for en – til Sogn og Fjordane fylkeskommune v/Statens vegvesen Region
vest 170 000 – etthundreogsyttitusen – kroner innen 2 – to – uker etter
forkynnelsen av denne dom med tillegg av den alminnelige forsinkelsesrente etter
forsinkelsesrenteloven § 3 første ledd første punktum fra forfall til betaling skjer.