Sammendrag: Flock, Skoghøy, Mitsem, Utgård og AaslandI et overskjønn ble tre takstnummer tilkjent erstatning for nærføringsulemper fra ny riksvei etter ekspropriasjonserstatningsloven § 8 annet punktum jf. naboloven § 2 fjerde ledd. Ved statens anke til Høyesterett ble overskjønnet opphevet som følge av uriktig rettsanvendelse - tålegrensen etter naboloven § 2 fjerde ledd var satt for lavt. Ved det nye overskjønnet krevde grunneierne erstatning etter naboloven § 2 tredje ledd. Lagmannsretten fant at overskjønnet bare hadde kompetanse til å vurdere erstatning etter § 2 fjerde ledd, med den følge at staten ble frifunnet.Grunneierne påanket det nye overskjønnet til Høyesterett som opphevde skjønnet som følge av uriktig saksbehandling. Høyesterett viste til tvistemålsloven § 394 annet ledd jf. § 392 annet ledd og § 383 første ledd og uttalte at krav om erstatning for allmenne ulemper må anses som ett krav i forhold til tvistemålslovens rammer for en ny behandling av saken. Dette måtte gjelde uansett hvilket ledd i § 2 som dannet grunnlaget for kravet. Vurderingstemaet etter § 2 fjerde ledd var et annet enn etter tredje ledd. Det kunne derfor vanskelig ses bort fra muligheten for at en vurdering etter tredje ledd kunne ha ledet til at det ble gitt erstatning. Vilkårene for opphevelse i tvistemålsloven § 384 første ledd var da oppfylt.

NORGES HØYESTERETT
Den 15. juni 2004 avsa Høyesterett kjennelse i
HR-2004-01055-A, (sak nr. 2003/1626), sivil sak, anke,
Verkstedklubben Aker Stord
A
B (advokat Magne Revheim)
mot
Staten v/Samferdselsdepartementet (Regjeringsadvokaten
v/advokat Siri K. Kristiansen – til prøve)
S T E M M E G I V N I N G :
(1) Dommer Flock: Etter anke over rettsanvendelsen opphevet Høyesterett ved dom inntatt i
Rt. 2002 side 1080 et overskjønn og hjemviste saken til lagmannsretten til ny behandling.
Anken nå gjelder lagmannsrettens kompetanse ved den nye behandling av saken,
jf. skjønnsprosessloven § 2 og tvistemålsloven § 394 annet ledd.
(2) Bakgrunnen for saken frem til Høyesteretts dom fra 2002 fremgår av den innledende
redegjørelse i denne dommen, som jeg viser til. I korthet gjentas enkelte hovedpunkter.
(3) Skjønnet gjaldt utmåling av erstatning i forbindelse med ekspropriasjon av grunn til
utbygging av nytt riksveisamband – det såkalte Trekantsambandet – som ga
øykommunene Bømlo, Stord og Fitjar fast veiforbindelse til fastlandet i Sveio, og dermed
knyttet Sunnhordland til Nord-Rogaland.
(4) Skjønn og overskjønn til utmåling av erstatning for grunnavståelser og ulemper ble
avhjemlet i henholdsvis 1998 og 2001. Staten påanket overskjønnet til Høyesterett for
takstnummer 4, Verkstedklubben Aker Stord, takstnummer 5, A og takstnummer 6, B.
Den del av anken som ble behandlet av Høyesterett, gjaldt rettsanvendelsen ved
tilkjennelse av erstatning for arronderings-, tiltaks- og nærføringsulemper på gjenværende
eiendom.
(5) Grunneiernes anke nå er bare knyttet til kravet om erstatning for nærføringsulemper. Alle
de tre eiendommer ble under henvisning til ekspropriasjonserstatningsloven § 8 annet

2
punktum, jf. naboloven § 2 fjerde ledd tilkjent slik erstatning i det første overskjønnet.
Høyesterett kom til at lagmannsretten hadde anvendt en for lav tålegrense for naboloven
§ 2 fjerde ledd, og opphevet overskjønnet på dette punkt. På Verkstedklubben Aker
Stords eiendom var anlagt en ”trafikkmaskin”. Overskjønnet tilkjente erstatning for denne
ulempen. Også på dette punkt ble overskjønnet opphevet, for så vidt ulempen var bedømt
som særulempe etter ekspropriasjonserstatningsloven § 8 første punktum, og ikke som
allmenn ulempe etter § 8 annet punktum. Etter dette avsa Høyesterett dom for at
overskjønnet skulle oppheves så langt det var påanket, og saken ble hjemvist til
lagmannsretten til ny behandling.
(6) Denne behandling ble avsluttet ved overskjønn avhjemlet av Gulating lagmannsrett
27. oktober 2003. Under behandlingen oppsto tvist mellom staten og grunneierne om
lagmannsretten hadde kompetanse til å ta stilling til grunneiernes krav om erstatning for
allmenne ulemper etter ekspropriasjonserstatningsloven § 8 annet punktum jf. § 2 tredje
ledd. Lagmannsretten fant at rettens kompetanse ved den nye behandling av grunneiernes
krav om erstatning for nærføringsulemper var begrenset til den hjemmel for slik
erstatning som man finner i ekspropriasjonserstatningsloven § 8 annet punktum
jf. naboloven § 2 fjerde ledd, og dermed til den bestemmelse som etter Høyesteretts syn
ble anvendt på en uriktig måte i det første overskjønnet. Dette standpunkt ble også fulgt
ved erstatningsutmålingen for de ulemper knyttet til ”trafikkmaskinen” som overskjønnet
hadde erstattet som særulemper etter ekspropriasjonserstatningsloven § 8 første punktum.
Når det gjaldt rekkevidden av § 2 fjerde ledd, la lagmannsretten under henvisning til
tvistemålsloven § 394 annet ledd jf. § 392 annet ledd til grunn den rettsoppfatning som
Høyesterett hadde uttalt. Dette ledet til at lagmannsretten avsa overskjønn med slik
slutning:
”1. Staten v/Samferdselsdepartementet frifinnes.
2. I saksomkostninger for lagmannsretten betaler staten
v/Samferdselsdepartementet til Verkstedklubben Aker Stord, A og B i
fellesskap kroner 120 141,48 – etthundreogtjuetusenetthundreogførtien 48/100
– innen 2 – to – uker fra forkynnelsen av dette overskjønnet, med tillegg av
den alminnelige forsinkelsesrente etter forsinkelsesrenteloven § 3 første ledd
første punktum, for tiden 12 – tolv – prosent rente, fra forfall til betaling
skjer.”
(7) De tre grunneierne har påanket overskjønnet til Høyesterett. Anken er angitt å gjelde
lagmannsrettens rettsanvendelse og saksbehandling. Høyesteretts kjæremålsutvalg har
henvist anken til Høyesterett for så vidt gjelder spørsmålet om lagmannsretten skulle ha
behandlet krav om erstatning for ulemper etter naboloven § 2 tredje ledd.
(8) De ankende parter, Verkstedklubben Aker Stord, A og B,
har i hovedtrekk gjort gjeldende:
(9) Slutningen i Høyesteretts dom, hvor det første overskjønnet ble opphevet ”så langt det er
påanket”, må forstås med bakgrunn i tvistemålslovens regler. Det følger av
tvistemålsloven § 394 annet ledd jf. § 392 annet ledd at lagmannsretten i det nye skjønnet
må kunne prøve den del av skjønnet som var påanket til Høyesterett. Anken gjaldt
grunneiernes krav på erstatning for nærføringsulemper. Dette kravet var det samme hva
enten det bygget på tredje eller fjerde ledd i naboloven § 2. Således er rettsfølgene de
samme uansett hvilken av disse bestemmelser som er grunnlag for kravet, og erstatning
utmålt etter en av bestemmelsene utelukker erstatning etter den annen. Grunneiernes krav

3
under det nye overskjønnet om ulempeerstatning etter naboloven § 2 tredje ledd lå
følgelig klart innenfor det som var ankegjenstand ved den forutgående behandling for
Høyesterett.
(10) Dersom kravet om erstatning etter naboloven § 2 tredje ledd mot formodning skulle bli
ansett å ligge utenfor ankegjenstanden, kan det inndras under det nye overskjønnet etter
bestemmelsen i skjønnsprosessloven § 35 nr. 3.
(11) Under det første overskjønnet begrunnet grunneierne sine krav om erstatning for
nærføringsulemper ved en henvisning både til tredje og til fjerde ledd i naboloven § 2.
Lagmannsretten unnlot å vurdere kravet i forhold til § 2 tredje ledd, idet retten fant
grunnlag i § 2 fjerde ledd for å tilkjenne erstatning. På denne bakgrunn hadde grunneierne
for sin del ingen foranledning til å inngi aksessorisk motanke. Høyesterett kunne da ikke
realitetsbehandle noe krav om erstatning for nærføringsulemper basert på § 2 tredje ledd.
Grunneierne hadde følgelig heller ingen foranledning til å påberope seg denne
bestemmelsen under behandlingen for Høyesterett.
(12) Selv om kravet om erstatning for nærføringsulemper etter Høyesteretts avgjørelse i 2002
ikke kan bygges på bestemmelsen i ekspropriasjonserstatningsloven § 8 annet punktum
jf. naboloven § 2 fjerde ledd, står muligheten for erstatning etter § 2 tredje ledd fortsatt
åpen. Det er derfor sannsynlig at den feil lagmannsretten begikk ved ikke å ta stilling til
denne bestemmelsen, kan ha virket inn på innholdet i overskjønnet, jf. tvistemålsloven
§ 384 første ledd.
(13) De tre ankende parter har nedlagt slik påstand:
”1. Gulating lagmanssretts overskjønn av 27. oktober 2003 oppheves så langt det
er påanket og hjemvises til ny behandling.
2. De ankende parter tilkjennes saksomkostninger for Høyesterett.”
(14) Ankemotparten, staten v/Samferdselsdepartementet, har i hovedtrekk gjort gjeldende:
(15) Lagmannsrettens kompetanse ved det nye overskjønnet er begrenset til de sider ved den
forutgående avgjørelsen som ble opphevet og hjemvist til ny behandling. For spørsmålet
om erstatning for nærføringsulemper behandlet Høyesterett bare bestemmelsen i
naboloven § 2 fjerde ledd. Dette setter dermed rammene for lagmannsrettens kompetanse
ved den nye behandlingen.
(16) Når grunneierne under det nye overskjønnet krevet at lagmannsretten tok stilling til kravet
om erstatning for nærføringsulemper etter § 2 tredje ledd, var dette et annet krav enn det
krav etter fjerde ledd som Høyesterett behandlet. Den sistnevnte bestemmelsen er et
snevert unntak fra reglene i § 2 første til tredje ledd. Blant annet er betingelsene for
erstatning og beregningen av en eventuell erstatning ulike. Kravet faller av den grunn
utenfor rammene for det lagmannsretten kunne behandle ved det nye overskjønnet.
(17) Krav om erstatning etter § 2 tredje ledd er ikke av den type nye krav som etter
tvistemålsloven §§ 366 og 367 jf. skjønnsprosessloven § 35 kan tas under behandling på
et sent stadium under domstolenes saksbehandling. Kravet må sies å være rettskraftig
avgjort ved det første overskjønnet.

4
(18) Dersom Høyesterett skulle komme til at kravet etter naboloven § 2 tredje ledd ikke er et
annet krav enn et krav etter § 2 fjerde ledd, vil rammene for lagmannsrettens kompetanse
bero på en tolkning av Høyesteretts dom fra 2002. Ved denne tolkningen må
domsslutningen leses på bakgrunn både av partenes anførsler og av domspremissene. Det
er på det rene at krav etter § 2 tredje ledd overhodet ikke var fremme under
saksbehandlingen etter at anken ble tillatt fremmet for Høyesterett. Hadde staten fått
medhold i sin påstand om frifinnelse, ville dette ha ledet til en endelig avgjørelse om at
kravet om erstatning for nærføringsulemper – hva enten det bygget på § 2 tredje eller
fjerde ledd – ikke førte frem. – Erstatningskravet etter § 2 tredje ledd bygger uansett på
rettsfakta som ikke ble påberopt for Høyesterett, og lagmannsretten var også av den grunn
avskåret fra å behandle et slikt krav under det nye overskjønnet.
(19) Selv om lagmannsretten skulle ha begått saksbehandlingsfeil ved ikke å behandle kravet
om erstatning etter § 2 tredje ledd, kan dette under henvisning til tvistemålsloven § 384
første ledd likevel ikke lede til at det nye overskjønnet blir opphevet. Lagmannsretten
kom til at tålegrensen etter § 2 fjerde ledd ikke var overskredet. Denne grensen er lavere
enn tålegrensen etter § 2 tredje ledd, jf. dommen i Rt. 1996 side 232. En vurdering av
erstatningskravet også etter § 2 tredje ledd kunne derfor ikke ha ført til noe annet resultat.
(20) Staten v/Samferdselsdepartementet har nedlagt slik påstand:
”1. Anken forkastes.
2. Staten v/Samferdselsdepartementet tilkjennes saksomkostninger for
Høyesterett med tillegg av lovens forsinkelsesrente fra forfall til betaling
skjer.”
(21) Jeg er kommet til at grunneiernes anke må tas til følge. Anken gjelder bare
lagmannsrettens saksbehandling, som Høyesterett kan prøve, jf. skjønnsprosessloven
§ 38.
(22) Det overskjønn som nå er påanket, konstaterte at lagmannsretten i det forutgående
overskjønn – som senere ble opphevet av Høyesterett – hadde tilkjent de tre aktuelle
grunneiere erstatning for allmenne ulemper i medhold av ekspropriasjonserstatningsloven
§ 8 annet punktum jf. naboloven § 2 fjerde ledd. Ved anken til Høyesterett over det første
overskjønnet hadde staten anført at lagmannsretten hadde begått rettsanvendelsesfeil ved
å anvende § 2 fjerde ledd. Det var således dette spørsmål som ble prøvet av Høyesterett,
og som ledet til at overskjønnet ble opphevet. Det fulgte da av tvistemålsloven § 394
annet ledd jf. § 392 annet ledd at retten under det nye overskjønnet skulle følge den
rettsoppfatning som lå til grunn for Høyesteretts avgjørelse. Lagmannsretten fant at den
ved sin nye behandling ikke hadde kompetanse til å behandle grunneiernes anførsler
vedrørende naboloven § 2 tredje ledd. Dette bygde lagmannsretten på at det første
overskjønnets ”rettsanvendelse i relasjon til denne bestemmelsen ikke ble angrepet og
dermed ikke gjort til ankegrunn”.
(23) Lagmannsretten har etter dette ikke behandlet grunneiernes krav om erstatning etter
ekspropriasjonserstatningsloven § 8 annet punktum jf. naboloven § 2 første ledd jf. tredje
ledd. Dette beror etter min mening på en uriktig anvendelse av de saksbehandlingsregler
som gjelder i denne situasjonen.

5
(24) Det følger av skjønnsprosessloven § 2 at bestemmelsene i tvistemålslovens fjerde del om
anke får tilsvarende anvendelse på skjønnssaker. Lagmannsrettens utgangspunkt var
således korrekt når den viste til tvistemålsloven § 394 annet ledd. Denne bestemmelsen
slår i første punktum fast at retten under den nye behandling – her lagmannsretten ved det
nye overskjønn – skal følge den rettsoppfatning som ligger til grunn for ankedomstolens –
her Høyesteretts – avgjørelse. Det har lagmannsretten gjort i vår sak, idet retten ved
anvendelsen av naboloven § 2 fjerde ledd fulgte Høyesteretts rettsoppfatning. Dette førte
som nevnt til at ingen av de tre grunneierne etter lagmannsrettens syn hadde krav på
ulempeserstatning for nærføringsulemper.
(25) I tvistemålsloven § 394 annet ledd annet punktum gis det så en regel som angir de
nærmere rammer for saken under den nye behandling. Begrensningsregelen gjelder de
tilfeller som er nevnt i § 392 annet ledd, og dermed også et tilfelle som vår sak, hvor
Høyesterett hadde opphevet en avgjørelse som følge av uriktig rettsanvendelse, og hvor
den endelige avgjørelse var overlatt til den underordnede instans. I en slik situasjon skal
lagmannsretten ved det nye overskjønn treffe avgjørelse i den utstrekning det første
overskjønnet var ”lovlig paaanket”, jf. § 383 første ledd. Bestemmelsen innebærer at det
ved den nye behandling av den avgjørelse som er opphevet, ikke er adgang til å ta opp
krav som ligger utenfor den ankegjenstand som ble prøvd i ankeinstansen, med mindre
det har grunnlag i tvistemålsloven §§ 366 eller 367, ved skjønn skjønnsprosessloven § 35.
Paragraf 383 første ledd har adresse til begge parter i saken, og fører således til at også
ankemotparten ved den nye behandling må holde seg innenfor denne rammen.
(26) Slik saken nå står for Høyesterett, er det sentrale spørsmål om grunneiernes krav om å bli
tilkjent erstatning etter naboloven § 2 første ledd jf. tredje ledd, må bedømmes som et
annet krav enn krav om erstatning etter § 2 fjerde ledd. Noe nytt krav, som det gis åpning
for å trekke inn ved den nye behandling gjennom henvisningen i tvistemålsloven § 394
annet ledd til §§ 366 og 367, jf. skjønnsprosessloven § 35, kan det vanskelig være tale
om. Som allerede nevnt var jo naboloven § 2 tredje ledd også påberopt fra grunneiernes
side under det første overskjønnet.
(27) Bestemmelsene i naboloven § 9, jf. § 2 bringes til anvendelse i skjønnssaken ved
henvisningen til naboloven i ekspropriasjonserstatningsloven § 8 annet punktum. Denne
bestemmelsen representerer et unntak fra den mer generelle regel i § 8 første punktum om
grunneierens rett til erstatning for skade og ulempe på gjenværende eiendom. Unntaket
gjelder for ulemper av allmenn karakter for eiendommer i distriktet. For slike ulemper
skal det bare gis erstatning dersom ulempene overstiger de grenser som blant annet
fremgår av naboloven § 2, om hvilke skader eller ulemper som kan påføres en
naboeiendom.
(28) Høyesterett har i Rt. 1980 side 336 uttalt at den erstatning som ytes ved ekspropriasjon,
prosessuelt må vurderes som ett krav, se side 343. Dette kan imidlertid etter min
oppfatning ikke gjelde krav om erstatning for allmenne ulemper. Krav om slik erstatning
må når det ikke inngår i erstatning for avståelse av eiendom, betraktes som et eget krav,
atskilt fra den øvrige erstatningen. Spørsmålet er om det skal foretas en ytterligere
oppsplitting.
(29) Den grunnleggende grensegang for hva som gir rett til erstatning etter naboloven § 2,
gjøres allerede i første ledd ved begrepene ”urimeleg” og ”uturvande”. Det nærmere
innhold blir utdypet i annet, tredje og fjerde ledd. Ved rimelighetsvurderingen skal det

6
således etter tredje ledd legges vekt på det som er ”venteleg” etter forholdene på stedet,
og dermed både tas hensyn til karakteren av det området hvor eiendommen ligger og den
generelle samfunnsutvikling. En slik vurdering kan dermed lede til at grensen for når en
skade eller ulempe er urimelig, blir tøyet i retning av et svakere vern enn hva resultatet
ville blitt ved en statisk og mer geografisk begrenset vurdering.
(30) Den begrensning i erstatningsvernet som § 2 tredje ledd kan resultere i, blir så modifisert
ved bestemmelsen i fjerde ledd. Denne bestemmelsen inneholder imidlertid to vilkår som
til sammen er ment å gi den et begrenset anvendelsesområde: Det åpnes bare for
erstatning i de tilfeller der de som rammes, bare eller i særlig grad er en avgrenset krets av
personer. Dersom vedkommende grunneier faller inn under en slik avgrenset krets,
oppstilles det videre i naboloven § 2 fjerde ledd et krav til styrken og arten av de
skader/ulemper som gir rett til erstatning: Det gis bare erstatning ”så langt som det fører
til ei monaleg forverring av brukstilhøva”.
(31) Bestemmelsen i § 2 fjerde ledd fremstår som et unntak fra kravet i tredje ledd om at
skaden/ulempen ikke må være ”venteleg”. Sammenhengen mellom disse to
bestemmelsene er så sterk at krav om erstatning for allmenne ulemper må anses som ett
krav i forhold til de rammer for en ny behandling av saken som jeg har omtalt tidligere.
Dette må gjelde uansett hvilket ledd i § 2 som danner grunnlag for kravet. Samlet gir
bestemmelsene i § 2 de nærmere regler om grunnlaget for å reise erstatningskrav til
dekning av naboulemper av allmenn karakter, i vårt tilfelle nærføringsulemper. At
erstatningsvilkårene i fjerde ledd er andre enn etter hovedregelen, slik den kommer til
uttrykk i de tre første leddene i § 2, og at erstatningsutmålingen også kan bli en annen,
kan ikke endre dette.
(32) Når tvistemålsloven § 383 første ledd begrenser saksbehandlingen til avgjørelsen i den
utstrekning den er ”lovlig paaanket”, ligger det her også en begrensning knyttet til
ankegrunnene. Jeg finner ikke grunn til å gå nærmere inn på hvilke begrensninger som
ligger i dette. Under ingen omstendigheter kan jeg se at bestemmelsen i § 383 første ledd
kan være til hinder for at ankemotpartene i ankesaken kan opprettholde sine anførsler når
saken blir prøvet på nytt.
(33) Jeg er etter dette kommet til at lagmannsrettens standpunkt om ikke å ta under behandling
ekspropriasjonserstatningsloven § 8 annet ledd jf. naboloven § 2 tredje ledd som grunnlag
for grunneiernes krav om erstatning for nærføringsulemper, ikke har grunnlag i våre
prosessregler. Lagmannsretten har følgelig begått en feil ved saksbehandlingen.
Spørsmålet blir da om det er sannsynlig at denne feilen kan ha hatt betydning for
innholdet i lagmannsrettens avgjørelse, jf. tvistemålsloven § 384 første ledd.
(34) Lagmannsretten frifant staten for grunneiernes erstatningskrav under den nye
behandlingen av saken. Spørsmålet blir dermed om det er sannsynlig at grunneierne
kunne ha blitt tilkjent erstatning dersom lagmannsretten også hadde vurdert naboloven § 2
tredje ledd som grunnlag for erstatningskravet.
(35) Som nevnt er det statens oppfatning at § 2 fjerde ledd opererer med en tålegrense som er
gunstigere for grunneieren enn den som skal anvendes etter tredje ledd. Dette skulle med
nødvendighet lede til at et krav etter tredje ledd aldri kan føre frem hvis ikke fjerde ledd
kan anvendes. Jeg kan ikke se at dette er en riktig vurdering av forholdet mellom disse to
bestemmelsene.

7
(36) Naboloven § 2 fjerde ledd er ment å være en oppmykning av den tidligere ordning om at
det ubetinget skulle legges vekt på om skaden eller ulempen var ”venteleg etter tilhøva på
staden”. I Ot.prp. nr. 33 (1988–89) gir departementet på side 41 uttrykk for at det i
erstatningsrettslig sammenheng burde ”oppstilles en øvre grense for hvilke ulemper som
kan påføres erstatningsfritt”. Bestemmelsen i § 2 fjerde ledd representerer en
sikkerhetsventil som ”kan tre i funksjon der økede forurensninger medfører en utpreget
skjev fordeling av skader og ulemper slik at en begrenset krets av skadelidte må bære
vesentlige ulemper av en virksomhet som et stort flertall har nytte og glede av”. Så langt
jeg kan se, atskiller vilkårene for å bli tilkjent erstatning etter fjerde ledd seg betydelig fra
det som fremstår som hovedregelen i § 2 første til tredje ledd. Jeg finner det for min del
ikke fruktbart å knytte vurderingen utelukkende til en eventuell ulikhet i det som har vært
omtalt som tålegrensen. Jeg nøyer meg med å peke på at vurderingstemaet etter fjerde
ledd blir et annet enn etter tredje ledd, blant annet fordi det er knyttet til spørsmålet om
”forverring av brukstilhøva”.
(37) På denne bakgrunn kan det vanskelig ses bort fra muligheten for at en vurdering etter
tredje ledd kunne ha ledet til at grunneierne ble tilkjent erstatning. Når lagmannsretten i
dette tilfellet uriktig har tilsidesatt grunneiernes krav om å få vurdert sine erstatningskrav
etter denne bestemmelsen, bør dette være tilstrekkelig til at vilkårene for opphevelse i
§ 384 første ledd må anses for å være oppfylt. Den nærmere vurdering av kravene ut fra
denne rettslige synsvinkel vil høre inn under lagmannsretten.
(38) Gulating lagmannsretts overskjønn av 27. oktober 2003 blir etter dette å oppheve så langt
det er påanket, og skjønnet hjemvises til ny behandling.
(39) De ankende parter har krav på å få dekket sine saksomkostninger for Høyesterett etter
skjønnsloven § 54 b. Omkostningene fastsettes i overensstemmelse med
prosessfullmektigens saksomkostningsoppgave til kr 113 260, hvorav kr 26 260 gjelder
utlegg.
(40) Jeg stemmer for denne
K J E N N E L S E :
1. Gulating lagmannsretts overskjønn av 27. oktober 2003 oppheves så langt det er
påanket og hjemvises til ny behandling.
2. I saksomkostninger for Høyesterett betaler staten v/Samferdselsdepartementet til
Verkstedklubben Aker Stord, A og B i fellesskap 113 260 –
etthundreogtrettentusentohundreogseksti – kroner innen 2 – to – uker fra
forkynnelsen av denne kjennelse.

8
(41) Dommer Skoghøy: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(42) Dommer Mitsem: Likeså.
(43) Dommar Utgård: Det same.
(44) Dommer Aasland: Likeså.
(45) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
K J E N N E L S E :
1. Gulating lagmannsretts overskjønn av 27. oktober 2003 oppheves så langt det er
påanket og hjemvises til ny behandling.
2. I saksomkostninger for Høyesterett betaler staten v/Samferdselsdepartementet til
Verkstedklubben Aker Stord, A og B i fellesskap 113 260 –
etthundreogtrettentusentohundreogseksti – kroner innen 2 – to – uker fra
forkynnelsen av denne kjennelse.