Sammendrag: Skoghøy, Bruzelius, Coward, Flock og GussgardSpørsmålet i saken var om en kneskade som en arbeidstaker hadde fått under utførelse av arbeid for arbeidsgiveren, var forårsaket av en "arbeidsulykke" og dermed hadde karakter av yrkesskade etter yrkesskadeforsikringsloven § 11 første ledd bokstav a. A, som var industrirørlegger, hadde under arbeid på en modul i oljevirksomheten på et verksted i X 5. april 2000 beveget seg på huk inn under et stillas for å hente noen bolter. Da han beveget seg tilbake og skulle reise seg opp, oppfattet han det (uriktig) slik at en stålbjelke - som var en del av stillaset - kom mot ham, eller at han var så nær denne at den var i ferd med å treffe hodet. For å unngå å støte hodet mot stålbjelken vred A seg unna mens han fortsatt var i sittende stilling. Ved denne avvergemanøveren oppstod det en vridning i høyre kne. Da han oppsøkte lege dagen etter, ble han sykmeldt og har siden ikke vært i arbeid.Trygdekontoret godkjente skaden som yrkesskade i forhold til folketrygdloven, men If Skadeforsikring NUF bestred at skaden kunne anses som yrkesskade etter yrkesskadeforsikringsloven § 11 første ledd bokstav a. Både Forsikringsskadenemnda, tingretten og lagmannsretten gav forsikringsselskapet medhold, idet skaden ikke var resultat av noen ytre hending, jf. definisjonen av "yrkesskade" i folketrygdloven § 13-3 andre ledd, som etter forarbeidene til yrkesskadeforsikringsloven også er forutsatt lagt til grunn i forhold til yrkesskadeforsikringsloven § 11 første ledd bokstav a. Stålbjelken hadde faktisk ikke vært i bevegelse, og A hadde objektivt sett heller ikke vært så nær denne at han ville ha støtt hodet mot den om han hadde reist seg opp. Høyesterett kom enstemmig til at skaden måtte anses forårsaket av en "arbeidsulykke". Det ble uttalt at folketrygdloven § 13-3 andre ledd andre punktum må forstås slik at det i tilfeller hvor arbeidstakeren på grunn av en vanskelig arbeidsstilling eller av andre grunner er blitt utsatt for en ekstraordinær belastning eller påkjenning, ikke stilles noe tilleggskrav om ytre hending. I slike tilfeller vil den vanskelige arbeidssituasjonen eller det forhold som har ført til den ekstraordinære påkjenning eller belastning, i seg selv kunne utgjøre tilstrekkelig ulykkesmoment. I dommen finnes det uttalelser om hvilken rettskildemessig betydning Trygderettens praksis har i slike saker. Tingretten hadde delt forhandlingen og bare behandlet spørsmålet om skaden skulle anses som en yrkesskade, og det var også bare dette spørsmålet som hadde vært behandlet av lagmannsretten. Høyesterett fant det da mest hensiktsmessig at den fortsatte behandling skulle skje ved tingretten. På denne bakgrunn ble tingrettens og lagmannsrettens dommer opphevd og saken hjemvist til fortsatt behandling ved tingretten, jf. tvistemålsloven § 392 andre ledd.

NORGES HØYESTERETT
Den 21. desember 2005 avsa Høyesterett kjennelse i
HR-2005-02000-A, (sak nr. 2005/1071), sivil sak, anke,
A (advokat Lars Olav Skårberg – til prøve)
mot
If Skadeforsikring NUF (advokat Petter Jespersen – til prøve)
S T E M M E G I V N I N G :
(1) Dommer Skoghøy: Saken gjelder krav om erstatning etter yrkesskadeforsikringsloven.
Spørsmålet er om en kneskade som en arbeidstaker har fått under utførelse av arbeid for
arbeidsgiveren, er forårsaket av en ”arbeidsulykke” og dermed har karakter av en
yrkesskade etter yrkesskadeforsikringsloven § 11 første ledd bokstav a.
(2) A – som er født i 1967 – er industrirørlegger. Som ansatt i Bjørgegruppen ASA utførte
han 5. april 2000 arbeid på en modul til oljevirksomhet, som ble bygd ved ABBs verksted
i Dusavik i Randaberg. Under arbeidet tok han seg inn under et stillas for å hente noen
bolter. Det var så lavt under stillaset at han måtte bevege seg på huk. Da han hadde
beveget seg tilbake med boltene i hendene og skulle reise seg opp, oppfattet han det slik
at en stålbjelke – som var en del av stillaset – kom mot ham, eller at han var så nær denne
at den var i ferd med å treffe hodet. For å unngå å støte hodet mot stålbjelken vred A seg
unna mens han fortsatt var i sittende stilling. Ved denne avvergemanøveren oppstod det
en vridning i høyre kne. Da han oppsøkte lege dagen etter, ble han sykmeldt og har siden
ikke vært i arbeid.
(3) Det er på det rene at den stålbjelke A forsøkte å unngå, ikke var i bevegelse. Han var
heller ikke så nær den at det var nødvendig å foreta noen manøver for å unngå den. Det
var A som feilaktig oppfattet det slik at bjelken enten var i bevegelse, eller at han var så
nær den at han kunne stange i den.
(4) Bjørgegruppen ASA hadde yrkesskadeforsikring i If Skadeforsikring NUF, og A
fremsatte krav om yrkesskadeerstatning under denne forsikringen. Selskapet bestred at

2
skaden kunne anses som en yrkesskade etter yrkesskadeforsikringsloven § 11 første ledd
bokstav a. Etter selskapets oppfatning var skaden ikke et resultat av en plutselig eller
uventet ytre hending og kunne da ikke anses som forårsaket av en ”arbeidsulykke”.
(5) Skaden ble også meldt som yrkesskade til folketrygden. Ved trygdekontorets vedtak
5. januar 2001 ble skaden godkjent som yrkesskade i forhold til folketrygdloven.
(6) Den 11. desember 2001 brakte A saken inn for Forsikringsskadenemnda. I uttalelse
10. desember 2002 gav nemnda forsikringsselskapet medhold. Som begrunnelse uttalte
nemnda:
”Nemnda har i sin tidligere praksis lagt til grunn at skader som utelukkende skyldes
forkjære kroppsbevegelser uten ytre årsak, ikke kan regnes som ulykkesskader i lovens
og vilkårenes forstand. Nemnda har i lys av dette vanskelig for å se det slik at
vridningen i denne saken kan regnes som arbeidsulykke og at kneskaden kan regnes
som yrkesskade. At vridningen av kneet skyldtes at forsikrede ville unngå å skalle borti
en bjelke, kan ikke i seg selv medføre at hendelsen må bedømmes som en
arbeidsulykke.”
(7) Ved stevning 9. desember 2003 gikk A til søksmål mot IF Skadeforsikring NUF ved
Ryfylke tingrett med krav om fullbyrdelsesdom for sitt påståtte krav om
yrkesskadeerstatning. Kravet var fordelt med kr 887 580 på lidt inntektstap, kr 113 540 på
grunnerstatning og kr 52 881 på ménerstatning.
(8) Ved beslutning av tingretten 28. januar 2004 ble hovedforhandlingen i medhold av
tvistemålsloven § 98 andre ledd delt slik at det først ble forhandlet om hvorvidt skaden
skulle anses som yrkesskade i forhold til yrkesskadeforsikringsloven § 11.
(9) I dom 30. juni 2004 kom tingretten til at skaden ikke kunne anses som yrkesskade.
Tingretten la til grunn at det er et vilkår for at en skade skal kunne karakteriseres som en
yrkesskade, at den er forårsaket av en ”plutselig hendelse som kommer overraskende på
arbeidstakeren”. Etter tingrettens oppfatning manglet dette momentet i saken, da skaden
ikke kunne ”tilbakeføres til en ytre hending”. Dommen har denne domsslutning:
”1. If… skadeforsikring NUF frifinnes.
2. Innen 2 – to – uker fra dommens forkynnelse betaler A 15.519 –
femtentusenfemhundreognitten – kroner til If… skadeforsikring NUF.”
(10) A påanket tingrettens dom til Gulating lagmannsrett, som i dom 1. juni 2005 kom til
samme resultat som tingretten. Da det ikke forelå noe i den ytre situasjon som hadde
utviklet seg på en uventet måte, kunne skaden etter lagmannsrettens syn ikke anses som
en yrkesskade. Det at A subjektivt hadde trodd at bjelken kom mot ham eller at han var
nær denne, gav ikke grunnlag for å karakterisere forholdet som en arbeidsulykke. Hvis
skadelidtes subjektive opplevelse skulle være avgjørende, ville det etter lagmannsrettens
oppfatning medføre en ”drastisk utvidelse av det som kan kreves dekket etter dagens lov
om yrkesskadeforsikring”. Lagmannsrettens dom har denne domsslutning:
”1. Tingrettens dom stadfestes.
2. Innen 2 - to - uker fra dommens forkynnelse betaler A kr 18.370,- -
attentusentrehundreogsyttikroner - i saksomkostninger til If...
Skadeforsikring NUF.”

3
(11) A har påanket lagmannsrettens dom til Høyesterett. Anken gjelder lagmannsrettens
rettsanvendelse.
(12) Opprinnelig ble det også anket over saksbehandlingen, idet det ble gjort gjeldende at
saken også omfatter en nakkeskade, og at lagmannsretten derfor skulle ha opphevd
tingrettens dom slik at saksbehandlingen for tingretten skulle ha fortsatt for så vidt gjelder
nakkeskaden. Denne ankegrunnen er senere frafalt. Partene er enige om at dersom kravet
vedrørende nakkeskaden er brakt inn for tingretten, står denne del av saken fortsatt for
tingretten, og de vil da etter Høyesteretts avgjørelse be tingretten behandle den.
(13) Saken står i det vesentlige i samme stilling for Høyesterett som for de lavere instanser.
(14) Den ankende part, A, har i korte trekk anført:
(15) Yrkesskadebegrepet i yrkesskadesforsikringsloven § 11 første ledd bokstav a er det
samme som i folketrygdloven. Dette innebærer at definisjonen av ”arbeidsulykke” i
folketrygdloven § 13-3 andre ledd også må legges til grunn i forhold til
yrkesskadeforsikringsloven.
(16) Ved fastleggelsen av innholdet av arbeidsulykkesbegrepet utgjør praksis fra Trygderetten
en vesentlig rettskilde. Etter praksis fra Trygderetten stilles det ikke noe ubetinget krav
om at det må foreligge en ytre hendelse. Selv om det standpunkt trygdemyndighetene har
tatt i den enkelte sak, ikke er bindende i forhold til yrkesskadeforsikringen, er det forutsatt
i forarbeidene til yrkesskadeforsikringsloven at dette skal tillegges betydning, jf. Ot.prp.
nr. 44 (1988-89) om lov om yrkesskadeforsikring, side 56.
(17) Etter As oppfatning må den kneskade han ble påført 5. april 2000, anses forårsaket av en
arbeidsulykke. Hendelsen var plutselig og uventet. Skaden oppstod da han forsøkte å
komme unna en stålbjelke som han oppfattet kom i mot ham, eller som han oppfattet å
være nær. Bjelken var noe i den ytre situasjon.
(18) Ved vurderingen må det tillegges vekt at arbeidet ble utført under vanskelige
arbeidsforhold, og at arbeid på eller i nærheten av stillaser innebærer en særlig risiko. Den
avvergemanøver A gjennomførte, hørte ikke til hans vanlige arbeidsoperasjoner.
Kneskaden er derfor påført ved en belastning utenfor arbeidets alminnelige ramme.
(19) Endelig må det tillegges vekt at folketrygden har godkjent hendelsen som en
arbeidsulykke.
(20) A har nedlagt slik påstand:
”1. Lagmannsrettens dom oppheves og saken hjemvises til ny behandling.
2. A tilkjennes saksomkostninger for lagmannsretten, og det offentlige tilkjennes
saksomkostninger for Høyesterett.”
(21) Ankemotparten, If Skadeforsikring NUF, har i korte trekk anført:
(22) Arbeidsulykkesbegrepet i yrkesskadeforsikringsloven § 11 første ledd bokstav a må
forstås i samsvar med definisjonen i folketrygdloven § 13-3 andre ledd. Paragraf 13-3

4
andre ledd første punktum omhandler det markerte ulykkesmomentet, mens andre
punktum omhandler det neddempede. Felles for begge er at det stilles krav om en ”ytre
hending”. Når det stilles et slikt krav, er det blant annet av bevishensyn.
(23) For at det skal foreligge en arbeidsulykke etter det markerte ulykkesmomentet, må man
enten bli truffet av noe eller selv treffe noe. Etter praksis fra Trygderetten anses for
eksempel fall å være en arbeidsulykke, men ikke en bevegelse for å unngå et fall.
(24) Etter det neddempede ulykkesmomentet må det foreligge en påkjenning eller belastning
som er usedvanlig i forhold til det som er normalt i vedkommende arbeid. Dette er
imidlertid ikke tilstrekkelig for at forholdet skal kunne anses som en arbeidsulykke. Også
etter det neddempede ulykkesmomentet stilles det krav om en ”ytre hending”.
(25) A har ikke truffet noe, og det er heller ikke noe som har truffet ham. Skaden oppstod
under utførelse av en normal arbeidsoperasjon. Det er As feilbedømmelse av avstanden til
stålbjelken eller av om den var i bevegelse, som er skadeårsak. En slik indre opplevelse
representerer ikke noe ytre ulykkesmoment.
(26) Etter forsikringsselskapets syn kan det på denne bakgrunn ikke anses å foreligge noen
arbeidsulykke i yrkesskadeforsikringslovens forstand.
(27) If Skadeforsikring NUF har nedlagt slik påstand:
” 1. If Skadeforsikring NUF frifinnes.
2. Hver av partene bærer sine egne omkostninger for alle retter.”
(28) Mitt syn på saken.
(29) Jeg er kommet til at anken må tas til følge.
(30) Etter yrkesskadeforsikringsloven § 11 første ledd bokstav a skal yrkesskadeforsikringen
blant annet dekke ”skade og sykdom forårsaket av arbeidsulykke (yrkesskade)”.
Spørsmålet i saken er hvordan uttrykket ”arbeidsulykke” skal forstås.
(31) Yrkesskadeforsikringsloven ble forberedt av Yrkesskadeforsikringsutvalget. Etter
utvalgets forslag skulle yrkesskadedekningen ikke bare omfatte skader eller sykdom som
var forårsaket av arbeidsulykke, men også andre skader ”som følge av egenskaper ved
arbeidet eller arbeidsstedet”, se NOU 1988: 6 Erstatning og forsikring ved yrkesskade,
side 72–73. Etter Justisdepartementets syn ville en slik formulering også omfatte ”skader
som skyldes langvarig belastning eller påvirkning – de såkalte belastningslidelser”.
Departementet hadde ikke prinsipielle motforestillinger mot å la yrkesskadeforsikringen
omfatte belastningslidelser, men gikk av administrative og økonomiske grunner inn for at
forsikringen ikke burde dekke ”tap som skyldes belastningslidelser”. På denne bakgrunn
ble dekningsområdet for § 11 første ledd bokstav a begrenset til å gjelde skader og
sykdom forårsaket av ”arbeidsulykke”, se Ot.prp. nr. 44 (1988–89) om lov om
yrkesskadeforsikring, side 55-56. Om arbeidsulykkesbegrepet uttalte Justisdepartementet
(side 89):
”Med arbeidsulykke forstås en plutselig hendelse eller begivenhet. Uttrykket må
avgrenses mot skadelig påvirkning som har vart en viss tid. Ordlyden er den samme

5
som i folketrygdloven [av 1966] § 11-4 nr 1 og skal også forstås på samme måte.
Trygderettspraksis kan altså gi veiledning ved tolkningen.”
(32) Folketrygdloven av 1966 inneholdt ingen definisjon av begrepet ”arbeidsulykke”, men det
finnes en rikholdig praksis fra Trygderetten om dette.
(33) På grunnlag av den praksis som den gang forelå fra Trygderetten, blir det i NOU 1976: 16
Yrkesbetingede helseskader og folketrygden, side 78 fremholdt at folketrygdlovens
arbeidsulykkesbegrep ikke omfatter ”enhver hendelse eller påkjenning som fører til
skade”. Deretter heter det:
”Som hovedregel kan en slå fast at den skadde må ha vært utsatt for en ytre påkjenning
eller belastning som ligger utenfor rammen av en ordinær arbeidsprestasjon. Den
skadevoldende hendelse må skje uventet eller uforutsett og ha oppstått med en viss
plutselighet. Det må med andre ord ha foreligget et ulykkesmoment. I samsvar med
denne avgrensning vil f.eks. ”kink” eller forstrekninger oppstått under anstrengende
bæring eller ved løft i alminnelighet ikke kunne godkjennes med mindre det er
inntruffet noe ulykkesartet eller om det foreligger et belastningspreg som klart ligger
utenfor arbeidets normale ramme.”
(34) Som det fremgår, var det i Trygderettens praksis ikke blitt oppstilt noe absolutt krav om
en ytre påkjenning. Trygderetten hadde i en kjennelse 14. november 1968 (ankesak
163/68), som gjaldt en arbeidstaker som under arbeid på en båtslipp hadde fått et kink i
ryggen da han hadde løftet og kastet en sten, uttalt at det måtte anses som en
arbeidsulykke at føttene under gjennomføringen av kastet uventet var blitt sittende fast.
Han ble dermed ”utsatt for en plutselig og usedvanlig påkjenning som han ikke var
forberedt på og som klart ligger utenfor arbeidets alminnelige ramme”. Det ble ansett som
et tilstrekkelig ulykkesmoment at den skadede ”ikke klarte å komme fri i det øyeblikk det
var påkrevd”.
(35) Dette synspunktet ble fulgt opp blant annet i en kjennelse 25. juni 1970 (ankesak 138/68).
Denne saken gjaldt en arbeidstaker som under reising av lysstolper slet av en muskel i
høyre overarm. Han hadde stått i en uheldig arbeidsstilling da han hadde tatt tak i en
lysstolpe for å vri den på plass. Trygderetten kom til at skaden måtte anses forårsaket av
en arbeidsulykke. Til forskjell fra avgjørelsen fra 1968 var arbeidstakeren i denne saken
ikke blitt sittende fast. Trygderetten uttalte:
”Retten antar imidlertid at denne forskjell ikke kan være avgjørende for spørsmålet om
det foreligger en arbeidsulykke. Når en uheldig arbeidsstilling medfører at kroppen
uventet blir utsatt for en sterk og usedvanlig påkjenning som vedkommende ikke er
forberedt på, må dette sies å ligge utenfor arbeidets alminnelige ramme, og retten antar
at det foreligger en arbeidsulykke i lovens forstand.”
(36) Praksis fra Trygderetten blir også gjennomgått i Yrkesskadeforsikringsutvalgets
innstilling. Trygderettens praksis blir her sammenfattet slik (NOU 1988: 6, side 36):
”I praksis blir den markerte ulykkeshendelsen som at skadede har falt, glidd eller
snublet tillagt vesentlig betydning. Dersom den skadevoldende hendelse fremtrer som
uventet eller uforutsett med en viss plutselighet, blir skaden som derved voldes godkjent
som yrkesskade uten hensyn til om man egentlig kan si at påkjenningen ligger utenfor
arbeidets alminnelige ramme, f.eks. når en bygningsarbeider skader seg i forbindelse
med at han glir på leire eller sne. Spørsmålet om påkjenningen eller belastningen ligger
utenfor den alminnelige ramme, blir først og fremst aktuelt når det ikke har skjedd noe
markert ulykkesartet, men hvor ulykkesmomentet ligger i det usedvanlige i forhold til

6
den daglige påkjenning, f.eks. hvor en arbeidstaker må utføre et løft som er langt tyngre
enn hva arbeidsforholdet normalt krever.”
(37) I motsetning til folketrygdloven av 1966 inneholder folketrygdloven av 1997 en
definisjon av arbeidsulykkesbegrepet, se folketrygdloven av 1997 § 13-3 andre, jf. tredje
ledd. Siden lovgiverne har forutsatt at yrkesskadeforsikringens arbeidsulykkesbegrep skal
være det samme som i folketrygdloven, må folketrygdlovens definisjon også legges til
grunn i forhold til yrkesskadeforsikringsloven.
(38) I folketrygdloven § 13-3 andre ledd er det fastsatt:
”Som arbeidsulykke regnes en plutselig eller uventet ytre hending som medlemmet har
vært utsatt for i arbeidet. Som arbeidsulykke regnes også en konkret tidsbegrenset ytre
hending som medfører en påkjenning eller belastning som er usedvanlig i forhold til det
som er normalt i vedkommende arbeid.”
(39) Denne definisjonen blir fulgt opp med følgende negative avgrensning i tredje ledd:
”Belastningslidelser som over tid har utviklet seg i muskel-/skjelett-systemet, regnes
ikke som yrkesskade. Det samme gjelder lidelser som har utviklet seg som følge av
psykiske påkjenninger eller belastninger over tid.”
(40) Folketrygdlovens definisjon av arbeidsulykke fikk sin endelige utforming i
odelstingsproposisjonen, men bygger på forslag fra Trygdelovutvalget. I
Trygdelovutvalget innstilling var definisjonen utformet slik (NOU 1990: 20 Forenklet
folketrygdlov, side 574):
”Som arbeidsulykke regnes en plutselig eller uventet hendelse i arbeidet. Som
arbeidsulykke regnes også en påkjenning eller belastning som er usedvanlig i forhold til
det som er normalt i vedkommende arbeid. Slitasjelidelser i bevegelsesapparatet regnes
ikke som arbeidsulykke.”
(41) Det fremgår av utvalgsinnstillingen at definisjonen tok sikte på å kodifisere praksis fra
Trygderetten. Av informasjonshensyn fant utvalget det ”viktig å ta inn definisjonen av
begrepet arbeidsulykke i selve lovteksten”, se NOU 1990: 20 Forenklet folketrygdlov,
side 581.
(42) I Trygdelovutvalgets innstilling blir arbeidsulykkesbegrepet beskrevet slik:
”Ifølge Rikstrygdeverkets rundskriv foreligger det i utgangspunktet en arbeidsulykke
når det i forbindelse med arbeidet har skjedd en ytre påkjenning eller belastning som
har voldt skade. Den skadevoldende hendelsen må ha skjedd uventet eller uforutsett og
ha oppstått med en viss plutselighet. Dessuten har en i praksis ansett at det foreligger en
arbeidsulykke når det kan påvises at den skadde har vært utsatt for ”en usedvanlig
påkjenning eller belastning som ligger utenfor arbeidets alminnelige ramme eller har
oppstått under spesielt vanskelige arbeidsforhold som i seg selv er forbundet med
skaderisiko”.
Det presiseres i rundskrivet at det kan sies å foreligge en arbeidsulykke når en skade
oppstår som følge av:
- en markert ulykkeshendelse, eller
- en ekstraordinær belastning eller påkjenning, og/eller
- spesielt vanskelige/risikofylte arbeidsforhold.”

7
(43) Uten at det var tilsiktet noen realitetsendring, ble Trygdelovutvalgets forslag til definisjon
av arbeidsulykke noe omformulert i odelstingsproposisjonen. Departementet tilføyde
blant annet ordet ”ytre” både i første og andre punktum. Denne tilføyelsen er ikke
kommentert i motivene. Det blir i proposisjonen uttalt at § 13-3 andre ledd ”svarer til den
definisjon som legges til grunn i praksis i dag”, se Ot.prp. nr. 29 (1995–96) om ny lov om
folketrygd (folketrygdloven), side 130.
(44) Siden folketrygdlovens arbeidsulykkesdefinisjon tar sikte på å kodifisere Trygderettens
praksis, må praksis fra Trygderetten fra tiden før folketrygdloven av 1997 ble vedtatt,
tillegges stor vekt ved fastleggelsen av innholdet av definisjonen. Som det fremgår av det
jeg har sagt, var det i den praksis som den gang forelå, ikke oppstilt noe absolutt krav om
at skaden måtte være forårsaket av en ”ytre” begivenhet. Etter min oppfatning blir
Trygderettens praksis kort og treffende oppsummert i det jeg nettopp har gjengitt fra
Trygdelovutvalgets innstilling.
(45) Partene har i denne saken i tillegg til avgjørelser av Trygderetten før vedtakelsen av
folketrygdloven av 1997, også fremlagt et stort antall senere avgjørelser. Dette reiser
spørsmål om hvilken rettskildemessig verdi avgjørelser av Trygderetten skal tillegges.
Etter mitt syn må avgjørelser av Trygderetten tillegges vekt i den utstrekning de kan tas
som uttrykk for eller har gitt seg utslag i en fast og konsistent praksis. Det som måtte
være uttalt i den enkelte avgjørelse, kan derimot ikke tillegges selvstendig
rettskildemessig betydning.
(46) Så vidt jeg kan se, har definisjonen av arbeidsulykke i folketrygdloven § 13-3 ikke ført til
noen endring av Trygderettens praksis. De kriterier som var blitt utviklet i praksis under
folketrygdloven av 1966, er blitt videreført.
(47) Det er normalt et kjennetegn ved en ulykke at det foreligger en ytre begivenhet som
inntrer uventet og plutselig. Uttrykket ”ytre begivenhet” har således lenge vært benyttet
som ledd i definisjonen av ”ulykke” i vilkårene for ulykkesforsikring. Med ”ytre” siktes i
denne forbindelse til at det må ha skjedd noe utenfor den skadedes legeme. Det er likevel
ikke noe vilkår at det skal ha inntruffet noe helt uavhengig av den forsikredes person, se
Selmer: Forsikringsrett, 2. utgave (1982), side 257. Selmer fremholder at det endog er
tilstrekkelig at den skadedes kropp er ”det eneste som beveger seg i hendelsesforløpet:
Hun snubler i en sten, glir utenfor en skrent, eller faller i vannet og synker”.
(48) Etter å ha påpekt dette uttaler Selmer (side 258):
”Kriteriet [ytre begivenhet] kan volde betydelige vanskeligheter ved de spontane skader
som kan oppstå under normal aktivitet, som f.eks. muskelbrudd og forstrekninger. I
prinsippet er grensen klar: Så lenge forholdene utvikler seg slik som den forsikrede
ventet at de skulle gjøre, foreligger det ikke noe ulykkestilfelle. Om man ødelegger
ryggen under et tungt løft, eller overbelaster kneet slik at menisken løsner under en
hard utforkjøring i dumpete løype, er det tale om ”indre” skader som ikke gir rett til
erstatning. Men det skal svært lite til før man må konstatere at skaden skyldes en ytre,
ukontrollert begivenhet: Hvis underlaget gir etter når man løfter, slik at ryggen får en
uberegnet sleng, eller en ski skjærer ut og belastningen på kneet blir for stor når man
forsøker å gjenvinne balansen, er man over grensen.”
(49) Som fremholdt av Kjønstad (red.): Folketrygdloven med kommentarer (1998), side 482,
er det som hovedregel et vilkår for at det skal foreligge en ”arbeidsulykke” i forhold til
definisjonen i folketrygdloven § 13-3 andre ledd, at skadelidte ”i forbindelse med arbeidet

8
må ha vært utsatt for en ytre påkjenning eller belastning som har voldt skade”, og som har
skjedd uventet eller uforutsett og har oppstått med en viss plutselighet. Ulykkesbegrepet
omfatter imidlertid ikke bare slike tilfeller. Hos Kjønstad, op.cit. side 482–483 heter det:
”Ulykkesbegrepet omfatter også tilfeller av ekstraordinær belastning eller påkjenning
som ligger utenfor rammen av en normal arbeidsprestasjon i yrket. Her ligger
ulykkesmomentet i at skadelidte ikke var forberedt på eller ikke kunne unngå den
usedvanlige påkjenningen. Det tas også i betraktning om arbeidsoperasjonen pågikk
under spesielt vanskelige eller risikofylte arbeidsforhold, og om selv små avvik fra
normal arbeidsrutine lett ville kunne medføre skade eller ulykke. Slike vurderinger kan
eksempelvis være aktuelt ved løft av urolige eller hjelpeløse personer, ved spesielt tunge
løft eller ved arbeid under vanskelige forhold nær faregrensen. Trygderetten har i flere
kjennelser tatt utgangspunkt i om det er naturlig å se hendingen som utslag av en
farerisiko ved utførelsen av arbeidet. … Når det gjelder fallskader, har Trygderetten
godkjent flere tilfeller hvor skaden skyldes fall på samme plan, men uten påviselig ytre
påkjenning. I samsvar med dette anses i praksis ethvert ufrivillig fall som
arbeidsulykke.”
(50) I den foreliggende sak oppstod skaden da A gjorde en avvergemanøver for å komme unna
en stålbjelke som han trodde kom mot ham eller var nærmere enn det den var. Hendelsen
skjedde da han skulle reise seg etter å ha beveget seg på huk under et stillas for å hente
noen bolter. Han befant seg således i en vanskelig arbeidsstilling, og det å arbeide under
slike forhold innebærer særlige risikomomenter. Årsaken til at A feiloppfattet situasjonen,
kan ha vært skygge fra stålbjelken.
(51) Etter min mening må folketrygdloven § 13-3 andre ledd andre punktum forstås slik at det
i tilfeller hvor arbeidstakeren på grunn av en vanskelig arbeidsstilling eller av andre
grunner er blitt utsatt for en ekstraordinær belastning eller påkjenning, ikke stilles noe
tilleggskrav om ytre hending. I slike tilfeller vil den vanskelige arbeidssituasjonen eller
det forhold som har ført til den ekstraordinære påkjenning eller belastning, i seg selv
kunne utgjøre tilstrekkelig ulykkesmoment.
(52) Det er her på det rene at dersom A faktisk hadde støtt hodet mot bjelken, ville det ha vært
en arbeidsulykke. I den vanskelige arbeidsstilling han hadde, ble hans høyre kne utsatt for
en ekstraordinær belastning da han skulle unngå bjelken. På denne bakgrunn finner jeg at
den kneskade han ble påført, må anses som en skade som er forårsaket av en
arbeidsulykke. Hvorvidt avvergemanøveren objektivt sett var nødvendig, må etter min
mening være uten betydning.
(53) Konklusjonen må etter dette bli at den kneskade som A pådro seg 5. april 2000 under
arbeid for Bjørgegruppen ASA ved ABBs verksted i Dusavik i Randaberg, må anses som
en yrkesskade i forhold til yrkesskadeforsikringsloven § 11 første ledd bokstav a.
(54) Etter gjeldende tvistemålslov kan det ikke avsies særskilt dom bare for ett eller noen av
flere tvistepunkter vedrørende et krav. Høyesterett kan derfor ikke avsi dom for at
kneskaden skal anses som en yrkesskade. Da de underordnede retter ikke har tatt
standpunkt til de øvrige tvistepunkter i saken, må saken hjemvises til lavere rett for
avgjørelse av de øvrige tvistepunkter og pådømmelse, jf. tvistemålsloven § 392 andre
ledd sammenholdt med § 394.
(55) I det foreliggende tilfellet finnes det mest hensiktsmessig at den fortsatte behandling skjer
ved tingretten. Etter dette må både tingrettens og lagmannsrettens dommer oppheves og
saken hjemvises til fortsatt behandling ved tingretten.

9
(56) Den ankende part har fått fullt medhold, og i samsvar med hovedregelen i tvistemålsloven
§ 180 andre ledd, jf. § 172 finner jeg at If Skadeforsikring NUF må pålegges å betale
saksomkostninger både for Høyesterett og lagmannsretten. De saksomkostninger som er
påløpt for tingretten, må tingretten ta stilling til etter at de øvrige tvistepunkter i saken er
avgjort, jf. tvistemålsloven § 179 første ledd tredje punktum.
(57) Da A har hatt fri sakførsel for Høyesterett, må saksomkostningene for Høyesterett
tilkjennes det offentlige.
(58) I samsvar med oppgave fra As prosessfullmektig fastsettes saksomkostningene for
lagmannsretten til kr 47 930 og saksomkostningene for Høyesterett til kr 79 530. Av disse
beløpene utgjør salær til prosessfullmektigen kr 20 000 for lagmannsretten og kr 47 400
for Høyesterett. Resten av saksomkostningsbeløpene er ankegebyrer, utlegg og
merverdiavgift.
(59) Jeg stemmer for denne
K J E N N E L S E :
1. Lagmannsrettens og tingrettens dommer oppheves, og saken hjemvises til fortsatt
behandling ved tingretten.
2. I saksomkostninger for lagmannsretten betaler If Skadeforsikring NUF til A
47 930 – førtisjutusennihundreogtretti – kroner innen 2 – to – uker fra
forkynnelsen av denne kjennelse.
3. I saksomkostninger for Høyesterett betaler If Skadeforsikring NUF til det
offentlige 79 530 – syttinitusenfemhundreogtretti – kroner innen 2 – to – uker fra
forkynnelsen av denne kjennelse.
(60) Dommer Bruzelius: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(61) Dommer Coward: Likeså.
(62) Dommer Flock: Likeså.
(63) Dommer Gussgard: Likeså.

10
(64) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
K J E N N E L S E :
1. Lagmannsrettens og tingrettens dommer oppheves, og saken hjemvises til fortsatt
behandling ved tingretten.
2. I saksomkostninger for lagmannsretten betaler If Skadeforsikring NUF til A
47 930 – førtisjutusennihundreogtretti – kroner innen 2 – to – uker fra
forkynnelsen av denne kjennelse.
3. I saksomkostninger for Høyesterett betaler If Skadeforsikring NUF til det
offentlige 79 530 – syttinitusenfemhundreogtretti – kroner innen 2 – to – uker fra
forkynnelsen av denne kjennelse.