Dato: 2025-12-18

Sammendrag: 31 fosterforeldre i beredskapshjem i Oslo kommune krevde fast ansettelse, oppreisning og innmelding i kommunens tjenestepensjonsordning. Etter kontraktene med kommunen var de klassifisert som oppdragstakere. Spørsmålet var om de likevel skulle anses som arbeidstakere.

Høyesterett har kommet til at beredskapsforeldrene ikke er arbeidstakere etter arbeidsmiljøloven. I dommen gjennomgås momenter som er relevante for  klassifiseringen som arbeidstaker. Et sentralt punkt i avgjørelsen er at Høyesterett allerede i 2013 tok stilling til det samme spørsmålet for statlige beredskapshjem. Retten finner ingen faktiske forskjeller eller endringer i lovgivers syn som gir grunnlag for å fravike den tidligere avgjørelsen.

Høyesterett tar også stilling til om tre EU-direktiver tilsier et annet resultat. Norsk rett skal tolkes i tråd med Norges EØS-rettslige forpliktelser etter presumsjonsprinsippet.  Direktivene pålegger imidlertid ikke Norge å innføre et EU-rettslig arbeidstakerbegrep, og gir heller ikke arbeidstakerne rettigheter som fast ansettelse, oppreisning eller pensjon. Høyesterett finner derfor ikke grunnlag for å  anvende presumsjonsprinsippet ved tolkningen av arbeidsmiljøloven § 1-8 slik at beredskapsforeldrene omfattes av lovens generelle virkeområde. Saken gir heller ikke foranledning til å ta stilling til om beredskapsforeldrene kan ha bestemte rettigheter etter direktivene, da det ikke er lagt ned påstand om det.

Dommen avklarer den rettslige statusen til fosterforeldre i beredskapshjem: De er oppdragstakere, ikke arbeidstakere.

D O M
avsagt 18. desember 2025 av Høyesterett i avdeling med
dommer Per Erik Bergsjø
dommer Espen Bergh
dommer Knut Erik Sæther
dommer Thom Arne Hellerslia
dommer Therese Steen
HR-2025-2516-A, (sak nr. 25-077601SIV-HRET)
Anke over Borgarting lagmannsretts dom 10. mars 2025
A
B
C
D
E
F
G
H
I
J
K
L
M
N
O
P
Q
R
S
T
U
V
W
AA
BB
CC
DD
EE

2
FF
GG
HH (advokat Morten Mønnich – til prøve)
mot
Oslo kommune (Kommuneadvokaten i Oslo
v/advokat Helene Wegner – til prøve)
HR-2025-2516-A, (sak nr. 25-077601SIV-HRET)

3
S T E M M E G I V N I N G
(1) Dommer Steen:
Sakens spørsmål og bakgrunn
(2) Saken gjelder krav om fast ansettelse, oppreisning og innmelding i tjenestepensjonsordning
fra 31 personer som har påtatt seg å være fosterforeldre i beredskapshjem i Oslo kommune.
Spørsmålet er om de skal anses som selvstendige oppdragstakere eller arbeidstakere.
(3) Beredskapshjem er en særlig form for fosterhjem. De tar imot barn på kort varsel som
følge av en akuttsituasjon. Beredskapshjemmene er et midlertidig tiltak for barnet inntil en
mer varig plassering i fosterhjem eller institusjon, eller til barnet flytter tilbake til
foreldrene sine. Hjemmene drives som hovedregel av staten ved Barne-, ungdoms- og
familieetaten (Bufetat), men i Oslo kommune er Bufetats oppgaver og myndighet lagt til
kommunen etter barnevernsloven § 16-6.
(4) De 31 ankende partene er eller har vært beredskapsforeldre i Oslo kommune. De har
inngått kontrakter med kommunen ved Barne- og familieetaten hvor de mot vederlag har
påtatt seg å utføre oppgaver som beredskapshjem. Etter kontraktene er de selvstendige
oppdragstakere. Beredskapsforeldrene gjør imidlertid gjeldende at de skal klassifiseres som
arbeidstakere etter legaldefinisjonen i arbeidsmiljøloven § 1-8 første ledd.
(5) Beredskapsforeldrene tok 27. juni 2023 ut stevning med krav om fast ansettelse i Oslo
kommune i full stilling, oppreisningserstatning og innmelding i Oslo kommunes
pensjonsordning. Søksmålet ble opprinnelig anlagt av 28 av beredskapsforeldrene, men
ytterligere tre trådte inn i saken før tingsrettsbehandlingen.
(6) Oslo tingrett avsa 7. februar 2024 dom med slik slutning:
«1. Oslo kommune frifinnes.
2. Sakskostnader tilkjennes ikke.»
(7) Dommen ble avsagt under dissens. Flertallet – fagdommeren og den ene meddommeren –
kom til at beredskapsforeldrene korrekt var klassifisert som oppdragstakere. Mindretallet
mente at de skulle anses som arbeidstakere.
(8) Beredskapsforeldrene anket til Borgarting lagmannsrett over rettsanvendelsen og
bevisvurderingen. Lagmannsretten avsa 10. mars 2025 dom hvor anken ble forkastet,
jf. slutningen punkt 1. Beredskapsforeldrene ble pålagt å dekke Oslo kommunes
sakskostnader med 349 200 kroner, jf. slutningen punkt 2.
(9) De 31 beredskapsforeldrene har anket til Høyesterett over bevisvurderingen og
rettsanvendelsen.
(10) Staten ved Barne- og familiedepartementet har inngitt skriftlig innlegg til belysning av
allmenne interesser, jf. tvisteloven § 15-8 første ledd bokstav b. Landsorganisasjonen i
Norge (LO) og Fagforbundet har i fellesskap inngitt et skriftlig innlegg etter tvisteloven
HR-2025-2516-A, (sak nr. 25-077601SIV-HRET)

4
§ 15-8 første ledd bokstav a. For Høyesterett er det videre fremlagt sju skriftlige
erklæringer. Ellers står saken i samme stilling som for lagmannsretten.
Partenes syn på saken
(11) De ankende partene – A med flere – har i korthet argumentert slik:
(12) Beredskapsforeldrene skal klassifiseres som arbeidstakere. Lagmannsretten bygger på feil
rettsanvendelse i vurderingen av momentene som inngår i arbeidstakervurderingen,
betydningen av presumsjonsregelen i arbeidsmiljøloven § 1-8 første ledd siste punktum og
Norges EØS-rettslige forpliktelser. Som følge av faktiske forskjeller og etterfølgende
rettsutvikling, blant annet i EØS-retten, er det ikke riktig å legge avgjørende vekt på
Rt-2013-342 beredskapshjem ved vurderingen av om de er arbeidstakere.
(13) Lagmannsretten har vurdert bevisene feil i spørsmålet om beredskapsforeldrene er
underordnet Oslo kommune, og i hvilken grad arbeidet deres skiller seg markert fra
ordinære arbeidsforhold.
(14) Det er lagt ned separat påstand for hver av de ankende partene. Alle bortsett fra A, HH, M,
L, U og DD har lagt ned påstand om dom for fast ansettelse i Oslo kommune i full stilling.
Samtlige krever 30 000 kroner i oppreisningserstatning og etterinnmelding i Oslo
kommunes tjenestepensjonsordning, men fra ulike tidspunkter. Alle har lagt ned påstand
om å bli tilkjent sakskostnader for tingrett, lagmannsrett og Høyesterett.
(15) Ankemotparten – Oslo kommune – har i korthet argumentert slik:
(16) Beredskapsforeldrene er oppdragstakere. Dette ble slått fast i Rt-2013-342
beredskapshjem. Det har ikke skjedd en rettsutvikling eller endringer i
beredskapshjemmenes oppdrag som påvirker rettsanvendelsen. Norge har heller ikke
EØS-rettslige forpliktelser som krever at de ankende parter skal omfattes av
arbeidstakerdefinisjonen i arbeidsmiljøloven § 1-8 første ledd.
(17) Oslo kommune har lagt ned slik påstand:
«1. Anken forkastes
2. Oslo kommune tilkjennes sakskostnader for Høyesterett.»
Mitt syn på saken
Generelt om beredskapshjem
(18) Et beredskapshjem er som nevnt en særlig form for fosterhjem. Fosterhjem er regulert i
barnevernsloven kapittel 9 og er definert i § 9-1 som «private hjem som ivaretar omsorgen
for barn på grunnlag av vedtak etter denne loven». Etter barnevernsloven § 9-3 første ledd
skal fosterforeldre ha særlig evne, tid og overskudd til å gi barn et trygt og godt hjem. Det
er ingen egen regulering av beredskapshjem i barnevernsloven.
HR-2025-2516-A, (sak nr. 25-077601SIV-HRET)

5
(19) Rollen til beredskapshjemmene er omtalt i Meld. St. 29 (2023–2024) Fosterheim – ein
trygg heim å bu i kapittel 3.4.4:
«Beredskapsheimar er fosterheimar som kan ta omsorga for barn på kort varsel i ein
akutt situasjon. Beredskapsheim er ikkje meint å vere ei langvarig løysing, men eit
tiltak for barnet inntil omsorgssituasjonen er avklart og det er funne ei meir langsiktig
omsorgsløysing. I somme tilfelle blir beredskapsheimen vurdert å vere ei god løysing
for barnet på lengre sikt og kan då bli vidareført som ein ordinær fosterheim for
barnet.»
(20) Målet med akuttiltaket overfor barnet er beskrevet i Akuttarbeid institusjon og
beredskapshjem – faglig veileder, utarbeidet av Barne-, ungdoms- og familiedirektoratet
27. april 2021. Under kvalitetsmål 2 presiseres det:
«Målet med å intervenere med et akuttiltak er å imøtekomme barns akutte behov for
omsorg og trygghet i en krisesituasjon. Akuttarbeidets målsetting skal være å gi
beskyttelse, stressreduksjon, forutsigbarhet og situasjonsavklaring innenfor en anbefalt
tidsramme på inntil seks uker.»
Beredskapshjemordningen i Oslo kommune
(21) Etter barnevernsloven § 16-3 skal Bufetat yte tjenester og tilby tiltak etter barnevernsloven
til barn og unge. Etaten bistår den kommunale barnevernstjenesten med plassering av barn
utenfor hjemmet når det treffes akuttvedtak og ved plassering i fosterhjem. Denne
reguleringen gjelder imidlertid ikke for Oslo kommune. Etter § 16-6 skal oppgavene i
stedet ivaretas av kommunen.
(22) I Oslo kommune inngår beredskapsforeldrene en standardkontrakt med Barne- og
familieetaten. Om beredskapsforelderens status heter det innledningsvis under
partsangivelsen i kontrakten:
«Oppdragstaker (heretter kalt beredskapshjem) er å anse som frilanser etter lov om
folketrygd av 28. februar 1997 nr. 19 § 1-9.»
(23) Kommunen inngår kontrakt med én beredskapsforelder, men det forutsettes at hele
husstanden deltar i omsorgen for barnet.
(24) Beredskapshjemmets overordnede forpliktelser er beskrevet slik i kontraktens punkt 7.1 og
7.3:
«Oppdraget som beredskapshjem innebærer å ta imot barn og ungdom for
akuttplassering og korttidsplassering med grunnlag i barnevernloven.
Beredskapshjemmet skal møte barnet/ungdommen med trygghet, kjærlighet og
forståelse, og sørge for at barnet/ungdommen får gode og trygge oppvekstsvilkår.
Beredskapshjemmet skal behandle barnet med respekt og legge til rette på en slik måte
at barnet opplever minst mulig stress og uro.
…
HR-2025-2516-A, (sak nr. 25-077601SIV-HRET)

6
Oppdragstaker er ansvarlig for at hjemmet utgjør en forsvarlig omsorgsbase. Dette
gjelder omsorgen, fysiske forhold ved boligen og forhold ved øvrige personer som er
bosatt i hjemmet. Barnet skal disponere eget rom i boligen. Søsken kan dele rom.»
(25) Det å være beredskapsforelder er en fulltidsjobb. Beredskapsforelderen kan ikke ha annet
lønnet arbeid uten etter avtale med kommunen, jf. punkt 7.15 i kontrakten. Oppgavene
utføres mot en månedlig godtgjøring etter kontraktens punkt 9. I tillegg får hjemmet dekket
utgifter etter en standardsats. Mellom plasseringer plikter beredskapsforelderen å stå til
disposisjon for mottak av barn, i enkelte perioder på to timers varsel, jf. kontraktens punkt
7.11. Han eller hun kan også måtte påta seg andre oppdrag i slike perioder etter drøftelse
med Barne- og familieetaten, jf. kontraktens punkt 7.12.
(26) Kontrakten har en varighet på fem år, i utgangspunktet med rett til fornyelse. Den kan sies
opp av begge parter med tre måneders oppsigelsesfrist. En oppsigelse fra kommunens side
må være saklig begrunnet i forhold ved virksomheten til Barne- og familieetaten, eller
fordi hjemmet ikke lenger vurderes som egnet.
(27) Lagmannsretten beskriver omfanget og organiseringen av beredskapshjemordningen i Oslo
kommune slik:
«Når det gjelder omfanget av ordningen har Oslo kommune nå avtale med
33 beredskapshjem og er i en rekrutteringsprosess med ytterligere fem. Disse følges
opp av 13 konsulenter i Beredskapshjemavdelingen i Oslo kommune. Konsulentenes
oppgaver er blant annet å ivareta det faglige ansvaret for hver enkelt plassering, å bistå
beredskapshjemmene med praktiske avklaringer, og å koordinere kontakten mellom
Barnevernet og beredskapshjemmene. Veiledning av beredskapshjemmene i form av
møter annenhver uke, månedlig gruppeveiledning, samt løpende veiledning på telefon
etter behov, er også en sentral del av arbeidet. To av konsulentene har fagansvar for å
følge opp hver sin gruppe av de øvrige konsulentene. Disse to konsulentene
rapporterer til avdelingslederen i Beredskapshjemavdelingen.
I Oslo kommune varierer belegget i hjemmene i nokså stor utstrekning. Kort tid før
ankeforhandlingen var 27 barn plassert i beredskapshjem. Plasseringene varierer
betydelig i varighet. Gjennomsnittsplasseringen i 2024 var 205 døgn og medianen
129 døgn. Det foreligger ingen norm for hva som regnes å være en hensiktsmessig
varighet av en akuttplassering, men Bufetat har en målsetning om at en plassering i
beredskapshjem ikke bør overstige tre måneder.»
(28) Partene har ikke hatt innvendinger til denne fremstillingen.
(29) For Høyesterett er det lagt frem oppdaterte tall. Høsten 2025 hadde Oslo kommune
31 beredskapshjem, og per 22. september 2025 var 17 barn plassert i slike hjem.
Arbeidsmiljølovens arbeidstakerbegrep
Ny legaldefinisjon av arbeidstakerbegrepet
(30) Ved lov 17. mars 2023 nr. 3, som trådte i kraft 1. januar 2024, ble legaldefinisjonen av
arbeidstakerbegrepet endret. Begrepet er nå definert slik i arbeidsmiljøloven § 1-8 første
ledd:
HR-2025-2516-A, (sak nr. 25-077601SIV-HRET)

7
«Med arbeidstaker menes i denne lov enhver som utfører arbeid for og underordnet en
annen. Ved avgjørelsen skal det blant annet legges vekt på om vedkommende løpende
stiller sin personlige arbeidskraft til disposisjon, og om vedkommende er underordnet
gjennom styring, ledelse og kontroll. Det skal legges til grunn at det foreligger et
arbeidstakerforhold med mindre oppdragsgiver gjør det overveiende sannsynlig at det
foreligger et selvstendig oppdragsforhold.»
(31) Frem til lovendringen var arbeidstakerbegrepet i arbeidsmiljøloven definert slik i
§ 1-8 første ledd, som en ren videreføring av arbeidsmiljøloven 1977 § 3 nr. 1 første ledd:
«Med arbeidstaker menes i denne loven enhver som arbeider i en annens tjeneste.»
(32) Lovgiver har ikke ønsket å endre gjeldende rett, jf. Prop. 14 L (2022–2023) punkt 5.1.4.
Formålet var å gi mer veiledning i loven og synliggjøre avhengighets- og
underordningselementet som er særlig sentralt i arbeidstakerklassifiseringen. Det
understrekes i proposisjonen at det fremdeles skal gjøres en konkret helhetsvurdering med
utgangspunkt i sju kriterier utviklet gjennom rettspraksis og forarbeider. Kriteriene angir
momenter som kan tale for at det foreligger et arbeidstakerforhold, jf. proposisjonen punkt
5.1.1:
«Arbeidstakeren har plikt til å stille sin personlige arbeidskraft til rådighet og kan ikke
bruke medhjelpere for egen regning
Arbeidstakeren har plikt til å underordne seg arbeidsgiverens ledelse og kontroll av
arbeidet
Arbeidsgiveren stiller til rådighet arbeidsrom, maskiner, redskap, arbeidsmaterialer
eller andre hjelpemidler som er nødvendige for arbeidets utførelse
Arbeidsgiveren bærer risikoen for arbeidsresultatet
Arbeidstakeren får vederlag i en eller annen form for lønn
Tilknytningsforholdet mellom partene har en noenlunde stabil karakter, og er
oppsigelig med bestemte frister
Det arbeides hovedsakelig for én oppdragsgiver.»
(33) Departementet påpeker at listen ikke er uttømmende og fremhever videre at det ved den
konkrete vurderingen skal legges til grunn en formålsorientert tilnærming.
Arbeidstakerbegrepet skal gis en vid tolkning slik at de som har behov for vern, skal bli
vernet.
Innholdet i presumsjonsregelen
(34) I tillegg til å ta enkelte av momentene i helhetsvurderingen inn i loven, vedtok lovgiver en
ny presumsjonsregel i arbeidsmiljøloven § 1-8 første ledd siste punktum. Her fremgår det
som nevnt at det skal legges til grunn at det foreligger et arbeidsforhold «med mindre
oppdragsgiver gjør det overveiende sannsynlig at det foreligger et selvstendig
oppdragsforhold».
HR-2025-2516-A, (sak nr. 25-077601SIV-HRET)

8
(35) Regelen omtales slik i proposisjonen punkt 5.2.4:
«Departementets forslag til presumpsjonsregel får betydning for vurderingen av de
faktiske forhold. Den er i utgangspunktet ikke ment å påvirke den rettslige
vurderingen av arbeidstakerklassifiseringen etter arbeidsmiljøloven § 1-8, herunder
vektingen av momentene og subsumsjonen. Departementet utelukker imidlertid ikke at
det i praksis kan det være krevende å skille klart mellom bevisvurderingene og den
rettslige vurderingen.»
(36) Lest i sammenheng forstår jeg stortingsinnstillingen på samme måte, jf. Innst. 181 L
(2022–2023) side 10.
(37) Etter dette legger jeg til grunn at presumsjonsregelen bare er relevant hvis det er tvil om de
faktiske forholdene i saken.
Rettspraksis om arbeidstakerbegrepet
(38) Vi har en omfattende rettspraksis om arbeidstakerbegrepet. Av særlig interesse i saken her
er Rt-2013-342 beredskapshjem. Spørsmålet var også der om en beredskapsforelder skulle
anses som oppdragstaker eller arbeidstaker, men saken gjaldt et statlig beredskapshjem.
Flertallet på fire dommere fant at beredskapsforelderen korrekt var klassifisert som
oppdragstaker. Mindretallet på én dommer kom under en viss tvil til at hun var
arbeidstaker.
(39) Ved den konkrete vurderingen tok flertallet utgangspunkt i den nevnte listen på sju
vurderingsmomenter som kan tale for at det foreligger et arbeidstakerforhold, jf. avsnitt
46 i dommen. Gjennomgangen av disse ga imidlertid ikke grunnlag for en sikker
konklusjon, jf. avsnitt 61. Avgjørende for domsresultatet var da for det første oppdragets
karakter. I avsnitt 62 uttales det:
«Når jeg har blitt stående ved at C er oppdragstaker, skyldes det særlig at oppdraget
etter sin karakter skiller seg markert fra ordinære arbeidsforhold. Fosterhjemsoppdrag
kan utvilsomt være meget krevende og fordre betydelig innsats. Men kjernen i
oppdraget er å stille til rådighet et hjem hvor fosterbarnet så langt mulig skal være som
et familiemedlem. En slik oppgave skiller seg i sine grunntrekk klart fra hva som
naturlig kan karakteriseres som ‘arbeid i annens tjeneste’.»
(40) For det andre la flertallet betydelig vekt på lovgivers standpunkt om at beredskapsforeldre
skal klassifiseres som oppdragstakere, jf. avsnittene 68 og 71–72.
(41) Avgjørelsen i Rt-2013-354 avlaster I, som ble behandlet sammen med saken om
beredskapshjem, gjaldt spørsmålet om en avlaster for en familie med særlig tyngende
omsorgsarbeid for et multifunksjonshemmet barn, var arbeidstaker eller oppdragstaker.
Arbeidet ble utført i hjemmet til barnet. Høyesterett kom til at avlasteren skulle
klassifiseres som arbeidstaker etter en skjønnsmessig helhetsvurdering.
(42) I HR-2016-1366-A avlaster II var spørsmålet igjen om en avlaster for et barn med særlig
høyt omsorgsbehov skulle klassifiseres som arbeidstaker eller oppdragstaker. I motsetning
til i avlaster I-dommen, utførte avlasteren arbeidsoppgavene med utgangspunkt i sitt eget
hjem. Flertallet bygde på skillet mellom arbeidstakere og oppdragstakere trukket opp i
HR-2025-2516-A, (sak nr. 25-077601SIV-HRET)

9
beredskapshjem-dommen og avlaster I-dommen, jf. avsnittene 75–77, og fant at avlasteren
var arbeidstaker.
Er beredskapsforeldrene i Oslo kommune arbeidstakere etter arbeidsmiljøloven
§ 1-8 første ledd?
Innledning
(43) I beredskapshjem-dommen kom Høyesterett til at statlige beredskapsforeldre skal anses
som oppdragstakere. Når Høyesterett på denne måten har gitt uttrykk for en bestemt
rettsoppfatning, er utgangspunktet at denne skal legges til grunn i senere avgjørelser –
avgjørelsen har prejudikatsvirkning. Spørsmålet i denne saken må derfor være om dommen
fra 2013 også har prejudikatsvirkning for beredskapshjem i regi av Oslo kommune og, i så
fall, om det foreligger grunnlag for å fravike prejudikatet. Hensynene til rettssikkerhet,
forutberegnelighet og likhet for loven tilsier at slik fravikelse krever tungtveiende grunner,
jf. blant annet HR-2025-2364-S kapitaliseringsrente II avsnitt 69–70.
Tilsier organiseringen av beredskapshjem i Oslo kommune at beredskapshjem-dommen
ikke har prejudikatsvirkning for vår sak?
(44) Som tidligere nevnt er staten ansvarlig for beredskapshjemmene i barnevernet, med unntak
av i Oslo kommune, der befolkningsgrunnlaget er like stort som i de statlige regionene,
jf. barnevernsloven § 16-6. Spørsmålet er om det er slike forskjeller mellom statlige og
Oslo kommunes beredskapshjem at beredskapshjem-dommen ikke er et prejudikat for den
rettslige statusen til beredskapsforeldre i kommunen.
(45) Ved vurderingen av om det foreligger relevante forskjeller mellom statlige beredskapshjem
og Oslo kommunes beredskapshjem, legger jeg betydelig vekt på at det rettslige
rammeverket – barnevernsloven og fosterhjemsforskriften – er identisk. Videre ble
standardkontrakten mellom Oslo kommune og beredskapsforeldrene revidert i 2023 for å
bringe den i samsvar med vilkårene som gjelder for statlige beredskapshjem.
(46) Som jeg skal komme tilbake til, har lovgiver endret lov om pensjonsordning for
oppdragstaker i beredskapshjem eller spesialisert fosterhjem. Endringen innebærer at
beredskapshjem i Oslo kommune inkluderes i den statlige pensjonsordningen. Som
begrunnelse for forslaget uttaler departementet i Prop. 5 L (2024–2025) punkt 7.4:
«Departementet foreslår at oppdragstakarane i Oslo kommune blir inkluderte i lova.
Desse oppdragstakarane utfører dei same oppgåvene som oppdragstakarar i statleg
beredskapsheim og spesialisert fosterheim. Det er organiseringa av heimane etter
barnevernslova som gjer at oppdragstakarane i Oslo kommune ikkje er omfatta av lova
i dag.»
(47) Lovgiver har med andre ord lagt til grunn at det ikke er forskjeller mellom de statlige og de
kommunale beredskapshjemmene. De ankende parter har heller ikke anført at det er
relevante ulikheter mellom ordningene.
(48) Min konklusjon er etter dette at beredskapshjem-dommen også er et prejudikat ved
vurderingen av beredskapsforeldrenes rettslige status i Oslo kommune.
HR-2025-2516-A, (sak nr. 25-077601SIV-HRET)

10
Har det skjedd endringer i beredskapshjemordningen som tilsier et annet resultat enn i
beredskapshjem-dommen?
(49) Ut fra prejudikatsverdien av beredskapshjem-dommen er spørsmålet om de faktiske
forholdene i dag avviker fra det denne dommen bygger på. Jeg viser til momentlisten som
er nevnt i Prop. 14 L (2022–2023), men konsentrerer meg om de momentene som
beredskapsforeldrene særlig har trukket frem. Det første spørsmålet er om
beredskapsforeldrene løpende stiller sin arbeidskraft til disposisjon.
(50) Momentet er presisert i Prop. 14 L (2022–2023) punkt 5.1.4.1. Her uttales det:
«Om en person utfører løpende, uspesifiserte arbeidsoppgaver er det en indikasjon på
at vedkommende ‘utfører arbeid for’ en annen og derfor er arbeidstaker.»
(51) Det er etter mitt syn ikke tvilsomt at beredskapsforeldre både i 2013 og i dag utfører
løpende arbeidsoppgaver når de har fosterbarn plassert i hjemmet. Videre har både statlige
og kommunale beredskapsforeldre i perioder uten barn i hjemmet en plikt til å være
tilgjengelige for akuttplasseringer. Problemstillingen er om arbeidsoppgavene må
karakteriseres som uspesifiserte.
(52) Jeg kan ikke se at oppdragets karakter har endret seg siden 2013. Beredskapshjem skal
fortsatt være «hjem med særlig kompetanse til å ta imot barn og unge i akuttsituasjoner»,
jf. beredskapshjem-dommen avsnitt 32. En tilsvarende og mer utførlig beskrivelse er, som
tidligere sitert, inntatt i standardavtalen til Oslo kommune punkt 7.1. Det sentrale er at
beredskapshjemmet skal ta imot akuttplasserte barn og sikre dem trygghet og gode
oppvekstsvilkår med minst mulig stress og uro.
(53) Slik ansvaret og arbeidsoppgavene til beredskapshjemmene er beskrevet, er det etter mitt
syn mindre naturlig å karakterisere oppgavene som uspesifiserte. Tvert imot minner de mer
om det ansvaret en oppdragstaker påtar seg. Beredskapsforeldrene har et omfattende og
krevende ansvar for barn som er akuttplassert, men innenfor disse rammene har de stor
frihet i hvordan den daglige omsorgen utøves.
(54) Under momentet «løpende stiller sin arbeidskraft til disposisjon» hører også vurderingen
av hvem som har risikoen for resultatet, jf. for eksempel Prop. 14 L (2022–2023) punkt
5.1.4.1. I beredskapshjem-dommen fant Høyesterett at momentet ga liten veiledning,
jf. avsnitt 57. Etter mitt syn er situasjonen den samme i dag. Det er krevende å angi hva
som skal anses som resultatet når oppgaven er å gi et fosterbarn forsvarlig omsorg for en
kortere eller lengre tidsperiode.
(55) Samlet sett kan jeg under dette momentet i helhetsvurderingen ikke se at det er forskjeller
mellom beredskapshjemordningene i dag og i 2013 som kan tale for å fravike
beredskapshjem-dommen.
(56) Det neste momentet er om det siden 2013 har inntruffet endringer av betydning for om
plikten til å utføre oppgavene er personlig. Beredskapsforeldrene har her argumentert for
at dette momentet må vurderes annerledes i vår sak siden det ikke er inngått kontrakt med
den andre voksne i hjemmet.
HR-2025-2516-A, (sak nr. 25-077601SIV-HRET)

11
(57) I beredskapshjem-dommen la Høyesterett i avsnittene 47–50 til grunn at avtalen inneholdt
en personlig arbeidsplikt, noe som isolert sett taler for et arbeidsforhold. Begge foreldrene i
hjemmet var imidlertid parter i avtalen om plassering av det enkelte barn, og oppdragets
karakter innebar at familien samlet måtte ivareta barnets behov. Den personlige
arbeidsforpliktelsen ble derfor tillagt begrenset vekt.
(58) Etter dagens standardavtale med Oslo kommune er det bare den beredskapsforelderen som
mottar godtgjørelsen, som inngår kontrakt med kommunen. Det forventes imidlertid at
også de øvrige familiemedlemmene bidrar. Som fremholdt av førstvoterende i
beredskapshjem-dommen er dette en nødvendig konsekvens av oppdragets karakter – et
barn tas inn i hjemmet. Behovet for bidrag fra øvrige familiemedlemmer er også omtalt i
Oslo kommunes veileder til kontrakt for beredskapshjem punkt 1:
«Det forventes at også øvrige personer i beredskapshjemmet bidrar overfor det enkelte
barn. Dersom dette krever at disse personene selv må ta fri fra annet lønnet arbeid, må
det avtales med konsulenten slik at det kan drøftes og avtales om andre i familien også
skal motta noen form for godtgjøring.»
(59) Jeg finner også grunn til å nevne at det er beredskapshjemmet som sådan som godkjennes
som fosterhjem – ikke bare beredskapsforelderen som inngår kontrakten. Dette følger blant
annet av forskrift om fosterhjem § 6. Involveringen av de øvrige familiemedlemmene har
også den konsekvens at alle medlemmene i fosterhjemsfamilien skal følges opp av
barnevernstjenesten, jf. samme forskrift § 9.
(60) Etter dette har det ikke skjedd endringer i oppdragets personlige karakter som begrunner at
arbeidstakervurderingen faller annerledes ut enn i beredskapshjem-dommen.
(61) Et videre moment er om beredskapsforeldrene er underordnet gjennom styring, ledelse og
kontroll. De ankende parter har argumentert for at det særlig er på dette punktet deres sak
skiller seg fra beredskapshjem-dommen.
(62) Det nærmere innholdet i dette momentet er belyst i avlaster II-dommen. I avsnitt
66 fremheves det at det avgjørende er om det foreligger et organisatorisk
underordningsforhold, og ikke bare at myndighetene har et lovfestet tilsyns- og
kontrollansvar.
(63) I beredskapshjem-dommen anførte beredskapsforelderen at hun var under intensiv styring
og instruksjon fra Bufetat. Hun viste til at lov, forskrift, retningslinjer og partenes avtale
innebar en omfattende instruksjonsrett. Blant annet måtte hun til enhver tid være
tilgjengelig for oppdrag, jf. avsnitt 13. Førstvoterende sluttet seg ikke til hennes
beskrivelse av et underordningsforhold. Regelverket regulerte etter hans syn primært
veiledning og kontroll med omsorgen, og det etablerte ikke et underordningsforhold som er
typisk i arbeidslivet, jf. avsnittene 51–52. Selv om kontrakten åpnet for styring på enkelte
punkter, som utsettelse av frihelger og pålegg om andre oppdrag, var adgangen i liten grad
benyttet i praksis. Ellers var det bare et fåtall eksempler på direkte styring.
(64) Ved denne vurderingen er det naturlig å se på det rettslige rammeverket for utøvelsen av
selve beredskapshjemfunksjonen.
(65) I dommen fra 2013 vurderte Høyesterett et beredskapshjem etablert med hjemmel i
barnevernloven 1992. Barnevernsloven 2021 endrer ikke rettstilstanden av betydning for
HR-2025-2516-A, (sak nr. 25-077601SIV-HRET)

12
vår sak. Det sentrale er fortsatt at barnevernstjenesten overtar omsorgsansvaret for barnet.
Fosterforeldrene «utøver omsorgen for barnet på vegne av barnevernstjenesten og innenfor
de rammene som barnevernstjenesten fastsetter», jf. barnevernsloven § 5-4 første og annet
ledd og barnevernloven 1992 § 4-18 første ledd. Det følger videre av barnevernsloven
§ 9-6 at barnevernstjenesten har ansvaret for å følge opp fosterfamilien, og at det skal føres
tilsyn med barnets situasjon i fosterhjemmet, jf. § 9-10. Det samme fulgte av
barnevernloven 1992 § 4-22 fjerde og femte ledd.
(66) Det er gitt bestemmelser om oppfølgingen av barn i fosterhjem og fosterhjemsfamilien i
forskrift om fosterhjem kapittel 3. Av særlig interesse er forskriften § 9 første til tredje ledd
om oppfølging av fosterfamilien. Her omtales ansvarsforholdene slik:
«Barnevernstjenesten i omsorgskommunen har ansvar for å følge opp fosterfamilien,
så lenge barnet er i fosterhjemmet, jf. barnevernsloven § 9-6 annet ledd.
Barnevernstjenestens oppfølging av fosterfamilien skal være helhetlig og tilpasset
fosterfamiliens behov. Barnevernstjenesten må jevnlig vurdere behovene for
økonomiske, praktiske og faglige virkemidler. Barnevernstjenesten skal gi nødvendig
råd, veiledning og støtte til fosterforeldrene og fosterforeldrenes egne barn.
Barnevernstjenesten skal lage en plan for oppfølging av fosterfamilien. Planen skal
endres ved behov, i samarbeid med fosterforeldrene.»
(67) Denne beskrivelsen underbygger etter mitt syn ikke et organisatorisk
underordningsforhold, men snarere barnevernets rolle som veileder og støtte for
beredskapsforelderen og fosterfamilien.
(68) Barnevernsloven § 5-4 annet ledd ble endret ved lov 20. juni 2025 nr. 39. Ankende parter
anfører at den nye lovbestemmelsen vil innebære en utvidet instruksjonsadgang overfor
beredskapsforeldrene. Bestemmelsen lyder:
«Fosterforeldrene eller institusjonen der barnet bor, utøver omsorgen for barnet på
vegne av barnevernstjenesten og kan treffe alle avgjørelser på vegne av barnet som
omfattes av barnevernstjenestens myndighet etter første ledd annet punktum.
Fosterforeldrene og institusjonen skal utøve omsorgen i samarbeid med
barnevernstjenesten, og vesentlige avgjørelser skal avklares med den. Dersom
barnevernstjenesten mener at fosterforeldrenes eller institusjonens vurderinger ikke er
til barnets beste, skal fosterforeldrene eller institusjonen rette seg etter
barnevernstjenestens beslutning.»
(69) Lovendringen har ikke trådt i kraft.
(70) Formålet med forslaget er å gi fosterforeldrene større myndighet til å treffe avgjørelser på
barnets vegne uten særskilt fullmakt fra myndighetene, se Prop. 83 L (2024–2025) punkt
13.1.4.3 og de spesielle merknadene til § 5-4.
(71) Jeg kan etter dette ikke se at lovendringen er et argument for at beredskapsforeldrene vil
bli undergitt større grad av styring, ledelse og kontroll. Tvert imot vil den gi dem enda
større autonomi i hvordan de utfører oppgavene.
(72) Heller ikke de kontraktfestede rammene for oppdraget innebærer et slikt
underordningsforhold som er typisk i arbeidslivet. De ankende parter har fremhevet at de
HR-2025-2516-A, (sak nr. 25-077601SIV-HRET)

13
etter kontraktens punkt 7.5 har en plikt til å rette seg etter barnevernets beslutninger. Denne
plikten går imidlertid ikke lenger enn det som er nødvendig for å ivareta kommunens
plikter etter barnevernsloven § 5-4, slik bestemmelsen i dag lyder.
(73) De ankende parter har videre argumentert for at kontrakten også innebærer et
underordningsforhold ved at de kan pålegges andre typer oppdrag når de ikke har
fosterbarn i hjemmet, jf. standardavtalen punkt 7.12 som lyder:
«Oppdragsgiver kan pålegge beredskapshjemmet å ta andre typer oppdrag i perioder
hvor de ikke har barn boende hos seg, med unntak av fridager, under avlastning og i
plasseringspauser som beskrevet i avtalens pkt. 8.1 - 8.3. Slike oppdrag skal drøftes
med oppdragstaker før de blir gitt. Aktuelle oppdrag kan for eksempel være
avlastning, veiledning og opplæring av andre beredskapshjem.»
(74) Av de skriftlige erklæringene for Høyesterett fremgår det at beredskapshjemmene sjelden
blir spurt om å utføre andre oppgaver, og at de kan si nei til slike forespørsler.
(75) Jeg tillegger muligheten for å bli pålagt andre arbeidsoppgaver begrenset vekt og forstår
førstvoterende i beredskapshjem-dommen på samme måte. Selv om kontraktens ordlyd gir
inntrykk av en ubetinget plikt til å påta seg nye oppdrag, praktiseres ikke ordningen slik.
Beredskapsforeldrene blir kun unntaksvis forespurt om dette, og de står fritt til å takke nei.
(76) Jeg konstaterer etter dette at det rettslige rammeverket ikke er et argument for at
beredskapsforeldrene i dag er underlagt større grad av styring, ledelse og kontroll. Det
omhandler fremdeles «gjennomgående veiledning og rettledning for hvordan det krevende
oppdraget som beredskapshjem bør utføres og kontroll av at fosterbarnet får god omsorg»,
jf. beredskapshjem-dommen avsnitt 51.
(77) Under spørsmålet om underordning gjennom styring, ledelse og kontroll har de ankende
parter avslutningsvis vist til eksempler på hvordan de faktisk blir instruert i utførelsen av
sine oppgaver. For Høyesterett har de utarbeidet en oversikt over ulike beslutninger som
treffes av barnevernet. Dette er for eksempel beslutninger om barnet skal gå på skole eller i
barnehage, behovet for medisinsk oppfølging, samvær med biologiske foreldre, og om
barnet kan dra på overnattingsturer med beredskapsforelderen. Beredskapsforeldrene
hevder at oversikten viser hvordan de løpende er instruert.
(78) Enkelte av eksemplene indikerer etter mitt syn en mer direkte styring i hvordan oppdraget
som beredskapsforelder skal utøves. I all hovedsak finner jeg imidlertid at eksemplene på
barnevernets beslutninger er på et overordnet nivå og et naturlig resultat av at ansvaret for
omsorgen for barnet ligger hos barnevernet, jf. barnevernsloven § 5-4.
(79) Oppsummert er ikke beredskapsforeldrene i dag i større grad underlagt et organisatorisk
underordningsforhold enn det som var tilfellet i beredskapshjem-dommen. Dette sentrale
momentet i helhetsvurderingen av arbeidstakerstatus er dermed ikke et argument for å
fravike prejudikatet.
HR-2025-2516-A, (sak nr. 25-077601SIV-HRET)

14
Foreligger det andre momenter som skiller denne saken fra beredskapshjem-dommen?
(80) De ankende parter har vist til at de mottar løpende vederlag, at tilknytningsforholdet til
kommunen er stabilt, at de har en svak forhandlingsposisjon, og at arbeidet deres er nært
knyttet til kommunens virksomhet og organisasjon. Overordnet har de anført at en
formålsorientert totalvurdering tilsier arbeidstakerklassifisering.
(81) Jeg kan ikke se at disse argumentene enkeltvis eller samlet gir grunnlag for en annen
klassifisering enn i beredskapshjem-dommen. Det var i stor grad de samme momentene
som ble fremholdt der, og jeg kan slutte meg til førstvoterendes oppsummering i avsnitt
61:
«Denne gjennomgangen av de tradisjonelle kriteriene viser at det er momenter som
trekker i begge retninger, og gir etter mitt syn ikke grunnlag for en sikker konklusjon.»
(82) Avgjørende for resultatet i beredskapshjem-dommen var derfor, som tidligere nevnt, for
det første oppdragets karakter – å gi barnet omsorg i eget hjem som et familiemedlem,
jf. avsnittene 62 og 67.
(83) Etter mitt syn gjør dette hensynet seg gjeldende med tilsvarende tyngde for Oslo
kommunes beredskapshjem. Oppdragets karakter er i det vesentlige uendret siden 2013,
selv om det er holdepunkter for at oppgaven kan ha blitt mer krevende å utføre de siste
10–15 årene. Kommunen har i skriftlig erklæring for Høyesterett opplyst at
akuttplasseringer i dag forekommer sjeldnere, men at barna som plasseres har mer
sammensatte og komplekse utfordringer. Videre har økt fokus på gjenforening med
foreldrene medført merarbeid knyttet til samvær. Jeg kan imidlertid ikke se at denne
utviklingen er et argument for å klassifisere beredskapsforeldrene som arbeidstakere.
(84) Oppsummert har det ikke skjedd vesentlige endringer i beredskapsoppdragets innhold og
karakter eller rettslige rammeverk som kan begrunne fravikelse av beredskapshjem-
dommen. Jeg har ikke vært i tvil om de faktiske forholdene av betydning for vurderingen,
og presumsjonsprinsippet i arbeidsmiljøloven § 1-8 første ledd siste punktum har derfor
ikke vært relevant.
Har det skjedd endringer i lovgivers eller departementenes syn?
(85) Det andre forholdet som var avgjørende for Høyesterett i beredskapshjem-dommen, var
som nevnt lovgivers oppfatning om at beredskapsforeldre skal anses som oppdragstakere,
jf. avsnitt 68–72. Spørsmålet er om det har skjedd endringer i lovgivers syn som gir
grunnlag for et annet resultat i dag.
(86) Som jeg allerede har vist, innebar ikke den nye ordlyden i arbeidsmiljøloven § 1-8 første
ledd en generell endring av arbeidstakerbegrepet.
(87) Det fremgår videre av forarbeidene at lovgiver heller ikke ønsket å endre den rettslige
klassifiseringen av beredskapsforeldre som oppdragstakere mer konkret. Departementet
viser til beredskapshjem-dommen og påpeker at «disse forslagene ikke vil endre statusen
der oppdraget skiller seg markert fra ordinære arbeidsforhold, for eksempel for personer
HR-2025-2516-A, (sak nr. 25-077601SIV-HRET)

15
som tar imot barn til oppfostring med hjemmel i barnevernloven», jf. Prop. 14 L
(2022–2023) punkt 5.2.4.
(88) Uttalelsen er et tydelig uttrykk for lovgivers syn på statusen til fosterforeldre generelt og
beredskapsforeldre mer spesielt – de er begge oppdragstakere.
(89) Også forarbeidsuttalelser til andre lovendringer viser at lovgivers syn på
beredskapsforeldrenes rettslige status ikke har endret seg siden beredskapshjem-dommen.
(90) Som ledd i Oslo kommunes arbeid for å likestille de kommunale beredskapshjemmene
med de statlige, ble det undersøkt om beredskapsforeldrene kunne omfattes av kommunens
tjenestepensjonsordning. Etter kontakt med Finanstilsynet ble det avklart at dette ikke var
mulig, «sidan oppdragstakarar ikkje er arbeidstakarar og derfor ikkje er omfatta av
regelverket for kommunal tenestepensjon», jf. Prop. 5 L (2024–2025) punkt 7.2. Lovgiver
valgte derfor å inkludere dem i Statens pensjonskasse på lik linje med de statlige
beredskapshjemmene, se lov 12. februar 2010 nr. 4 om pensjonsordning for oppdragstaker
i beredskapshjem eller spesialisert fosterhjem. Begrunnelsen for likebehandlingen var, som
tidligere gjengitt, at de kommunale og statlige beredskapsforeldrene utfører de samme
oppgavene, jf. Prop. 5 L (2024–2025) punkt 7.4.
(91) Loven om pensjonsordning for oppdragstaker i beredskapshjem eller spesialisert
fosterhjem klassifiserer de statlige og kommunale beredskapsforeldrene som
oppdragstakere. Jeg viser til § 1 som lyder:
«Loven gjelder for oppdragstaker i beredskapshjem eller spesialisert fosterhjem som
har inngått oppdragskontrakt med staten eller Oslo kommune som oppdragsgiver.»
(92) Oppsummert er det ikke tvil om at lovgiver legger til grunn at de statlige og de kommunale
beredskapsforeldrene skal klassifiseres som oppdragstakere. Dette taler med tyngde for å
opprettholde resultatet i beredskapshjem-dommen.
(93) Under dette punkt kan det nevnes at Barne- og familiedepartementet og Arbeids- og
inkluderingsdepartementet har utredet det juridiske handlingsrommet for å tilby
beredskapsforeldre fast ansettelse som arbeidstakere. I et brev til Oslo kommune 25. mai
2023 legger departementene til grunn at beredskapsforeldrene ikke kan omfattes av
arbeidsmiljøloven gitt de døgnkontinuerlige omsorgsoppgavene de har. Departementene
mener videre at det ikke er mulig å gjøre tilstrekkelige tilpasninger i loven, og konkluderer
med at «det ikke vil være mulig å opprettholde fosterhjemsordningen slik den er innrettet i
dag dersom fosterforeldre gis status som arbeidstaker.»
Konklusjon basert på internrettslige kilder
(94) Min konklusjon er at det ikke foreligger faktiske eller internrettslige endringer som gir
grunnlag for å fravike beredskapshjem-dommen. Dette standpunktet forsterkes av
lovgivers klare uttalelser om at beredskapsforeldre skal anses som oppdragstakere.
HR-2025-2516-A, (sak nr. 25-077601SIV-HRET)

16
EØS-retten og presumsjonsprinsippet
Problemstillingen
(95) De ankende parter anfører at det følger av Norges EØS-rettslige forpliktelser at
beredskapsforeldrene må klassifiseres som arbeidstakere. De gjør gjeldende at de er
omfattet av det personelle virkeområdet til tre EU-direktiver som Norge er bundet av.
Dette er rådsdirektiv 2003/88/EF (arbeidstidsdirektivet), rådsdirektiv 92/85/EØF
(svangerskapsdirektivet) og rådsdirektiv 89/391/EØF (rammedirektivet). Argumentet er at
en tolkning av arbeidsmiljøloven § 1-8 første ledd som ekskluderer beredskapsforeldrene
fra lovens arbeidstakervern, innebærer brudd på Norges EØS-rettslige forpliktelser etter
disse direktivene. Det følger da av presumsjonsprinsippet at arbeidsmiljøloven § 1-8 første
ledd må tolkes i samsvar med direktivenes felles arbeidstakerbegrep.
(96) Oslo kommune har primært argumentert for at de ankende parter ikke har rettigheter etter
EØS-retten med betydning for tolkningen av arbeidstakerdefinisjonen i arbeidsmiljøloven
§ 1-8 første ledd. Norge er etter kommunens syn ikke forpliktet til å la bestemte grupper
nyte godt av hele rettighetskatalogen i arbeidsmiljøloven. Subsidiært anføres det at
eventuelle forpliktelser etter direktivene uansett er oppfylt overfor beredskapsforeldrene.
Sentrale rettslige utgangspunkter
(97) De tre påberopte direktivene er såkalte minimumsdirektiver. Det innebærer at
medlemsstatene må sikre personene som omfattes av direktivene de minimumsrettighetene
direktivene gir, men statene kan velge å gi ytterligere rettigheter, eventuelt rettigheter til en
større krets av personer.
(98) Statene står ellers fritt i valg av gjennomføringsform ved direktiver, men den rettslige
situasjonen må være tilstrekkelig presis. Jeg viser her til EFTA-domstolens sak 22. juli
2013 E-15/12 Wahl mot Island avsnitt 49 og 52.
(99) Det følger av presumsjonsprinsippet at nasjonal rett så langt mulig skal tolkes i tråd med
Norges EØS-rettslige forpliktelser. Prinsippet er slått fast i Rt-2000-1811 Finanger I på
side 1826 og er gjentatt i senere avgjørelser fra Høyesterett, senest i HR-2025-1232-A
avsnitt 57. Prinsippet strekker seg imidlertid ikke lenger enn rekkevidden av de
folkerettslige forpliktelsene, se for eksempel Rt-2005-607 Samuelsen avsnitt 67.
Har beredskapsforeldrene rettigheter etter direktivene som krever at de omfattes av
arbeidsmiljøloven § 1-8 første ledd?
(100) De utgangspunktene jeg har beskrevet, medfører at det sentrale spørsmålet må være om de
ankende parter har påvist at de har konkrete rettigheter etter ett eller flere av de påberopte
direktivene som forutsetter at de omfattes av arbeidstakerbegrepet i arbeidsmiljøloven
§ 1-8 første ledd.
(101) Arbeidstidsdirektivet, rammedirektivet og svangerskapsdirektivet gir et EU-rettslig vern på
bestemte områder for personer som omfattes av det enkelte direktivs personelle
virkeområde. Rammedirektivet bygger på et felleseuropeisk arbeidstakerbegrep, jf. artikkel
HR-2025-2516-A, (sak nr. 25-077601SIV-HRET)

17
3 bokstav a, mens arbeidstidsdirektivet og svangerskapsdirektivet er tause om dette.
EU-domstolen har imidlertid lagt til grunn at det da stilles felleskapsrettslige krav til
arbeidstakerbegrepet. Dette følger for eksempel av dom 11. november 2010 i sak C-232/09
Danosa for svangerskapsdirektivet og dom 20. november 2018 i sak C-147/17 Sindicatul
Familia Constanta for arbeidstidsdirektivet. Ingen av direktivene inneholder en generell
plikt for medlemsstatene til å innføre et EU-rettslig arbeidstakerbegrep generelt i nasjonal
lovgivning. Norge er gjennom EØS-avtalen kun forpliktet til å sikre rettighetene etter det
enkelte direktiv for personer som omfattes av dets anvendelsesområde.
(102) De ankende parter har særlig fremhevet Sindicatul Familia Constanta-saken, avsagt i stor
avdeling. Saken gjaldt spørsmålet om rumenske fosterforeldre hadde rettigheter etter
arbeidstidsdirektivet. EU-domstolen kom til at fosterforeldrene var arbeidstakere etter
direktivet, men direktivet fikk likevel ikke anvendelse fordi oppgavene etter sin art og
formål falt utenfor virkeområdet, jf. artikkel 1 nr. 3 sammenholdt med rammedirektivet
artikkel 2 nr. 2.
(103) Det ble lagt avgjørende vekt på at fosterforeldrenes oppgaver er nært knyttet til barnets liv
og omsorg, og derved viktige for å oppfylle statens plikt til å oppfylle barnets rettigheter,
samt at ordinære arbeidstidsbegrensninger ville undergrave formålet med
fosterhjemsordningen.
(104) Det er ikke gitt at norske fosterforeldre generelt eller beredskapsforeldre spesielt også vil
anses som arbeidstakere etter arbeidstidsdirektivet, blant annet fordi det er forskjeller
mellom den norske og den rumenske fosterhjemsordningen. Dette spørsmålet kommer
imidlertid ikke på spissen i denne saken, da hverken arbeidstidsdirektivet, rammedirektivet
eller svangerskapsdirektivet pålegger medlemsstatene å gi arbeidstakere rettigheter knyttet
til fast ansettelse, oppreisning eller pensjon. Direktivenes rettigheter er av en annen
karakter. Det innebærer at de ankende parter, under henvisning til direktivene, ikke har
rettslig grunnlag for de krav søksmålet gjelder – fast ansettelse, oppreisning og innmelding
i Oslo kommunes tjenestepensjonsordning.
(105) Med andre ord: Selv om det skulle legges til grunn at beredskapsforeldre omfattes av det
personelle virkeområdet til ett eller flere av direktivene, kan Høyesterett bare ta stilling til
om de rettigheter direktivene faktisk gir, er ivaretatt i norsk rett. HR-2018-1036-A reisetid
illustrerer dette. Spørsmålet der var om bestemte perioder med reisetid skulle anses som
arbeidstid etter arbeidsmiljøloven, sett hen til arbeidstidsdirektivet. Etter å ha forelagt
spørsmål for EFTA-domstolen, kom flertallet til at presumsjonsprinsippet tilsa at reisetiden
måtte klassifiseres som arbeidstid etter vernebestemmelsene i arbeidsmiljøloven kapittel
10 for å oppfylle Norges EØS-forpliktelser, jf. avsnitt 65 og 66. Flertallet presiserte
imidlertid at avgjørelsen «ikke er avgjørende for hva som skal anses som arbeidstid i andre
sammenhenger; verken i tariffavtaler, i andre deler av arbeidsmiljøloven eller i
lovgivningen for øvrig», jf. avsnitt 44.
(106) De ankende parter har slik jeg forstår dem i realiteten anført at de har rettigheter etter
direktivene som ikke er ivaretatt i norsk rett, eksempelvis vern mot nattarbeid etter
svangerskapsdirektivet, og at dette i seg selv begrunner at de omfattes av
arbeidsmiljølovens virkeområde. Presumsjonsprinsippet innebærer imidlertid at
internrettslige regler skal tolkes slik at Norges EØS-forpliktelser overholdes, men ikke mer
enn det. Prinsippet kan ikke anvendes til å etablere rettigheter som ikke følger av
direktivene, slik det er krevd dom for i denne saken.
HR-2025-2516-A, (sak nr. 25-077601SIV-HRET)

18
(107) For ordens skyld bemerker jeg at det ikke er holdepunkter for at lovgiver, uavhengig av
EØS-rettslige forpliktelser, har besluttet at legaldefinisjonen av arbeidstakerbegrepet i
arbeidsmiljøloven § 1-8 første ledd skal være sammenfallende med utviklingen av et felles
EU-rettslig arbeidstakerbegrep. Prop. 14 L (2022–2023) kapittel 4 inneholder en oversikt
over de ulike arbeidstakerbegrepene i EU-/EØS-retten. Det pekes her på at Norge har
materielle forpliktelser etter flere arbeidsrettslige direktiver, og at forpliktelsene innebærer
at internrettslige regler må gis anvendelse på personer som omfattes av direktivenes
virkeområde. Dette gir ikke holdepunkter for at lovgiver har ønsket at persongrupper som
kan ha enkeltrettigheter etter et direktiv, skal være omfattet av hele rettighetskatalogen i
arbeidsmiljøloven. En så betydelig endring – ikke bare av gjeldende rett, men også av den
norske stats tilnærming til gjennomføring av EØS-rettslige forpliktelser på dette området –
krever klare holdepunkter.
(108) Hvorvidt beredskapsforeldrene skal gis rettigheter ut over Norges EØS-forpliktelser, som
for eksempel rett til fast ansettelse etter arbeidsmiljøloven, må avgjøres av lovgiver. Som
redegjort for ovenfor, har dette spørsmålet nylig vært vurdert av Barne- og
familiedepartementet og Arbeids- og inkluderingsdepartementet. Departementene er
tydelige på at det ikke er ønskelig å gi dem arbeidstakerstatus, da dette ville innebære at
beredskapshjemordningen ikke kan opprettholdes i sin nåværende form.
(109) På denne bakgrunn kan Høyesterett i denne saken ikke anvende presumsjonsprinsippet til å
tolke arbeidsmiljøloven § 1-8 første ledd slik at beredskapsforeldrene er omfattet av lovens
generelle virkeområde. Saken gir heller ikke foranledning til å ta stilling til om
beredskapsforeldre har bestemte rettigheter etter direktivene, da det ikke er krevd dom for
det.
Konklusjon og sakskostnader
(110) Jeg har kommet til at de ankende parter ikke skal klassifiseres som arbeidstakere etter
arbeidsmiljøloven § 1-8 første ledd. Det innebærer at de ikke har krav på fast ansettelse,
krav på oppreisning eller krav på innmelding i Oslo kommunes pensjonsordning. Anken
blir å forkaste.
(111) Oslo kommune har vunnet saken og har krav på å få tilkjent sakskostnader fra de ankende
parter etter hovedregelen i tvisteloven § 20-2 første ledd. Det er ikke grunnlag for å gjøre
unntak etter § 20-2 tredje ledd.
(112) Oslo kommune har krevd dekket sakskostnadene for Høyesterett med 292 500 kroner.
Ankemotpartene har ikke hatt innvendinger mot kravets størrelse, og utgiftene anses
nødvendige, jf. tvisteloven § 20-5 første ledd. Kravet tas til følge. Jeg ser ikke grunn til å
gjøre endringer i lagmannsrettens utmåling av sakskostnader eller tilkjenne sakskostnader
for tingretten.
HR-2025-2516-A, (sak nr. 25-077601SIV-HRET)

19
(113) Jeg stemmer for denne
D O M :
1. Anken forkastes.
2. I sakskostnader for Høyesterett betaler A, B, C, D, E, F, G, H, I, J, K, L, M, N, O,
P, Q, R, S, T, U, V, W, AA, BB, CC, DD EE, FF, GG og HH, en for alle og alle for
en, til Oslo kommune 292 500 – tohundreognittitotusenfemhundre – kroner innen
2 – to – uker fra forkynnelsen av denne dommen.
(114) Dommer Hellerslia: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(115) Dommer Bergh: Likeså.
(116) Dommer Sæther: Likeså.
(117) Dommer Bergsjø: Likeså.
(118) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
1. Anken forkastes.
2. I sakskostnader for Høyesterett betaler A, B, C, D, E, F, G, H, I, J, K, L, M, N, O,
P, Q, R, S, T, U, V, W, AA, BB, CC, DD EE, FF, GG og HH, en for alle og alle for
en, til Oslo kommune 292 500 – tohundreognittitotusenfemhundre – kroner innen
2 – to – uker fra forkynnelsen av denne dommen.
HR-2025-2516-A, (sak nr. 25-077601SIV-HRET)