Dato: 2025-10-20

Sammendrag: En mann var ilagt besøksforbud etter straffeprosessloven § 222 a andre ledd bokstav b. Etter bestemmelsen kan det forbys «å forfølge, besøke eller på annet vis kontakte en annen person». Spørsmålet i saken er om dette også omfatter tilfeller der den som har fått forbudet, oppsøker boligen til den forbudet skal beskytte, på et tidspunkt vedkommende vet at den beskyttede ikke er hjemme.

Høyesterett viser til lovskravet i strafferetten. Det innebærer at straff bare kan ilegges når handlingen dekkes av lovens ordlyd. Samtidig understrekes det at også straffebestemmelser må tolkes.

Høyesterett mener at det er mest naturlig å forstå ordlyden i straffeprosessloven § 222 a andre ledd bokstav b slik at det å oppsøke en persons hjem kan omfattes av bestemmelsen, også når  man vet at personen ikke er hjemme. Denne forståelsen støttes av sammenhengen med de øvrige delene av § 222 a, og det finnes ikke andre rettskilder som tilsier en annen tolkning.

På dette grunnlaget kommer Høyesterett til at anken over lagmannsrettens fellende dom må forkastes.

Dommen gir veiledning om rekkevidden av et besøksforbud ilagt etter i straffeprosessloven § 222 a, og om adgangen til å ilegge straff ved brudd på slike forbud.

D O M
avsagt 20. oktober 2025 av Høyesterett i avdeling med
dommer Bergljot Webster
dommer Espen Bergh
dommer Cecilie Østensen Berglund
dommer Are Stenvik
dommer Thomas Chr. Poulsen
HR-2025-2051-A, (sak nr. 25-081720STR-HRET)
Anke over Borgarting lagmannsretts dom 27. mars 2025
A (advokat Anders Morten Brosveet)
mot
Påtalemyndigheten (statsadvokat Einar Salvesen Lieungh)

2
S T E M M E G I V N I N G
(1) Dommer Bergh:
Sakens spørsmål og bakgrunn
(2) Saken gjelder anke over lovanvendelsen ved domfellelse for brudd på besøksforbud.
Spørsmålet er om det er straffbart å oppsøke boligen til den besøksforbudet skal beskytte,
når den som er ilagt besøksforbudet, vet at den beskyttede ikke er hjemme.
(3) A var tidligere i et forhold med B. Oslo politidistrikt besluttet 3. februar 2024
besøksforbud mot A med hjemmel i straffeprosessloven § 222 a. Han ble ilagt forbud mot
«å oppsøke, å forfølge og på noe vis å ta kontakt med B, verken personlig eller
gjennom telefon, tekstmelding, e-post eller annen elektronisk meddelelse, brev,
postkort eller annen skriftlig meddelelse, eller gjennom tredjemann.»
(4) Den 11. april 2024 ble A satt under tiltale etter straffeloven § 168 bokstav b for brudd på
besøksforbudet. Grunnlaget var:
«Onsdag 27. mars 2024 cirka kl. 21.54 i ---veien 000 i Oslo oppsøkte han Bs bopel til
tross for at han er ilagt besøks- og kontaktforbud av politiet den 3. februar 2024.»
(5) Denne tiltalen var en tilleggstiltale. Ved Oslo tingretts dom 5. juni 2024 ble A dømt for
forholdene i hoved- og tilleggstiltalen. Domsslutningen lød slik:
«1. A, født 00.00.1975, dømmes for overtredelse av straffeloven § 155,
overtredelse av politiloven § 30 nr. 1 jf. § 5 og overtredelse av straffeloven
§ 168 bokstav b til fengsel i 75 – syttifem – dager, jf. straffeloven § 79
bokstav a.
Varetekt kommer til fradrag med 2 – to – dager.
2. A dømmes til å betale saksomkostninger med 3 000 – tretusen – kroner.»
(6) A anket dommen. Ved Borgarting lagmannsretts beslutning 29. oktober 2024 ble anken
over straffutmålingen henvist til ankeforhandling. Anken for øvrig ble nektet fremmet.
(7) Etter anke fra A opphevet Høyesteretts ankeutvalg i kjennelse 20. januar 2025
(HR-2025-106-U) lagmannsrettens beslutning om å nekte fremmet anken over
lovanvendelsen under tilleggstiltalen. Ved ny beslutning fra Borgarting lagmannsrett
29. januar 2025 ble også denne delen av anken henvist til ankeforhandling.
(8) Borgarting lagmannsrett avsa 27. mars 2025 dom med slik domsslutning:
«1. I tingrettens dom, domsslutningen punkt 1, gjøres den endring at straffen
settes til fengsel i 60 – seksti – dager.
2. For øvrig forkastes anken.»
HR-2025-2051-A, (sak nr. 25-081720STR-HRET)

3
(9) A har anket til Høyesterett. Anken gjaldt lovanvendelsen under tilleggstiltalen og
straffutmålingen. Ved Høyesteretts ankeutvalgs beslutning 23. juni 2025
(HR-2025-1776-U) er anken over lovanvendelsen tillatt fremmet.
Mitt syn på saken
Saksforholdet og spørsmålet i saken her
(10) Lagmannsretten gjengir tingrettens beskrivelse av hendelsesforløpet:
«Det er ikke omstridt i saken at tiltalte 27. mars 2024 like før kl. 2200 oppsøkte
fornærmedes bopel. På denne tiden var forholdet mellom de to avsluttet og tiltalte har
forklart at han etter å ha vært på pub på Grønland dro til fornærmedes bopel for å se
om han kunne sette igjen en eske med diverse eiendeler tilhørende fornærmede. Selv
om han hadde handlingsalternativer valgte han å reise til adressen selv om han var
ilagt besøksforbud. Forut for turen til fornærmedes adresse hadde han via en venn fått
opplyst at fornærmede mest sannsynlig var på arbeid frem til rundt kl. 2200 denne
kvelden. Han vurderte det derfor slik at muligheten for å påtreffe fornærmede var
svært liten.
Fornærmede har forklart at han fikk installert et webkamera utenfor hybelen han leide
i ---veien 000 og at dette ble gjort fordi han var redd for tiltalte. Den aktuelle kvelden
fikk han varsel på telefonen om at tiltalte var utenfor inngangsdøra til hybelen. Han
har ellers forklart at han allerede i januar 2024 hadde gitt beskjed om at han ikke ville
ha eiendelene sine som tiltalte oppbevarte.»
(11) Det på det rene at B ikke var hjemme da A oppsøkte boligen. Ut fra det faktum tingretten
fant bevist, og som prøvingen i lagmannsretten og Høyesterett må bygge på, var A på
forhånd klar over at B ikke var hjemme. I skranken i Høyesterett er det opplyst at A ikke
hadde med seg den esken som tingretten beskriver. Tingrettens beskrivelse må dermed
forstås slik at As formål med å oppsøke Bs bolig var å undersøke om han på et senere
tidspunkt kunne sette igjen en eske.
(12) Spørsmålet i saken er etter dette om A kan dømmes for brudd på besøksforbudet, selv om
B ikke var hjemme og A visste dette. Min videre drøftelse gjelder en slik situasjon.
Lovskravet
(13) Rekkevidden av straffansvaret må fastlegges innenfor rammene av det strafferettslige
lovskravet slik dette kommer til uttrykk i Grunnloven § 96, Den europeiske
menneskerettskonvensjon (EMK) artikkel 7 og straffeloven § 14. Dette er behandlet i en
rekke tidligere avgjørelser fra Høyesterett. Jeg viser her til HR-2025-1575-A avsnitt 15 til
19.
(14) En vesentlig side av lovskravet er det såkalte klarhetskravet. Innholdet i dette er beskrevet
i HR-2020-2019-A mobiltelefon avsnitt 16 og 17:
«Klarhetskravet innebærer at domstolene ved tolkningen og anvendelsen av
straffebestemmelser må påse at straffansvar ikke ilegges utover de situasjoner som
selve ordlyden i straffebudet dekker. Manglende støtte i ordlyden avhjelpes ikke av at
HR-2025-2051-A, (sak nr. 25-081720STR-HRET)

4
lovgiver har ønsket å ramme forholdet, eller at forholdet er klart straffverdig. Jeg viser
her til avgjørelsene HR-2016-1458-A Haxi avsnitt 8 og Rt-2014-238 Hønsehauk
avsnitt 18, begge med videre henvisninger.
Det er likevel slik at straffebestemmelser må tolkes, og utgangspunktet ved tolkningen
er alminnelig juridisk metode. Klarhetskravet i EMK artikkel 7 er ikke til hinder for
dette, men kravet innebærer at det endelige tolkningsresultatet må ha tilstrekkelig
forankring i selve loven, slik at hensynet til forutberegnelighet ivaretas. I
HR-2019-900-A Eksportkontroll avsnitt 32 uttrykkes dette slik at ‘innholdet i
straffebestemmelser må kunne klargjøres fra sak til sak’, men at forutsetningen er at
‘bestemmelsens kjerne etter denne tolkningsprosessen forblir den samme’.»
(15) Ordlyden står altså sentralt. Reelle hensyn kan ikke gi grunnlag for en forståelse som ikke
har støtte i ordlyden. Også straffebestemmelser må tolkes, men tolkningsresultatet må ha
tilstrekkelig forankring i selve loven.
Lovbestemmelsene
Straffeprosessloven § 222 a og hjemmelen for straff
(16) Hjemmelen for ileggelsen av besøksforbud i denne saken er straffeprosessloven § 222 a.
Grunnvilkårene følger av første ledd. Besøksforbud kan nedlegges «dersom det er grunn til
å tro at en person ellers vil» begå handlinger som angitt i bokstavene a til d. Bokstav a
gjelder straffbare handlinger overfor en annen person. Virkeområdet er imidlertid ikke
begrenset til straffbare handlinger. Den beskrevne handlingen i bokstav b er å «forfølge en
annen person», mens bokstav c gjelder «på annet vis [å] krenke en annens fred».
(17) Hva et besøksforbud kan gå ut på, er regulert i § 222 a andre ledd:
«Besøksforbudet kan gå ut på at den forbudet retter seg mot, forbys
a. å oppholde seg på et bestemt sted,
b. å forfølge, besøke eller på annet vis kontakte en annen person.»
(18) Selv om det ikke er sagt uttrykkelig i beslutningen, er det på rene at besøksforbudet som
denne saken gjelder, er ilagt etter bokstav b.
(19) Hjemmel for straff ved brudd på besøksforbud er straffeloven § 168 bokstav b. Etter denne
bestemmelsen kan den som krenker et besøksforbud etter straffeprosessloven § 222 a,
straffes med bot eller fengsel inntil ett år.
Forholdet mellom straffeprosessloven § 222 a andre ledd og utformingen av
besøksforbudet
(20) Ordlyden i besøksforbudet overfor A ligger tett opptil ordlyden i § 222 a andre ledd
bokstav b. Besøksforbudet – og også tiltalen – bruker likevel begrepet «oppsøke», som
ikke finnes i lovbestemmelsen. Dette var gjort på samme måte i saken Høyesterett avgjorde
i HR-2018-2395-A. Førstvoterende uttaler her i avsnitt 15:
«Jeg forstår ordvalget som en praktisk klargjøring, slik at ‘oppsøke’ her verken utvider
eller innskrenker de handlingene som kan forbys med hjemmel i den siterte delen av
HR-2025-2051-A, (sak nr. 25-081720STR-HRET)

5
lovhjemmelen. Det er uansett ikke anledning til å straffe handlinger som faller utenfor
de handlingene som kan forbys etter § 222 a.»
(21) Dette må gjelde på samme måte i dette tilfellet.
(22) Det er for øvrig verdt å merke seg at besøksforbudet overfor A angir en rekke former for
kontakt som omfattes av forbudet. Det er ikke tvilsomt at de kontaktformene som angis,
ligger innenfor lovens uttrykk «kontakte en annen person».
Nærmere om ordlyden i straffeprosessloven § 222 a andre ledd bokstav b
(23) Straffeprosessloven § 222 a andre ledd beskriver altså handlinger som er forbudt – og som
kan medføre straffansvar – for den som er ilagt besøksforbud. Spørsmålet i saken her er om
bestemmelsen i andre ledd bokstav b rammer det å oppsøke hjemmet til den som forbudet
skal beskytte, når den som er ilagt forbudet, vet at vedkommende ikke er hjemme, slik at
det ikke kan skje noe fysisk møte.
(24) Andre ledd bokstav b inneholder en oppregning med tre angitte alternativer. Formuleringen
«eller på annet vis» angir likevel en sammenheng mellom alternativene. Ved tolkningen av
bestemmelsen er det grunn til å se både på den naturlige språklige forståelsen av
alternativene hver for seg og på hvordan oppregningen samlet skal forstås.
(25) Den alminnelige forståelsen av å «forfølge» er å følge etter noen. Å oppsøke en persons
bolig én enkelt gang faller ikke naturlig inn under begrepet «forfølge». For den samlede
forståelsen av bokstav b er det likevel grunn til å merke seg at man utvilsomt kan forfølge
en person ved å følge etter vedkommende selv om personen ikke er klar over at han eller
hun blir forfulgt. Dette viser at virkeområdet for bokstav b ikke generelt er begrenset til
handlinger som kan lede til direkte kontakt.
(26) Språklig kan man «besøke» både personer og steder. Man kan «besøke» en annens bolig
selv om personen ikke er til stede. Samtidig er bokstav b utformet slik at «besøke» her
fremstår knyttet til «en annen person».
(27) Det tredje alternativet i oppregningen er «på annet vis kontakte». Slik det også er kommet
til uttrykk i utformingen av besøksforbudet mot A, dekker denne formuleringen en rekke
ulike former for kontakt og er ikke begrenset til forsøk på å oppnå et fysisk møte. For
eksempel er det klart at ethvert skriftlig budskap som etterlates eller leveres på en måte
som gjør at den beskyttede kan bli kjent med det, vil rammes. Forbudet vil også være brutt
hvis man henvender seg gjennom en annen person, for eksempel ved å be denne formidle
noe til den forbudet skal beskytte.
(28) Handlingen i dette tilfellet går ut på å oppsøke hjemmet til den beskyttede på et tidspunkt
man vet at vedkommende ikke er hjemme. Det følger av det jeg har påpekt, at hvis man
gjør dette og samtidig etterlater en form for budskap – skriftlig, gjennom en annen person
eller på annen måte – er det ikke tvilsomt at forbudet er brutt.
(29) Det som er spørsmålet her, er om lovens ordlyd også dekker et tilfelle der man ikke gjør
noe annet enn å oppsøke hjemmet.
HR-2025-2051-A, (sak nr. 25-081720STR-HRET)

6
(30) Et utgangspunkt for vurderingen må etter mitt syn være at en persons bolig er et personlig
og privat sted. Ved bedømmelsen av hva som omfattes av «kontakte», må også formålet
med handlingen ha betydning. Hvis det ikke kan påvises noen annen grunn til å oppsøke et
bestemt sted enn at det er hjemmet til en person som man er pålagt besøksforbud overfor,
er det etter mitt syn nærliggende å se handlingen som en form for kontakt.
(31) Som jeg har fremhevet, må det være riktig å se alternativene i bokstav b i sammenheng.
Det bestemmelsen beskriver, er handlinger som den som er ilagt besøksforbud, forbys å
utføre, og ikke et bestemt resultat – at det oppnås personlig kontakt med den forbudet skal
beskytte.
(32) Samlet er det etter mitt syn mest naturlig å forstå ordlyden i § 222 a andre ledd bokstav b
slik at det å oppsøke en persons bolig kan rammes av bestemmelsen, selv om man vet at
personen ikke er hjemme.
(33) En slik forståelse støttes av sammenhengen med første ledd i § 222 a. Oppregningen her av
handlinger som et besøksforbud skal hindre, omfatter som nevnt å krenke en annens fred.
Det er ikke tvilsomt at det å oppsøke en persons bolig, selv om vedkommende ikke er
hjemme, er en handling som er egnet til å krenke personens fred. Dette kan blant annet
begrunnes med at det alltid vil være en mulighet for at den beskyttede blir kjent med at den
som er ilagt forbudet, har oppsøkt boligen.
(34) Den faktiske situasjonen i dette tilfellet er egnet til å illustrere dette. Slik det fremgår av
tingrettens beskrivelse, hadde B installert et webkamera og fikk varsel på sin telefon. B ble
dermed klar over at A befant seg utenfor hans hjem.
(35) Jeg bemerker i denne sammenheng at den som er ilagt et besøksforbud, vil være kjent med
bakgrunnen for forbudet. Selv om de formålene med besøksforbud som angis i § 222 a,
ikke direkte fremgår av selve beslutningen, vil det for den som ilegges et forbud, være klart
at hensikten er å gi et pålegg om så langt det er mulig å «holde seg unna» den personen
som forbudet skal beskytte. Dette har etter mitt syn betydning ved tolkningen av § 222 a
andre ledd, også når det er tale om å ilegge straff for brudd på bestemmelsen.
Lovforarbeidene
(36) Bestemmelser om besøksforbud kom første gang inn i straffeprosessloven § 222 a i 1994.
Reglene har vært endret flere ganger, men kjernen har hele tiden vært den samme.
(37) Det synes ikke å foreligge uttalelser i lovforarbeider som i vesentlig grad belyser det
tolkningsspørsmålet som foreligger i saken her.
(38) Ved lovendring i 2003 fikk § 222 a en utforming som i store trekk svarer til dagens
lovbestemmelse. I Ot.prp. nr. 109 (2001–2002) side 45 gis en redegjørelse for
formuleringen «krenke en annens fred» i første ledd bokstav c. Som ett av eksemplene på
en slik krenkelse nevnes her at «en person gjentatte ganger dukker opp på en annens
bosted». Dette klargjør at det å oppsøke hjemmet til den et besøksforbud skal beskytte,
omfattes av den typen handlinger som besøksforbud tar sikte på å hindre
HR-2025-2051-A, (sak nr. 25-081720STR-HRET)

7
Rettspraksis
(39) Høyesteretts dom HR-2018-2395-A gjaldt, slik jeg allerede har vært inne på, spørsmål om
straff for overtredelse av et besøksforbud med tilsvarende innhold som i saken her.
Spørsmålet i den saken var om den som var ilagt besøksforbud, kunne straffes for å gå inn i
et rom på et treningssenter der den forbudet skulle beskytte, var i gang med å trene.
(40) I avsnitt 22 fremhever førstvoterende at begrepene «forfølge, besøke eller på annet vis
kontakte» i straffeprosessloven § 222 a peker mot at tiltalte for å rammes, må utføre en
aktiv handling rettet mot den fornærmede. Han viser i denne sammenheng til
Rt-2003-1068 og Rt-1998-1106.
(41) I HR-2018-2395-A avsnitt 23 til 25 heter det videre:
«I dette tilfellet foretok A en aktiv handling i retning B, ved at han beveget seg fra
resepsjonsområdet og inn i treningslokalet, hvor han visste at B oppholdt seg. Men jeg
kan ikke se at denne bevegelsen i seg selv er tilstrekkelig til at han kan sies å ha
forfulgt henne eller på annet vis kontaktet henne.
A begynte å trene da han kom inn i treningslokalet, som altså var relativt stort med
mange mennesker i. Han trente noe unna B. Det var i seg selv intet påfallende eller
ekstraordinært ved at A trente her. Der er videre ingen opplysninger i lagmannsrettens
dom som peker i retning av at A på noen måte henvendte seg til B, heller ikke ved å
søke blikkontakt med henne eller lignende. Lagmannsrettens beskrivelse peker mot at
A utelukkende drev med sitt.
Når dette var situasjonen, er jeg kommet til at A, under sitt opphold på
[treningssenter], ikke forfulgte, besøkte eller på annet vis kontaktet B.»
(42) Det avgjørende i denne saken var dermed at selv om det forelå en aktiv handling – å gå inn
på treningssenteret – ble denne ansett å ha hatt et annet formål enn å kontakte den personen
besøksforbudet skulle beskytte. Tiltaltes videre handlemåte gikk heller ikke lenger enn
dette.
Reelle hensyn
(43) Slik jeg har fremhevet, har reelle hensyn begrenset betydning ved tolkningen av en
straffebestemmelse. Jeg vil likevel komme inn på noen slike hensyn som har vært
fremhevet i saken.
(44) Forsvarer har vist til at når § 222 a andre ledd bokstav a gir hjemmel for å ilegge forbud
mot å oppholde seg på et bestemt sted, er det ingen grunn til å gi bokstav b en videre
rekkevidde enn det som klart ligger innenfor ordlyden. Det følger av lovens oppbygning og
er presisert i nyere lovforarbeider, se Prop. 128 L (2022–2023) side 63, at bokstav a og b
kan kombineres.
(45) Jeg kan likevel ikke se at forholdet til bokstav a har betydning for det tolkningsspørsmålet
som foreligger her. Siktemålet med alternativet i bokstav a har i utgangspunktet ikke vært
tilfeller der besøksforbud ilegges til vern for én bestemt person, se blant annet
Ot.prp. nr. 109 (2001–2002) side 23. Selv om det nå er klart at bokstav a kan anvendes
HR-2025-2051-A, (sak nr. 25-081720STR-HRET)

8
også i slike saker, fremstår det upraktisk om man i mange tilfeller skulle være nødt til å
anvende bokstav a og b i kombinasjon for å sikre at et besøksforbud får tilstrekkelig
rekkevidde. Den generelle virkningen av dette ville bli bruk av mer omfattende
besøksforbud enn det er vanlig å ilegge i dag.
(46) Påtalemyndigheten har blant annet vist til effektivitetshensyn. Dersom det ikke kan
anvendes straff der den som er ilagt et besøksforbud, har bygd på at den forbudet skal
beskytte, ikke er hjemme, må det i saker der hjemmet er oppsøkt, føres bevis om den
enkeltes kunnskap. Det strafferettslige beviskravet medfører at en forklaring bare kan
settes til side dersom det er bevist utover enhver rimelig tvil at den er uriktig.
(47) Jeg er enig i at effektivitetshensyn kan tale for den lovforståelsen som lagmannsretten har
bygd på. I samsvar med det jeg har fremhevet om lovskravet, har slike hensyn likevel
begrenset vekt.
Vurderingen i dette tilfellet
(48) Det følger av det jeg har gjennomgått, at jeg mener ordlyden i straffeprosessloven § 222 a
andre ledd bokstav b naturlig må forstås slik at den rammer det å oppsøke hjemmet til den
besøksforbudet skal beskytte, selv om den som er ilagt forbudet, vet at personen ikke er
hjemme
(49) Når jeg er kommet til at en slik tolkning er riktig, også når det tas hensyn til klarhetskravet
for å ilegge straff, legger jeg som fremhevet, i tillegg til ordlyden i § 222 a andre ledd, vekt
på sammenhengen med første ledd, og at den som er ilagt besøksforbud, er fullt kjent med
bakgrunnen for forbudet.
(50) Slik jeg ser det, har A ved å oppsøke Bs bolig utført en aktiv handling rettet mot B. I
motsetning til det som var Høyesteretts bedømmelse av situasjonen i HR-2018-2395-A,
hadde handlingen ikke noe annet formål enn å rette seg mot den som var beskyttet av
besøksforbudet.
Konklusjon
(51) Etter dette er jeg kommet til at lagmannsrettens lovanvendelse er riktig. Anken må da
forkastes.
(52) Jeg stemmer for denne
D O M :
Anken forkastes.
HR-2025-2051-A, (sak nr. 25-081720STR-HRET)

9
(53) Dommer Østensen Berglund: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(54) Dommer Poulsen: Likeså.
(55) Dommer Stenvik: Likeså.
(56) Dommer Webster: Likeså.
(57) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
Anken forkastes.
HR-2025-2051-A, (sak nr. 25-081720STR-HRET)