Sammendrag: Stang Lund, Rieber-Mohn, Støle, Stabel, AaslandA ble tiltalt for overtredelse av straffeloven § 127 første ledd første straffalternativ ved at han i februar 2002 på et sosial- og barnevernssenter tildelte sosialsjefen et slag på kinnet mens hun informerte ham om saksbehandlingen i forhold til sosiale ytelser. Han ble domfelt i tingretten til en straff av ubetinget fengsel i 21 dager. Lagmannsretten kom til at det ikke var bevist at A hadde utvist forsett for å hindre sosialsjefen i utøvelsen av en tjenestehandling, eller at slaget var ment som et forsøk på å oppnå utbetaling av støtte. Derimot fant lagmannsretten ham skyldig i overtredelse av straffeloven § 326 første ledd nr. 2 og satte straffen til betinget fengsel i 14 dager.Påtalemyndigheten anket lagmannsrettens lovanvendelse til Høyesterett, som opphevde lagmannsrettens dom med hovedforhandling. Lagmannsretten hadde ikke gjort nærmere rede for hvilke sider ved gjerningsinnholdet i § 127 første ledd retten hadde kommet til at tiltalte ikke var seg bevisst da han slo. Dersom retten hadde ment at domfelte ikke var klar over at sosialsjefen var en offentlig tjenestemann som var i ferd med å utføre en tjenestehandling, talte mye for at dette i tilfelle skulle vært bedømt som en rettsvillfarelse, som ikke utelukker forsett. Hadde retten derimot ment at domfelte til tross for slik kunnskap ikke har vært seg bevisst at han hindret sosialsjefen i utførelse av en tjenestehandling, var dette så vidt vanskelig å forstå at det i det minste måtte kreves en nærmere begrunnelse. Avgjørelsene i Rt. 1986 side 393 og Rt. 1987 side 844 er eksempler på at forsett i en slik situasjon må anses for å omfatte vilkårene for straffbarhet i § 127 selv om volden er en følge av aggresjon eller en impulshandling.

NORGES HØYESTERETT
Den 19. februar 2004 avsa Høyesterett kjennelse i
HR-2004-00352-A, (sak nr. 2003/1619), straffesak, anke,
Den offentlige påtalemyndighet (statsadvokat Harald Strand)
mot
A (advokat Berit Reiss-Andersen)
S T E M M E G I V N I N G :
(1) Dommer Stang Lund: Saken gjelder lagmannsrettens forståelse av kravet til forsett i
forhold til straffeloven § 127 første ledd første straffalternativ.
(2) A, født 00.00.1958, ble satt under tiltale for overtredelse av straffeloven § 127 første ledd
første straffalternativ. Grunnlaget var at han tirsdag 5. februar 2002 på X sosial- og
barnevernsenter tildelte sosial- og barnevernsjefen et slag på venstre kinn mens hun
informerte ham om saksbehandlingen i forhold til sosiale ytelser. Oslo tingrett avsa
11. desember 2002 dom med slik domsslutning:
"1. A, født 00.00.58, dømmes for forbrytelse mot straffeloven § 127, 1. ledd,
1. straffalternativ til straff av fengsel i 21 –tjueen– dager.
2. A, født 00.00.58, ilegges saksomkostninger med kroner 2.000 –totusen–."
(3) A anket dommen til Borgarting lagmannsrett. Anken gjaldt bevisbedømmelsen,
lovanvendelsen under skyldspørsmålet og straffutmålingen. Lagmannsretten avsa
5. november 2003 dom med slik domsslutning:
"A, født 00.00.1958, dømmes for overtredelse av straffeloven § 326 første ledd nr 2 til en
straff av fengsel i 14 – fjorten – dager. Fullbyrdelsen av straffen utstår med en prøvetid
på 2 – to – år."

2
(4) Saksforholdet og domfeltes personlige forhold framgår av tingrettens og lagmannsrettens
dommer.
(5) Påtalemyndigheten har anket over lagmannsrettens lovanvendelse. Det anføres at
lagmannsretten har feiltolket begrepet ”hindre” en tjenestehandling når den frifant for
overtredelse av straffeloven § 127 første ledd. Ved å slå hindret tiltalte sosialsjefen i å
fullføre den orientering hun skal gi om behandlingen av hans sak og om sosialvakten, og
det utelukker ikke domfellelse at tiltaltes forsett var å legemskrenke tjenestemannen.
(6) Jeg er kommet til at anken må tas til følge.
(7) Tiltalte er en 45 år gammel i Norge ustraffet flyktning fra Iran. Han har vært torturert i
Iran og får valium for psykiske problemer.
(8) Foranledningen til det forhold tiltalen gjelder, var at A om ettermiddagen 4. februar 2002
møtte opp noe over klokken 1500 på X sosial- og barnevernsenter med en søknad om
stønad til medisiner, røyk og reisepenger. Da senteret stengte klokken 1530, ble han bedt
om å ta kontakt med saksbehandler i treffetiden mellom kl. 11 og 12 neste dag. Han møtte
først om lag klokken 1500 dagen etter og spurte i ekspedisjonen om det lå penger klar til
ham. A opptrådte aggressivt da han fikk vite at ingen penger lå klar. Lagmannsretten
fortsatte:
"Ettersom de ansatte på X sosialsenter også tidligere hadde opplevd tiltalte som
aggressiv og ubehagelig, ble sosial- og barnevernsjef B umiddelbart kontaktet, slik
rutinen var dersom det oppstod ubehagelige situasjoner i ekspedisjonen. Hun kom ut og
gikk bort til luken, hvor tiltalte stod fremoverlent og med albuene inne i selve
ekspedisjonsluken. B forklarte tiltalte at han ikke kunne få penger til medisiner
ettersom han ikke hadde innlevert resepten i original, og at dette var et absolutt vilkår
for at sosialtjenesten kunne organisere utlevering av medisiner til ham. Hun var i ferd
med å orientere ham om mulighetene for å kontakte sosialvakten dersom det forelå en
akutt situasjon, da tiltalte brått og uten forvarsel strakte hånden inn gjennom
ekspedisjonsluken og gav henne en ørefik.
B trakk seg da raskt tilbake fra luken, og tiltalte forlot skranken og grep en stol som
stod inne i lokalet. B fikk raskt lukket ekspedisjonsluken, og det endte med at tiltalte
satte stolen fra seg. Han gikk først rastløst rundt i rommet, men satte seg til slutt ned.
Da han hadde roet seg noe, ble han bedt om å forlate lokalet, ettersom senteret skulle
stenge. Han nektet å forlate senteret, og politiet ble til slutt tilkalt, og tiltalte ble fjernet.”
(9) Jeg bemerker at straffeloven § 127 første ledd rammer den som ved vold søker å påvirke
eller hindre en offentlig tjenestemann ved utføring av en tjenestehandling. De ansatte ved
senteret for sosial- og barnevern er utvilsomt offentlige tjenestemenn, jf. Rt. 1988 side
1092. Lagmannsretten la til grunn at sosialsjefen hadde veiledet A om behandlingen av
hans sak og var i ferd med å orientere om sosialvakten. Tildelingen av en ørefik under
orienteringen hindret sosialsjefen i utførelsen av hennes tjenesteplikter. Ut fra
lagmannsrettens beskrivelse av hendelsesforløpet foreligger de objektive vilkår for straff
etter § 127 første ledd.
(10) Lagmannsretten kom imidlertid til at de subjektive vilkår for straff etter § 127 første ledd
ikke var oppfylt. Om dette uttales:
”Lagmannsretten finner etter dette at tiltalte med forsett tildelte sosialsjefen en ørefik
mens hun var i ferd med å orientere ham om behandlingen av hans sak.

3
Lagmannsretten kan derimot ikke finne det bevist at dette fra tiltaltes side var ment
som et forsøk på å oppnå utbetaling av støtte fra sosialsenteret, eller for å hindre B i å
utføre sine plikter som sosialsjef. Han hadde på det tidspunkt allerede blitt meddelt at
han ikke ville motta penger eller medisiner den dagen. Selv om sosialsjefen fortsatt må
sies å utføre en tjenestehandling så lenge hun var i kontakt med tiltalte, har
lagmannsretten ikke funnet det godtgjort at tiltalte har utvist forsett med hensyn til å
hindre sosialsjefen i sin tjenestehandling eller å oppnå et annet resultat av
saksbehandlingen. Slaget fremstår for lagmannsretten som en reaksjon i sinne over ikke
å oppnå utbetalingen. Dette er en legemskrenkelse, men det kan ikke sies å være en
overtredelse av straffeloven § 127, som tiltalebeslutningen gjelder."
(11) Skyldkravet etter § 127 er forsett. Lagmannsretten har ikke funnet det godtgjort at det
foreligger forsett med hensyn til det forhold at domfelte hindret sosialsjefen i en
tjenestehandling. Det er imidlertid ikke gjort nærmere rede for hvilke sider ved
gjerningsinnholdet i § 127 første ledd lagmannsretten har kommet til at tiltalte ikke var
seg bevisst da han slo. Dersom lagmannsretten har ment at domfelte ikke var klar over at
sosialsjefen var en offentlig tjenestemann som var i ferd med å utføre en tjenestehandling,
er det mye som taler for at dette skulle vært bedømt som en rettsvillfarelse, som ikke
utelukker forsett. Hvis retten derimot har ment at domfelte til tross for slik kunnskap ikke
har vært seg bevisst at han hindret sosialsjefen i utførelsen av tjenestehandlingen, er dette
så vidt vanskelig å forstå at det i det minste måtte kreve en nærmere begrunnelse. Jeg
viser til avgjørelsene i Rt. 1986 side 393 og Rt. 1987 side 844, som viser at forsettet i en
slik situasjon normalt må anses for å omfatte vilkårene for straffbarhet i § 127 selv om
volden er en følge av aggresjon eller en impulshandling.
(12) Jeg finner etter dette at lagmannsretten har forstått kravet til forsett på uriktig måte og
stemmer for denne
K J E N N E L S E :
Lagmannsrettens dom med hovedforhandling oppheves.
(13) Dommer Rieber-Mohn: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(14) Dommer Støle: Likeså.
(15) Dommer Stabel: Likeså.
(16) Dommer Aasland: Likeså.
(17) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
K J E N N E L S E :
Lagmannsrettens dom med hovedforhandling oppheves.