Sammendrag: Skoghøy, Coward, Oftedal Broch, Mitsem, GjølstadSaken gjaldt straffutmåling for simpelt tyveri overfor en narkotikamisbruker som tidligere var straffedømt til sammen 28 ganger - i det vesentlige for vinnings- og narkotikakriminalitet av mindre alvorlig karakter.Både tingretten og lagmannsretten hadde ut fra behovet for samfunnsvern og for å få domfelte til å avstå fra ny kriminalitet i det minste i soningstiden, fastsatt straffen til 9 måneders ubetinget fengsel. Domfelte hadde i tiden mellom dommen i tingretten og behandlingen i lagmannsretten begått nye straffbare handlinger, og ved dom i tingretten før den foreliggende sak ble behandlet i lagmannsretten, var han med en tilsvarende begrunnelse også for disse forholdene blitt dømt til 9 måneders ubetinget fengsel. Denne dommen ble ikke påanket. Ved lovendring i 2003 ble straffeloven § 61 om økning av strafferammene ved gjentatt kriminalitet endret. Siden det forhold saken for Høyesterett gjaldt, var begått før denne lovendringen, gikk Høyesterett ikke inn på betydningen av denne. Under henvisning til tidligere rettspraksis uttalte førstvoterende at tidligere domfellelser også før lovendringen i 2003 måtte tillegges betydelig vekt i skjerpende retning, men at det ved straffutmålingen også måtte tas individuelle hensyn, og prinsippet om at det skal være forholdsmessighet mellom handling og reaksjon, dessuten setter en grense for hvor meget straffen kan skjerpes på grunn av tidligere domfellelser. I den foreliggende sak var den straff lagmannsretten hadde fastsatt, etter Høyesteretts syn blitt uforholdsmessig streng - både isolert sett og når man så hen til den samlede soningstid av den straff som var utmålt i de to sakene. Den 15. april 2004 ville straffen etter den rettskraftige dom på 9 måneders fengsel være sonet fullt ut. For at hjelpeapparatet skulle ha tilstrekkelig tid på seg til å iverksette planlagt metadonbehandling og andre hjelpetiltak etter løslatelse, ble straffen satt til fengsel i 120 dager. Tre dommere uttalte i en særmerknad at hvis ikke hensynet til behandlingsopplegget hadde kommet så sterkt inn, skulle fengselsstraffen i det foreliggende tilfellet ut fra forholdsmessighetsprinsippet ikke ha vært satt til mer enn for eksempel 45 dager.

NORGES HØYESTERETT
Den 25. februar 2004 avsa Høyesterett dom i
HR-2004-00395-A, (sak nr. 2003/1595), straffesak, anke,
A (advokat Berit Reiss-Andersen)
mot
Den offentlige påtalemyndighet (statsadvokat Eirik Stolt-Nielsen)
S T E M M E G I V N I N G :
(1) Dommer Skoghøy: Saken gjelder straffutmåling for simpelt tyveri i et tilfelle hvor
domfelte tidligere er straffedømt en rekke ganger – i det vesentlige for vinnings- og
narkotikakriminalitet av mindre alvorlig karakter.
(2) Bergen tingrett avsa 20. mai 2003 dom med slik domsslutning:
”1. A, f. 00.00.1973, dømmes for overtredelse av strl. § 257 jfr. § 263 til en straff
av fengsel i 9 – ni – måneder.
Til fradrag i straffen går 67 – sekstisju – dager for utholdt varetekt, jfr. strl.
§ 60.
2. A frifinnes for revidert tiltalebeslutning post II.
3. A dømmes til innen 2 – to – uker fra forkynnelse av dommen til å betale
kr. 1 179,- – kronerettusenetthundreogsyttini – i erstatning til
Stian Dammer.”
(3) Domfelte anket til Gulating lagmannsrett over straffutmålingen. Lagmannsretten avsa
7. november 2003 kjennelse med slik slutning:
”1. Anken forkastes.
2. Domfelte tilkommer varetektsfradrag med 99 dager, jf. straffeloven § 60.”
(4) Det nærmere saksforhold og domfeltes personlige forhold fremgår av tingrettens og
lagmannsrettens avgjørelser.

2
(5) Domfelte har påanket lagmannsrettens kjennelse til Høyesterett. Anken gjelder
straffutmålingen.
(6) Jeg har kommet til at anken må tas til følge.
(7) Domfellelsen gjelder tyveri av en lommebok.
(8) Tirsdag 11. mars 2003 ca. kl. 19.40 gikk A inn i lokalene til forretningen 7 Eleven i
Strandgaten 2 i Bergen. Etter å ha funnet ut at døren til et bakrom var ulåst, gikk han inn
på dette for å finne noe å stjele. På et bord fant han en lommebok. Han tok denne og gikk
ut via butikklokalet. Etter å ha kommet ut på gaten, gikk han rundt et hjørne og åpnet
lommeboken. Foruten Visa-kort, førerkort, studentidentitetskort og treningskort ved
Studentsamskipnaden i Bergen inneholdt den ca. kr 130 i kontanter. Han tok pengene og
kastet resten i en søppelbøtte.
(9) A er vel 30 år gammel og narkotikamisbruker. Medregnet det forhold denne saken
gjelder, er han straffedømt til sammen 29 ganger – i det vesentlige for vinnings- og
narkotikakriminalitet av mindre alvorlig karakter. Av disse dommene er 22 fra 1997 eller
senere. Den vinningskriminalitet han er dømt for, er knyttet til hans narkotikaproblem.
(10) Etter at dom i den foreliggende sak var avsagt i tingretten, ble A ved Bergen tingretts dom
av 30. oktober 2003 dømt for noen mindre tyverier, forsøk på bedrageri overfor en
restaurant og erverv og bruk av narkotika. Disse forholdene ble begått etter tingrettens
dom i den sak som nå er til behandling i Høyesterett. Til tross for at de forhold han ble
dømt for, hadde et relativt beskjedent omfang, ble straffen i tingrettens dom av 30.
oktober 2003 satt til fengsel i ni måneder. Dette ble begrunnet med at det var ”nødvendig
å utmåle en lengre ubetinget fengselsstraff for å kunne avholde siktede fra å begå nye
kriminelle handlinger i det minste i soningstiden”, og at det var ”nødvendig å ta i bruk et
slikt ekstraordinært beskyttelsestiltak for å verne samfunnet mot siktedes kriminelle
virksomhet”. Denne dommen ble ikke påanket.
(11) Når lagmannsretten også i den foreliggende sak fastsatte straffen til fengsel i ni måneder,
ble dette begrunnet i det vesentlige på samme måte som i tingrettens dom av 30. oktober
2003. I lagmannsrettens kjennelse uttales det således blant annet:
”Selv om den handling som nå er til pådømmelse gjelder et relativt beskjedent forhold
og flere av de tidligere dommene også gjelder mindre forhold, er domfeltes vedvarende
kriminelle aktivitet plagsom for dem som rammes og kan skape usikkerhet og
utrygghetsfølelse hos flere. At domfelte forgår seg igjen og igjen uten at det reageres
med annet enn heller korte fengselsstraffer og uten at disse har den ønskede preventive
virkning, kan svekke allmennhetens tillit til strafferettspleien. En lengre straffreaksjon
vil også kunne være i domfeltes egen langsiktige interesse idet det vil kunne muliggjøre
en soning etter straffgjennomføringsloven § 12, noe som fremstår som en tjenlig
reaksjon.”
(12) Etter endring ved lov 4. juli 2003 nr. 78 fastsetter straffeloven § 61 første ledd at dersom
en tidligere domfelt person på ny begår en straffbar handling av samme art som han
tidligere er dømt for, forhøyes maksimumsstraffen i straffebudet til det dobbelte, hvis
ikke straffebudet selv bestemmer noe annet. Formålet med lovendringen var først og
fremst å skjerpe straffen for gjentatte vinnings-, volds- og seksualforbrytelser, se Ot.prp.
nr. 62 (2002-2003) kap. 9 og kap. 13 (spesialmotivene til endringene i § 61) og Innst.O.
nr. 118 (2002-2003) kap. 8. Før lovendringen i 2003 bestemte straffeloven § 263 at

3
straffen kunne forhøyes med inntil det halve hvis den som ble dømt for underslag eller
tyveri, tidligere hadde vært straffet med fengsel for underslag, tyveri eller nærmere andre
angitte forbrytelser. Ved lovendringen i 2003 ble denne bestemmelsen opphevd. Da det
forhold vår sak gjelder, er begått før lovendringen i 2003, må betydningen av at domfelte
er straffedømt tidligere, bedømmes etter straffeloven § 263 og tidligere rettspraksis om
straffutmålingen ved gjengangerkriminalitet. På denne bakgrunn finner jeg ikke grunn til
å gå inn på hvilken betydning straffeloven § 61 etter lovendringen i 2003 skal tillegges
ved straffutmålingen innenfor maksimumsstraffene.
(13) I Høyesteretts dom i Rt. 1997 side 1976 uttalte førstvoterende som representant for
flertallet at det både for å styrke samfunnets vern mot gjentatt vinningskriminalitet og ”ut
fra mer allmenne forholdsmessighetsbetraktninger … kan være grunn til en generell
skjerpelse av straffenivået for tilbakefallsforbrytere innenfor den mer omfattende
vinningskriminalitet”. Disse synspunktene er fulgt opp blant annet i dom i Rt. 1999
side 1509.
(14) Det må etter dette legges til grunn at tidligere domfellelser også før lovendringen i 2003
ble tillagt betydelig vekt i skjerpende retning. Dette gjelder særlig når man – slik tilfellet
er her – står overfor en lang rekke tidligere domfellelser for forbrytelser av samme art.
Ved straffutmålingen må det imidlertid også tas individuelle hensyn, og dessuten setter
prinsippet om at det skal være forholdsmessighet mellom handling og reaksjon, en grense
for hvor meget straffen kan skjerpes på grunn av tidligere domfellelser.
(15) Det følger av straffeloven §§ 62 og 63 at det ved straffutmålingen i tilfeller hvor noen i
samme eller i forskjellige handlinger har forøvet flere forbrytelser eller forseelser
(konkurrens), skal foretas en samlet bedømmelse, og etter § 64 skal dette prinsippet også
anvendes dersom noen som allerede er idømt straff, felles for noen forbrytelse som er
begått forut for dommen. I kjennelse i Rt. 2001 side 1606 har Høyesterett lagt til grunn at
skjæringspunktet ved anvendelsen av § 64 er domsavsigelsen i tingretten. Da de forhold
A ble dømt for ved Bergen tingretts dom av 30. oktober 2003, ble begått etter tingrettens
dom i vår sak, kommer § 64 ikke til anvendelse. Men som fremholdt i avgjørelsen i Rt.
2001 side 1606, må det likevel når en sak blir pådømt før dom i en annen sak er
ferdigsonet, tas et visst hensyn til den samlede soningstid.
(16) Som jeg tidligere har nevnt, ble A ved Bergen tingretts dom av 30. oktober 2003 dømt til
fengsel i ni måneder for relativt beskjedne vinnings- og narkotikaforbrytelser, og ved
straffutmålingen ble det lagt betydelig vekt på at man stod overfor en
tilbakefallsforbryter. Siden gjengangermomentet stod så sentralt ved straffutmålingen i
dommen av 30. oktober 2003, er det ved straffutmålingen i vår sak særlig grunn til å ta
hensyn til hva den samlede soningstid vil bli. Dersom det i to saker som kommer for
domstolene med så kort mellomrom som her, skal legges så stor vekt på tidligere
domfellelser som det de lavere instanser har gjort i disse sakene, vil det medføre at
gjengangeraspektet blir tillagt vekt to ganger. Både isolert sett og ikke minst når man ser
hen til den samlede soningstid av den straff som er utmålt i de to sakene, er den straff som
lagmannsretten har utmålt i vår sak, blitt uforholdsmessig streng, og den må derfor etter
min mening reduseres vesentlig.
(17) Domfelte soner nå Bergen tingretts dom av 30. oktober 2003. Den 15. april 2004 er denne
sonet fullt ut. I uttalelse av 10. februar 2004 fra Loddefjord sosialkontor er det opplyst at
det er etablert en ansvarsgruppe med relevante parter/etater rundt domfelte, og at det med

4
sikte på å bryte sirkelen mellom soning og ny kriminalitet er planlagt en kjede med tiltak
når domfelte blir løslatt. I denne tiltaksplanen inngår blant annet stabilisering på metadon
to måneder før løslatelse, og gradvis etablering i bolig etter endt soning gjennom
Botreningssenteret. Sosialkontoret fremholder i uttalelsen at det er viktig at det
”foreligger en planlagt løslatelse slik at tiltakskjeden kan settes i verk”, og at domfelte
”bidrar godt i ansvarsgruppen og fremholder et klart ønske om endring av sin
livssituasjon”.
(18) Under ankeforhandlingen for lagmannsretten gav domfelte uttrykk for at han etter
løslatelse fra tidligere dommer ikke har fått tilstrekkelig oppfølging, men at han nå er
motivert for behandling, som må omfatte bruk av medisin (metadon), og at han ønsker å
sitte i fengsel til et slikt opplegg er klart.
(19) Ved tidligere løslatelser har det vært et gjennomgående mønster at A kort tid etter
løslatelse har begått ny vinnings- eller narkotikakriminalitet. Siden det nå er planlagt
tiltak med sikte på å bryte denne kjeden, er det etter min oppfatning viktig at han ikke blir
løslatt før forholdene er lagt til rette for at de tiltak som er planlagt, kan gjennomføres.
For at hjelpeapparatet skal ha tilstrekkelig tid på seg til iverksette den planlagte
metadonbehandling og å forberede seg på å sette i verk nødvendige hjelpetiltak etter
løslatelse, finner jeg at straffen for det forhold som er påanket til Høyesterett, passende
kan settes til fengsel i 120 dager. Til fradrag kommer 99 dager for utholdt varetekt.
(20) Jeg stemmer for denne
DOM:
I tingrettens dom gjøres den endring at straffen settes til fengsel i 120 – etthundreogtjue –
dager. I straffen fragår 99 – nittini – dager for varetektsfengsel.
(21) Dommer Coward: Jeg kan slutte meg til det resultatet førstvoterende går inn for. Men jeg
vil understreke at når jeg ikke stemmer for å redusere fengselsstraffen enda mer, er
årsaken det ønsket om å få mulighet til å etablere et slikt opplegg for behandling mv. som
førstvoterende har redegjort for. Lagmannsretten uttalte i sin dom at hvis den domfelte
ikke tidligere hadde vært straffet, kunne forholdet vært avgjort med en kortere betinget
fengselsstraff og/eller bot. Jeg er enig i det. Konsekvensen burde etter mitt syn være at
hvis ikke hensynet til behandlingsopplegget hadde kommet så sterkt inn, ville prinsippet
om forholdsmessighet mellom handling og straff, jf. også førstvoterendes uttalelse om
dette, lede til at fengselsstraffen ikke skulle vært satt til mer enn for eksempel 45 dager.
(22) Dommer Oftedal Broch: Som annenvoterende, dommer Coward.
(23) Dommer Mitsem: Likeså.
(24) Dommer Gjølstad: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende, dommer Skoghøy.
(25) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne

5
D O M :
I tingrettens dom gjøres den endring at straffen settes til fengsel i 120 – etthundreogtjue –
dager. I straffen fragår 99 – nittini – dager for varetektsfengsel.