Dato: 2025-11-21

Sammendrag: Flere personer gikk sammen om å lokke fornærmede i en felle, øve vold mot vedkommende og ødelegge mobiltelefonen, som ble tatt.

Spørsmålet for Høyesterett var om det var riktig å dømme for ran, selv om hensikten utelukkende var å ødelegge mobiltelefonen og ikke å oppnå økonomisk vinning.

Høyesterett kom – i likhet med lagmannsretten – til at forholdet måtte anses som ran. Ransbestemmelsen må tolkes slik at vinningsvilkåret er oppfylt når gjerningspersonen forstår – har forsett om – at han eller hun ved vold eller trusler skaffer seg rådighet over en gjenstand med økonomisk verdi. At formålet er å ødelegge gjenstanden, er uten  betydning.

Dommen gir veiledning om tolkningen av straffeloven § 327 om ran.

D O M
avsagt 21. november 2025 av Høyesterett i avdeling med
dommer Henrik Bull
dommer Per Erik Bergsjø
dommer Knut Erik Sæther
dommer Are Stenvik
dommer Therese Steen
HR-2025-2329-A, (sak nr. 25-099095STR-HRET)
Anke over Eidsivating lagmannsretts dom 10. mai 2025
A (advokat Halvard Helle)
B (advokat Øystein Ola Storrvik)
mot
Påtalemyndigheten (førstestatsadvokat Thomas Frøberg)

2
S T E M M E G I V N I N G
(1) Dommer Sæther:
Sakens spørsmål og bakgrunn
(2) Saken gjelder domfellelse for ran, der de tiltaltes plan var å ødelegge mobiltelefonen som
de tok fra fornærmede. Spørsmålet er om det foreligger forsett om uberettiget vinning, som
er et vilkår for å kunne straffes for ran.
(3) A, født 00.00.2004, og B, født 00.00.2004, ble 25. april 2024 tiltalt for medvirkning til ran,
jf. straffeloven § 327 jf. § 15. Tiltalen rettet seg også mot C, født 10. oktober 2004. C er
ikke part i saken for Høyesterett.
(4) Grunnlaget for tiltalen lyder slik:
«Søndag 23. juli 2023 ca. kl. 20.00 dro B til Sørumsand barnehage i Magnus Sørlis
vei 2 i Lillestrøm, sammen med D, hvor han tilkalte blant annet A og C. De tok
kvelertak og slo D en eller flere ganger i ansiktet og magen, eller medvirket til slikt. I
forbindelse med voldsutøvelsen mot D tilegnet de seg en mobiltelefon, et headset, en
lighter og et bankkort tilhørende D.»
(5) Ved Romerike og Glåmdal tingretts dom 24. november 2024 ble de tiltalte ikke dømt for
ran. Tingretten så det slik at siden hensikten utelukkende var å ødelegge mobiltelefonen,
forelå det ikke forsett om uberettiget vinning. Forholdet måtte i stedet bedømmes som grov
kroppskrenkelse og skadeverk. Retten mente den ikke kunne domfelle for skadeverk, fordi
det var et annet forhold enn det tiltalen gjaldt, jf. straffeprosessloven § 38.
(6) Tingretten dømte etter dette C for grov kroppskrenkelse og tyveri av et sett med
hodetelefoner, A for grov kroppskrenkelse og medvirkning til tyveriet og B for
medvirkning til begge deler, jf. straffeloven § 272 og § 321 jf. § 15. For A ble straffen
80 timer samfunnsstraff, subsidiært fengsel i 80 dager. B ble dømt til en betinget
fengselsstraff på 75 dager. I tillegg ble de tre tiltalte dømt til som solidarskyldnere å betale
fornærmede oppreisning med 15 000 kroner.
(7) Påtalemyndigheten anket dommen og anførte at det er grunnlag for å domfelle for ran.
Eidsivating lagmannsrett avsa 10. mai 2025 dom med slik domsslutning:
«1. B, født 00.00.2004, dømmes for overtredelse av straffeloven § 327,
jf. straffeloven § 15 til fengsel i 10 – ti – måneder.
Til fradrag i straffen kommer 2 – to – dager for utholdt varetekt.
2. C, født 00.00.2004, dømmes for overtredelse av straffeloven § 327,
jf. straffeloven § 15 sammenholdt med straffeloven § 39 tredje ledd til
samfunnsstraff i 300 – trehundre – timer, med en gjennomføringstid på
14 – fjorten – måneder. Den subsidiære fengselsstraffen settes til 10 – ti –
måneder.
Utholdt varetekt kommer til fradrag i den subsidiære fengselsstraffen med
2 – to – dager.
HR-2025-2329-A, (sak nr. 25-099095STR-HRET)

3
3. A, født 00.00.2004, dømmes for overtredelse av straffeloven § 327,
jf. straffeloven § 15 til fengsel i 10 – ti – måneder.
Straffen er en særskilt straff i forhold til Romerike og Glåmdal tingretts dom
av 03.01.2024 og forelegg av 05.12.2024, jf. straffeloven § 82.
4. A, C og B dømmes, en for alle og alle for en, til å betale 40 000 – førtitusen
– kroner i oppreisning til D innen 2 – to – uker etter forkynnelse av denne
dom.»
(8) B og A ble, som det går frem av domsslutningen punkt 1 og 3, dømt for medvirkning til
ran. Ransutbyttet var mobiltelefonen. De ble ikke dømt for medvirkning til det
lagmannsretten bedømte som ran av hodetelefonene utført av C.
(9) A og B anket til Høyesterett over lovanvendelsen under skyldspørsmålet, subsidiært over
straffutmålingen. Ved beslutning 22. juli 2025 ble ankene fremmet for lovanvendelsen,
jf. HR-2025-1374-U. For øvrig ble ankene ikke tillatt fremmet.
(10) C har ikke anket til Høyesterett. For det tilfellet at Høyesterett skulle komme til at vilkåret
om vinnings forsett ikke er oppfylt, slik at det ikke er tale om ran av mobiltelefonen, har
påtalemyndigheten og Cs forsvarer fått uttale seg skriftlig om hvorvidt domfellelsen i
lagmannsretten må oppheves også for C, jf. straffeprosessloven § 342 tredje ledd andre
punktum.
(11) A og B har anført at vinnings forsett forutsetter forsett om å nyttiggjøre seg gjenstanden
man skaffer seg. At gjenstanden har økonomisk verdi, kan ikke begrunne forsett når man
bare har til hensikt å ødelegge gjenstanden og ikke utnytte den til eget bruk. Utenfor
ankene er det anført at lagmannsrettens domsgrunner er mangelfulle fordi forsettskravet er
uriktig formulert. Påstandene er at lagmannsrettens dom med ankeforhandling oppheves.
(12) Påtalemyndigheten har tatt til motmæle og anført at lagmannsrettens lovanvendelse er
korrekt. Forsett om vinning foreligger når gjerningspersonen disponerer over en gjenstand
med økonomisk verdi og kan nyttiggjøre seg gjenstanden slik han eller hun ønsker. En
eventuell ødeleggelseshensikt er uten betydning. Lagmannsrettens forståelse av
forsettsvilkåret er korrekt, og domsgrunnene er ikke mangelfulle. Påtalemyndighetens
påstand er at ankene forkastes.
Mitt syn på saken
Saksforholdet
(13) Om bakgrunnen for det som skjedde, uttaler lagmannsretten følgende:
«I tråd med de tiltaltes samsvarende forklaringer legger lagmannsretten til grunn at de
sammen planla å banke opp og ødelegge fornærmedes mobiltelefon. Bakgrunnen var
et ‘rykte’ om at fornærmede hadde voldtatt sin tidligere kjæreste. De begynte
planleggingen ett eller to døgn før hendelsen. Hensikten var å lære fornærmede en
lekse. Det ble ikke avtalt i detalj hvordan volden skulle utøves eller hvordan
mobiltelefonen skulle ødelegges. I henhold til planen skulle alle de tiltalte i fellesskap
banke opp fornærmede.»
HR-2025-2329-A, (sak nr. 25-099095STR-HRET)

4
(14) For å realisere planen ble fornærmede lokket til et uforstyrret sted. Lagmannsretten
beskriver det videre hendelsesforløpet slik:
«… A angrep fornærmede mens fornærmede satt på en benk. Han tok tak rundt halsen
og dro fornærmede ned på bakken hvor hun ble liggende på ryggen. Mens A holdt
fornærmede fast rundt halsen, slo han gjentatte ganger fornærmede i ansiktet med
knyttet hånd. I tillegg slo han fornærmede minst to–tre ganger med en kjetting på
hodet og i skulderen.
…
… Lagmannsretten oppfattet at C også bekreftet at han tok mobiltelefonen, som lå på
bakken ved headsettet og legger det til grunn – uten at det er avgjørende for
lagmannsrettens konklusjoner hvem av de tiltalte som tok mobiltelefonen.
De tiltalte tok med seg mobiltelefonen noen hundre meter bort fra åstedet, til et
skogholt, hvor de … knuste mobiltelefonen i fellesskap.»
Lagmannsrettens rettsanvendelse
(15) Lagmannsretten la til grunn at vilkåret om uberettiget vinnings forsett forutsetter at de
tiltalte hadde forsett om at mobiltelefonen som de bemektiget seg, hadde økonomisk verdi,
og at dette var oppfylt.
(16) Om forståelsen av ransbestemmelsen, og forholdet mellom ødeleggelseshensikt og
vinnings forsett, uttaler lagmannsretten:
«Lagmannsretten legger til grunn at straffeloven § 327 kun inneholder et alminnelig
forsettkrav knyttet til vinning. Vilkåret i den gamle ransbestemmelsen om uberettiget
vinnings ’hensikt‘, er ikke videreført i den någjeldende ransbestemmelsen. En
konsekvens av lovendringen er at hensikten, herunder en eventuell
ødeleggelseshensikt, ikke lenger er av betydning. Det avgjørende er alene om kravet
om vinnings forsett er oppfylt … .
I lys av forsvarernes argumentasjon tillegges at det ikke er noe til hinder for at en
person kan ha vinnings forsett og ødeleggelseshensikt samtidig. I slike tilfeller
utelukker ikke ødeleggelseshensikten at kravet til vinnings forsett kan være oppfylt.
Dersom kravet om vinnings forsett er oppfylt, er det uten betydning hvor eller når den
etterfølgende ødeleggelsen faktisk fant sted. Lagmannsretten er med andre ord ikke
enig i forsvarernes premiss om at de kun kunne straffes for skadeverk om de hadde
fratatt fornærmede mobiltelefonen og deretter ødelagt den på åstedet.»
Rettslige utgangspunkter
(17) Straffeloven § 327 om ran er inntatt i kapittel 27 om vinningslovbrudd og liknende
krenkelser av eiendomsretten. Ordlyden er denne:
«For ran straffes den som med forsett om å skaffe seg eller andre en uberettiget
vinning øver vold mot en person, setter ham ute av stand til forsvar eller ved trusler
fremkaller alvorlig frykt for vold mot noen, og derved
a. bemektiger seg en gjenstand som tilhører en annen, eller
HR-2025-2329-A, (sak nr. 25-099095STR-HRET)

5
b. tvinger noen til å handle slik at det medfører tap eller fare for tap for ham
eller den han handler for.
Straffen for ran er fengsel inntil 6 år.»
(18) For å kunne straffes for ran kreves det på vanlig måte forsett som dekker den objektive
gjerningsbeskrivelsen, jf. straffeloven § 21. I tillegg er det et eget subjektivt vilkår om
forsett om uberettiget vinning.
(19) Hva som regnes som forsett, går frem av straffeloven § 22 første ledd:
«Forsett foreligger når noen begår en handling som dekker gjerningsbeskrivelsen i et
straffebud
a. med hensikt,
b. med bevissthet om at handlingen sikkert eller mest sannsynlig dekker
gjerningsbeskrivelsen, eller
c. holder det for mulig at handlingen dekker gjerningsbeskrivelsen, og velger å
handle selv om det skulle være tilfellet.»
(20) Vilkåret om vinnings forsett i § 327 kan altså oppfylles ikke bare med hensikt om
uberettiget vinning, jf. § 22 første ledd bokstav a. Det kan også oppfylles ved at
gjerningspersonen handler med bevissthet om at det sikkert eller mest sannsynlig inntrer en
uberettiget vinning, jf. bokstav b, eller med eventuelt forsett om dette, jf. bokstav c om
såkalt dolus eventualis. I motsetning til enkelte andre vinningslovbrudd, som for eksempel
tyveri, oppstiller ransbestemmelsen ikke et vilkår om vinningen må oppnås ved å tilegne
seg gjenstanden. Midlertidig vinning er nok, jf. Rt-1971-277 på side 278.
(21) I ransbestemmelsen i straffeloven 1902 § 267 var det subjektive tilleggsvilkåret et krav om
vinnings hensikt – det vil si at vinningen måtte være målet med eller motivet for
handlingen. Sannsynlighetsforsett om vinning eller eventuelt forsett om vinning var ikke
tilstrekkelig.
(22) Begrunnelsen for å gå fra vinnings hensikt til vinnings forsett var sammensatt,
jf. Ot.prp. nr. 22 (2008–2009) punkt 8.2.3. Endringen var en lovteknisk forenkling og ga et
enklere bevistema. Lovgiveren var innforstått med at endringen ville medføre en viss
nykriminalisering, men mente at dette ikke var noe vektig motargument. For
medvirkningshandlinger ble utvidelsen av straffansvaret sett som ønskelig, fordi det ble
mulig å straffe medvirkeren selv om han eller hun ikke hadde vinnings hensikt.
(23) Justiskomiteen sluttet seg til forslaget, jf. Innst. O. nr. 73 (2008–2009) punkt 8.2, og la til:
«Da vil alle tilfeller der gjerningspersonen er klar over at han oppnår en vinning
rammes, uavhengig av om det er dette som er gjerningspersonens motivasjon.»
(24) Forskjellen mellom § 327 og straffeloven 1902 § 267 er altså at det gjeldende vilkåret om
vinnings forsett kan oppfylles på flere måter enn det tidligere vilkåret om vinnings hensikt.
Jeg kommer tilbake til hvilken betydning dette har for spørsmålet i saken her. Etter hva jeg
kan se, gir ikke forarbeidene holdepunkter for at selve vinningsbegrepet har et annet
innhold nå enn i 1902-loven.
HR-2025-2329-A, (sak nr. 25-099095STR-HRET)

6
Kan det foreligge forsett om uberettiget vinning selv om hensikten bare var å ødelegge
gjenstanden?
(25) På samme måte som lagmannsretten legger jeg i fortsettelsen til grunn at
gjerningspersonen kun har én hensikt med å utøve vold eller trusler for å bemektige seg
fornærmedes gjenstand – nemlig å ødelegge gjenstanden. Jeg bygger videre på at den
aktuelle gjenstanden – som for eksempel en mobiltelefon – har en økonomisk verdi.
(26) Etter straffeloven 1902 § 267 oppfylte en ren ødeleggelseshensikt ikke vilkåret om
uberettiget vinnings hensikt. I Johs. Andenæs og Kjell V. Andorsen, Spesiell strafferett og
formuesforbrytelsene, 2008 heter det på side 318 om det tilsvarende vinningsbegrepet i
tyveribestemmelsen i straffeloven 1902 § 257:
«Tilfredsstillelse av hat eller skadelyst er ikke vinning i lovens forstand, og derfor
foreligger ikke vinnings hensikt hvis gjerningsmannen tar tingen bare for å ødelegge
den eller unndra den fra eieren, uten selv å nyttiggjøre seg den på noen måte.»
(27) I Ot.prp. nr. 22 (2008–2009) punkt 8.2.1 om gjeldende rett uttaler departementet seg i
samme retning:
«Dersom en person borttar noe av økonomisk verdi – penger eller annet – kun i den
hensikt å ergre den rette eier eller besitter, kan han etter gjeldende rett ikke dømmes
for tyveri, men derimot for besittelseskrenkelse.»
(28) Det som her er sagt om vinnings hensikt etter straffeloven 1902, må også gjelde etter den
gjeldende straffeloven. En ødeleggelseshensikt oppfyller ikke i seg selv kravet til vinnings
forsett i straffeloven § 327 om ran. Spørsmålet blir om ødeleggelseshensikten utelukker at
forsettskravet kan oppfylles på annen måte. Svaret beror etter mitt syn på hvordan
uttrykket «vinning» må forstås, sammenholdt med at det nå er tilstrekkelig med forsett om
vinning.
(29) Påtalemyndigheten har argumentert for at muligheten til å nyttiggjøre seg en
løsøregjenstand med økonomisk verdi i seg selv er en vinning i lovens forstand.
(30) Denne lovforståelsen har støtte i ordlyden i § 327. Uttrykket «vinning» forstås normalt som
det å oppnå en fordel, å dra nytte av noe. Å få rådighet over en gjenstand med økonomisk
verdi koster normalt penger, og skjer det vederlagsfritt, innebærer det derfor en fordel.
(31) Jeg legger imidlertid til at ikke enhver rådighet over en gjenstand språklig sett naturlig kan
regnes som «vinning». Det oppstår et avgrensningsspørsmål som ordlyden gir lite
veiledning om, og som jeg kommer tilbake til. I første omgang er spørsmålet om en
vederlagsfri rådighet over et gode med økonomisk verdi i seg selv kan anses som
«vinning».
(32) Rettspraksis om vinningsbegrepet i straffeloven 1902 gir fortsatt veiledning. Dommen i
Rt-2012-1669 gjaldt straff for datainnbrudd, jf. straffeloven 1902 § 145 andre og tredje
ledd. Gjerningspersonen hadde uberettiget satt seg i besittelse av en stor mengde
kundeopplysninger. Lagmannsretten tok i den saken utenom anken opp spørsmålet om det
forelå vinnings hensikt etter tredje ledd selv om gjerningspersonen ikke hadde hatt
økonomisk utbytte av opplysningene. Lagmannsretten konkluderte med at det var
tilstrekkelig at han kunne ha hatt økonomisk vinning, se LB-2011-102720. Høyesterett sa
HR-2025-2329-A, (sak nr. 25-099095STR-HRET)

7
seg enig i at det å skaffe seg et gode med økonomisk verdi til egen bruk må anses som
vinning, uavhengig av hva slags personlig motiv han eller hun har, jf. avsnitt 35. Det følger
også av rettspraksis at vinning ikke forutsetter at gjerningspersonen hadde konkrete planer
om bruk eller annen utnyttelse av gjenstanden, jf. Rt-1964-155 på side 156.
(33) Når denne forståelsen av vinningsbegrepet ses i sammenheng med at det etter straffeloven
§ 327 kun er et vilkår om vinnings forsett, er det i utgangspunktet tilstrekkelig for å
oppfylle vilkåret at gjerningspersonen handler med bevissthet om at han eller hun sikkert
eller mest sannsynlig oppnår faktisk rådighet over en gjenstand med økonomisk verdi. Det
er altså ikke nødvendig at vinning er formålet med handlingen – det er tilstrekkelig at
rådigheten, og med det vinningen, er en forutsett konsekvens.
(34) Spørsmålet i forlengelsen av dette er om det må stilles krav til hvor langvarig rådigheten
over gjenstanden må være for å kunne begrunne forsett om vinning. Problemstillingen
aktualiseres når det, som i saken her, samtidig foreligger en ødeleggelseshensikt som
forutsetningsvis begrenser rådighetens varighet.
(35) Etter mitt syn vil selv en forutsetning om kortvarig rådighet utgjøre vinnings forsett.
Varigheten har lite å si for hvor straffverdig handlingen er – et ran er like
samfunnsskadelig og har de samme følgene for den fornærmede uansett, jf. Ot.prp. nr. 22
(2008–2009) punkt 8.2.3. Interessene som begrunner straffansvaret for ran, det vil si ikke
bare hensynet til eiendomsretten og besittelsen, men også hensynet til den personlige
integritet, jf. Rt-2009-1531 avsnitt 16 til 18, er krenket også ved kortvarig rådighet. Men
dersom det ikke er noen som helst realistisk mulighet til å råde over gjenstanden før den
ødelegges, lar kravet til vinnings forsett seg ikke oppfylle. Jeg nevner for ordens skyld at
dersom det foreligger vinnings hensikt, vil det være et fullbyrdet ran selv om
gjerningspersonen for eksempel straks blir tatt.
(36) For vinningslovbrudd som krever vinnings forsett ved å tilegne seg gjenstanden, vil
tilegnelsesvilkåret kunne lede til at en kortvarig rådighet over gjenstanden ikke er nok.
Ettersom vilkåret om tilegnelse ikke gjelder for ran, går jeg ikke nærmere inn på det.
(37) Lagmannsrettens rettsanvendelse er på denne bakgrunnen riktig, og ankene over
lovanvendelsen fører ikke frem.
Lagmannsrettens domsgrunner – forsettsbegrepet
(38) Forsvarernes innsigelser mot domsgrunnene knytter seg særlig til følgende avsnitt i
lagmannsrettens dom:
«Lagmannsretten er ikke i tvil om at både A og B hadde vinnings forsett. De har
begge erkjent å ha planlagt å banke opp fornærmede og ødelegge mobiltelefonen. En
slik plan innebærer, slik lagmannsretten ser det, at de tiltalte må ha innsett at
mobiltelefonen høyst sannsynlig må tas fra fornærmede før den kan ødelegges. Det
tillegges at ingen av de tiltalte har uttalt at planen om å ødelegge telefonen forutsatte
at den kunne ødelegges uten først å bli tatt fra fornærmede. Lagmannsretten er således
ikke i tvil om at begge de tiltalte i det minste hadde sannsynlighetsforsett om å
bemektige seg mobiltelefonen før og under ranshendelsen.»
HR-2025-2329-A, (sak nr. 25-099095STR-HRET)

8
(39) Forsvarerne har pekt på formuleringen om hva de tiltalte «må ha innsett», som de mener er
uklar og peker i retning av uaktsomhet, ikke forsett. Det er, under henvisning til blant annet
Rt-1992-1130, anført at dette er en feil som må lede til opphevelse av dommen.
(40) Når denne typen uttrykk brukes for å forklare eller begrunne forsett, er det ifølge
rettspraksis avgjørende hvordan domsgrunnene er å forstå når de leses i sammenheng,
jf. for eksempel Rt-2011-581 avsnitt 18.
(41) Bruken av uttrykket «må ha innsett» må vurderes i lys av lagmannsrettens lovanvendelse,
som jeg har kommet til at er korrekt.
(42) Lagmannsretten tar ved sin bevisvurdering utgangspunkt i de tiltaltes erkjente plan om å
øve vold mot fornærmede og å ødelegge mobiltelefonen som fornærmede bar med seg i en
lomme. Jeg forstår uttrykket «må ha innsett» slik at lagmannsretten i forlengelsen av dette
bygger på en alminnelig erfaringssetning om at en slik plan vanskelig kan gjennomføres
uten å se det som sannsynlig at telefonen først må tas fra den fornærmede. De tiltalte har
heller ikke gitt uttrykk for noe annet. Lagmannsrettens bevisresultat er at de tiltalte handlet
med sannsynlighetsforsett. Ut fra sammenhengen kan jeg ikke da se at bruken av uttrykket
gir grunnlag for å oppheve lagmannsrettens dom.
Konklusjon
(43) Jeg har etter dette kommet til ankene må forkastes.
(44) Jeg stemmer for denne
D O M :
Ankene forkastes.
(45) Dommer Steen: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(46) Dommer Stenvik: Likeså.
(47) Dommer Bergsjø: Likeså.
(48) Dommer Bull: Likeså.
(49) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
Ankene forkastes.
HR-2025-2329-A, (sak nr. 25-099095STR-HRET)