Sammendrag: Oftedal Broch, Stabel, Rieber-Mohn, Lund og DolvaSaken gjaldt for Høyesterett spørsmålet om anvendelse av Den europeiske menneskerettskonvensjon artikkel 6 nr. 1 - avgjørelse innen rimelig tid - på et vedtak om ileggelse av tilleggsskatt. Fra skattyterne hadde mottatt melding om at deres ligning ville bli foreslått endret og at tilleggsskatt ville bli vurdert og til endelig avgjørelse forelå, gikk det litt over 8 år og seks måneder.Audiotron AS var eiet av Thams og Johnsen med 50 % hver. Etter at de to eierne i 1991 hadde solgt aksjer i et annet selskap til Audiotron, som videresolgte dem med tap året etter, ble alle tre skattytere etterlignet og ilagt 45 % tilleggsskatt. Ligningsnemnda anså at vilkårene for gjennomskjæring forelå. Overligningsnemnda opprettholdt ligningsnemndas vedtak. Skattyterne gikk til søksmål. Oslo byrett fant ikke grunnlag for gjennomskjæring, men mente prisen på aksjene ved salget i 1991 var for høyt fastsatt. På dette grunnlag ble ligningen opphevet. Etter anke fra begge sider frifant Borgarting lagmannsrett staten, idet retten mente det var grunnlag for gjennomskjæring. For lagmannsretten påberopte skattyterne også EMK artikkel 6 nr. 1 i forhold til beslutningen om tilleggsskatt. Anførselen førte ikke frem. Saken for Høyesterett gjaldt bare dette forholdet. Anken over ligningen ble nektet fremmet. Etter EMK artikkel 6 nr. 1 har enhver rett til å få avgjort en straffeanklage - "criminal charge" - mot seg innen rimelig tid. Det er tidligere avgjort av Høyesterett at ileggelse av tilleggsskatt faller innenfor det straffebegrep artikkel 6 omfatter. Samlet tidsforbruk - som ble regnet fra skattemyndighetenes varsel 8. august 1995 og frem til Høyesteretts dom i saken - var noe over 8 ½ år, herav nesten 5 år i ligningsforvaltningen og vel 3 ½ år i rettsvesenet. Etter en konkret vurdering fant Høyesterett at det ikke forelå brudd på artikkel 6 nr. 1. Tidsbruken i rettsvesenet var ikke angrepet fra skattyternes side. Om ligningsvesenets behandling av saken uttalte Høyesterett at en grundig og uavhengig behandling i to forvaltningsinstanser med full adgang for skattyter til å prosedere sin sak, skjer i skattyternes interesse og må ta noe tid. Så lang tid som her krever likevel særskilt begrunnelse. Det ble lagt vekt på at saken hadde flere kompliserte elementer av både juridisk og faktisk art. Under ligningsbehandlingen ble et ytterligere gjennomskjæringsspørsmål reist og utredet. Det medførte for ligningsnemnda at Audiotron AS falt inn under delingsreglene, og at det skulle fastsettes personinntekt for de to eierne. Dette forhold ble imidlertid frafalt for overligningsnemnda. Et sentralt moment var at saken ikke hadde ligget uten behandling over noen lengre periode. Selv om fremdriften kunne vært bedre, måtte det tas hensyn til at det i ligningssaker er spørsmål om masseforvaltning, der det må gis rom for at en sak ikke til enhver tid kan påregnes å bli behandlet optimalt.

NORGES HØYESTERETT
Den 27. januar 2004 avsa Høyesterett dom i
HR-2004-00155-A, (sak nr. 2003/316), sivil sak, anke,
Audiotron AS
A
B (advokat Nils-Henrik Pettersson)
mot
Staten v/Oslo ligningskontor (advokat Morten Goller)
S T E M M E G I V N I N G :
(1) Dommer Oftedal Broch: Saken gjelder spørsmålet om et vedtak om ileggelse av
tilleggsskatt er truffet innen rimelig tid, jf. Den europeiske menneskerettskonvensjon
artikkel 6 nr. 1.
(2) Audiotron AS, som drev en grossistvirksomhet med import av blant annet lydutstyr og
stereoanlegg, var eiet av B og A med 50 % hver. Et dansk selskap, Ortofon AS, tok
høsten 1988 kontakt med Audiotron med sikte på et samarbeid om Ortofons produkter.
Det ble enighet om å stifte Ortofon Norge AS med en aksjekapital på 100 000 kroner
fordelt på 100 aksjer. Aksjene ble fordelt med 50 % på Ortofon og 25 % hver på B og A.
Det ble inngått en aksjonæravtale som i praksis sikret Ortofon styringsrett over det
nystiftede selskapet. Aksjonæravtalen bestemte videre at B og A bare kunne overdra sine
aksjer i Ortofon Norge AS til hverandre eller til Audiotron, og påla dem dessuten å selge
aksjene til Ortofon dersom ingen av dem lenger var knyttet til Ortofon Norges daglige
forvaltning. Aksjonæravtalen regulerte også hvordan salgssummen i så fall skulle
beregnes. Ortofon Norge AS startet sin virksomhet i 1989 fra samme lokaler som
Audiotron.
(3) B og A solgte 20. desember 1991 hver 20 % av aksjene i Ortofon Norge til Audiotron for
til sammen 1 million kroner, det vil si 25 000 kroner pr. aksje. De hadde da eiet aksjene i
noe over 3 år, og la i sine selvangivelser for 1991 til grunn at gevinsten ved aksjesalget
var skattefri, jf. daværende lov 10. desember 1971 nr. 99 om gevinstbeskatning av aksjer
§ 2. Loven ble opphevet fra 1. januar 1992 i forbindelse med iverksettelsen av

2
skattereformen dette år. Ligningsmyndighetene la selvangivelsene til grunn ved den
ordinære ligningen for 1991.
(4) Den 31. desember 1992 solgte Audiotron aksjene i Ortofon Norge AS videre til Ortofon i
Danmark for kr 12 348 pr. aksje. Dette var verdien beregnet etter aksjonæravtalen.
Samtidig solgte B og A sine resterende aksjer, 5 hver, til Ortofon, Danmark for samme
pris. Audiotron førte tapet på aksjene selskapet hadde kjøpt i 1991 som fradrag i inntekten
i 1992. Også i 1992 ble B, A og Audiotron lignet etter sine selvangivelser.
(5) Med bakgrunn i bokettersynsrapport 26. april 1995 varslet Oslo fylkesskattekontor
8. august 1995 B, A og Audiotron om endring av ligningen for 1991 og 1992. Aksjesalget
i 1991 ble ansett å ha skjedd til et betydelig høyere vederlag enn reell omsetningsverdi.
(6) Ved brev 3. oktober 1995 varslet Oslo fylkesskattekontor at det også ville bli vurdert å se
aksjetransaksjonene mellom Audiotron og selskapets to aksjonærer som en illojal
skatterettslig disposisjon, som ville gi grunnlag for anvendelse av den alminnelige
ulovfestede gjennomskjæringsregelen.
(7) Oslo ligningsnemnd fattet 4. juli 1998 vedtak om endring av B' og As ligninger for 1991
og 1992. Med bakgrunn i gjennomskjæringsregelen ble salget av B' og As aksjer ansett å
ha skjedd direkte til Ortofon, Danmark. Som følge av dette ble B' og As inntekter for
1991 økt med kr 253 040 for hver av dem og for 1992 med kr 141 075. Likeledes ble
Audiotron AS for 1992 nektet fradrag for tap på aksjer med kr 506 080. Alle tre skattytere
ble ilagt tilleggsskatt med 45 %.
(8) Ved varsler til partene 19. og 21. august 1997 hadde Oslo ligningskontor tatt opp et
ytterligere skattemessig forhold, nemlig om Audiotron var delingspliktig, slik at det skulle
fastsettes personinntekt for B og A. Som nevnt var Audiotron eiet helt ut av B og A, som
begge arbeidet i selskapet. Ved skattereformen av 1992 ble den såkalte delingsmodellen
innført, hvoretter aktive eiere, som eier minst 2/3 av et selskap, etter nærmere regler blir
skattlagt som lønnstakere i selskapet. Den 25. november 1992 overdro B en andel i
Audiotron på 17 % til sin svoger, mens A overdro 17 % til sin bror. Det er på det rene at
dette skjedde for å unngå delingsmodellen, noe som i utgangspunktet var fullt legalt. I
varselet tok ligningskontoret opp spørsmålet om det likevel skulle fastsettes personinntekt
for B og A. Grunnlaget ville være de ulovfestede reglene om gjennomskjæring, idet det
var tvil om overdragelsen av andelene i Audiotron til de respektive slektninger var reell.
Da saken ble fremmet for ligningsnemnda, var også dette forholdet tatt med, og
ligningsnemnda fastsatte personskatt for B og A for perioden 1993 til 1995.
(9) Under saksforberedelsen for overligningsnemnda endret ligningskontoret standpunkt med
hensyn til gjennomskjæring i forhold til overdragelse av andelene i Audiotron til B'
svoger og As bror. Som følge av dette skulle personinntekt ikke fastsettes.
(10) Den 29. mai 2000 fattet overligningsnemnda vedtak i saken. Nemnda sluttet seg under tvil
til ligningskontoret med hensyn til personinntekten. For øvrig ble ligningsnemndas vedtak
vedrørende ligningen for 1991 og 1992 opprettholdt overfor alle tre skattytere. Dette
innebar at B ble ilagt tilleggsskatt for 1991 og 1992 med henholdsvis kr 22 200 og kr
16 795, A omtrent tilsvarende og Audiotron kr 65 402 for 1992.

3
(11) Audiotron AS, B og A reiste sak mot staten v/Oslo ligningskontor. Oslo byrett avsa dom
30. oktober 2001 med slik domsslutning:
"1. Ligningen av Audiotron AS, B og A for 1991 og 1992 oppheves. Ved ny ligning
legges til grunn at aksjene i Ortofon Norge AS ble solgt fra B og A til
Audiotron AS i 1991.
2. Partene bærer sine egne saksomkostninger."
(12) Byretten anså at prisen på aksjene ved salget fra B og A til Audiotron i 1991 var for høyt
fastsatt, men at det ikke var grunnlag for gjennomskjæring. Både staten og de tre
skattytere anket til Borgarting lagmannsrett, som avsa dom 10. januar 2003 med slik
domsslutning:
"1. Staten ved Oslo ligningskontor frifinnes.
2. Byrettens domsslutning punkt 2 stadfestes.
3. I saksomkostninger for lagmannsretten betaler Audiotron AS, A og B en for
alle og alle for en 238 583 - tohundreogtrettiåttetusenfemhundreogåttitre -
kroner til staten ved Oslo ligningskontor innen 2 - to - uker fra forkynnelse av
denne dom."
(13) Lagmannsretten baserte sitt resultat på de ulovfestede regler om gjennomskjæring.
(14) B, A og Audiotron anket saken til Høyesterett. Ved kjæremålsutvalgets kjennelse 25. juni
2003 ble anken besluttet henvist til Høyesterett for så vidt gjaldt spørsmålet om
tilleggsskatten var avgjort innen rimelig tid, jf. EMK artikkel 6 nr. 1. For øvrig ble anken
nektet fremmet.
(15) Audiotron ble slått konkurs 10. april 2003. Boet har ikke ønsket å tre inn i saken. Derimot
har Audiotrons tidligere styre besluttet å videreføre den, jf. tvistemålsloven § 103 første
ledd og § 102 annet ledd.
(16) Det er fremlagt enkelte nye dokumenter. Ett vitne, som fulgte forhandlingene for
lagmannsretten, er avhørt ved bevisopptak. Saken står i det vesentlige i samme stilling
som for lagmannsretten.
(17) De ankende parter, B, A og Audiotron AS, har sammenfatningsvis gjort gjeldende:
(18) Det er klarlagt i rettspraksis at både vanlig tilleggsskatt og forhøyet tilleggsskatt anses å
falle inn under det straffebegrep som EMK artikkel 6 nr. 1 bygger på, og at skattyter
derfor har krav på avgjørelse av saken innen rimelig tid. Den relevante tidsperioden må i
denne sak regnes fra 8. august 1995 da skattyterne ble varslet om at deres ligning ble
vurdert endret og at tilleggsskatt kunne bli ilagt. Det aksepteres at skattevesenet må ha tid
til å foreta generelle undersøkelser omkring skatteforholdene uten at fristen etter artikkel
6 nr. 1 begynner å løpe. Ved å legge varseltidspunktet til grunn, varetas dette behov.
Sakens faktiske grunnlag ble lagt frem gjennom bokettersynet. Deretter gikk det
ytterligere 3 – 4 måneder, der ligningsmyndighetene kunne vurdere materialet nærmere,
før varselet ble sendt.
(19) Fristen avbrytes når saken endelig avgjøres. Selve skattespørsmålet ble rettskraftig avgjort
ved Høyesteretts kjæremålsutvalgs kjennelse i juni 2003, da anken på dette punkt ble

4
nektet fremmet. Men det er først ved avgjørelse av anken i Høyesterett at spørsmålet om
tilleggsskatten blir endelig avgjort.
(20) Fra varselet til Høyesteretts avgjørelse vil det ha gått åtte og et halvt år. Etter praksis fra
Den europeiske menneskerettsdomstol (EMD) er dette uakseptabelt, med mindre det
foreligger helt spesielle omstendigheter. Slike omstendigheter foreligger ikke i saken;
tvert om er det flere momenter som tilsier en streng vurdering av ligningsmyndighetenes
tidsbruk: Begivenhetene som utløste tilleggsskatten gikk tilbake til desember 1991, det vil
si tre og et halvt år forut for varselet i august 1995. Saken er ikke spesielt komplisert,
ligningsmyndighetene kompliserte den unødig ved å trekke inn salget av andelene i
Audiotron, som gjaldt helt andre spørsmål. Skattyterne er intet å bebreide og har gitt raske
og utfyllende svar når ligningsmyndighetene har spurt. Norske prosessregler, også
innenfor forvaltningsprosessen, opererer med korte frister og høye krav til forvaltningens
effektivitet. Det er lite naturlig at man ved vurderingen av norske
forvaltningsmyndigheters tidsbruk skulle strekke tidsfristen etter artikkel 6 til det ytterste.
Saken har i flere lange perioder ligget uten at det er dokumentert noen aktivitet fra
ligningsmyndighetenes side. Et spesielt forhold er at ilignet skatt ble innfordret med
grunnlag i ligningsnemndas avgjørelse og uten å vente på et endelig vedtak. I et slikt
tilfelle settes skattyter i en meget vanskelig situasjon, som krever rask avklaring fra
ligningsmyndighetene.
(21) Et brudd på rettighetene etter EMK krever en effektiv håndhevelse, jf. artikkel 13. I dette
tilfelle er det lite å legge skattyterne til last, og tilleggsskatten bør helt falle bort. Etter
ligningsloven § 9-10 utløser tilleggsskatten også et rentekrav på økningen i skatt.
Bestemmelsen må tolkes slik at dersom tilleggsskatten faller bort, må dette også omfatte
rentebeløpet.
(22) De ankende parter har nedlagt slik påstand:
"1. Ved ligningen av Audiotron AS for 1992 gjøres følgende endring:
Tilleggsskatt (og rentetillegg) av inntektsøkning kr 506.000 bortfaller.
2. Ved ligningen av B for 1991 og 1992 gjøres følgende endring: Tilleggsskatt (og
rentetillegg) bortfaller.
3. Ved ligningen av A for 1991 og 1992 gjøres følgende endring: tilleggsskatt (og
rentetillegg) av inntektsøkning stor kr 253.040 (for 1991) og av kr 141.075 (for
1992) bortfaller.
4. Staten v/Oslo likningskontor dømmes til å erstatte Audiotron AS, B og A
saksomkostninger for tingretten, lagmannsretten og Høyesterett med tillegg
av forsinkelsesrente etter forsinkelsesrenteloven § 3 første ledd første
punktum fra 14 dager etter forkynnelsen av Høyesteretts dom til betaling
skjer."
(23) Ankemotparten, staten v/Oslo ligningskontor, har sammenfatningsvis gjort gjeldende:
(24) Generelt må ligningsmyndighetenes tidsbruk vurderes på bakgrunn av at B og A ved
illojal utnyttelse av skattereglene søkte å unndra seg sin skatteplikt, slik lagmannsretten
har lagt til grunn. De solgte aksjene i løpet av de få måneder de hadde eiet dem i mer enn
tre år, og innen skattereformen trådte i kraft 1. januar 1992. Fra denne dato ble fortjeneste
på aksjesalg skattepliktig uavhengig av eierperiodens lengde. De holdt videre tilbake
tilstrekkelige aksjer til at de kunne unngå beskatning som selgende gruppe. Og de

5
stipulerte en altfor høy pris i en transaksjon som reelt sett var et salg til dem selv. Det var
grunn til å undersøke om overdragelsen til nærstående av andelene i Audiotron var pro
forma. De to forholdene, som begge reiste spørsmål om gjennomskjæring, var egnet til å
belyse hverandre.
(25) Staten har, inntil Høyesteretts behandling, akseptert at utgangspunktet for
fristberegningen i forhold til EMK kunne settes til varselet om endringsligning. Men
prinsipielt mener staten at varselet er for generelt med hensyn til ileggelse av tilleggsskatt.
Henvisningen til muligheten for ileggelse av tilleggsskatt er en standard formulering som
gir noe informasjon om rettsreglene, men som ikke kan sees som en straffanklage som
bringer forholdet inn under artikkel 6 nr. 1.
(26) Saken var ferdigbehandlet i forhold til EMK artikkel 6 nr. 1 da tvisten om skattesaken,
inkludert spørsmålet om tilleggsskatt etter ligningsloven, ble rettskraftig avgjort ved
kjæremålsutvalgets nektelse av å fremme anken 25. juni 2003.
(27) Spørsmålet om tidsbruken i saken er forsvarlig, må løses konkret. Vurderingen må foretas
både i forhold til perioden som helhet og til de enkelte trinn i saksbehandlingen.
Skattesaker kan – slik det skjedde i denne sak – behandles gjennom fem instanser. Dette
fremmer skattyters rettssikkerhet, men tar nødvendigvis tid. I vurderingen av tidsbruken
må behovet for hurtighet og effektivitet avveies mot behovet for grundighet og
rettssikkerhet.
(28) Saken ble forsøkt tilsløret av partene, og har også vært komplisert. Den har ikke blitt
forlagt på noe tidspunkt eller for øvrig over tid ligget ubehandlet. Hensett til de fem
instanser kan ikke saksbehandlingstiden fra varselet 8. august 1995 til skattesakens
endelige avgjørelse 25. juni 2003 – alternativt til januar 2004 – anses som for lang tid.
Staten v/Oslo ligningskontor har nedlagt slik påstand:
"1. Lagmannsrettens dom stadfestes.
2. A og B dømmes til in solidum å erstatte staten v/Oslo ligningskontor dets
saksomkostninger for Høyesterett med tillegg av morarenter fra forfall til
betaling skjer."
(29) Mitt syn på saken:
For Høyesterett er denne saken begrenset til spørsmålet om ileggelse av tilleggsskatt
innebærer et brudd på EMK artikkel 6 nr. 1 første punktum, som lyder slik:
"For å få avgjort sine borgerlige rettigheter og plikter eller en straffesiktelse mot seg,
har enhver rett til en rettferdig og offentlig rettergang innen rimelig tid ved en
uavhengig og upartisk domstol opprettet ved lov."
(30) I engelsk originaltekst lyder bestemmelsen slik:
"In the determination of his civil rights and obligations or of any criminal charge
against him, everyone is entitled to a fair and public hearing within a reasonable time by
an independent and impartial tribunal established by law."

6
(31) Jeg nevner at Høyesterett i plenumskjennelse, Rt. 2002 side 509 på side 517, har valgt et
åpnere begrep – straffanklage – som oversettelse av criminal charge.
(32) EMK er ved lov 21. mai 1999 nr. 30 gjort til del av norsk rett og skal ved motstrid gå
foran bestemmelsene i annen lovgivning, jf. lovens § 2. Ved tolkning av
konvensjonsbestemmelsene vil – foruten Høyesteretts egen praksis – særlig praksis fra
EMD være tungtveiende. Prinsippene for tolkningen av konvensjonen er drøftet i
plenumsdom i Rt. 2000 side 996 på side 1006-1008. Det vises også til plenumskjennelse i
Rt. 2002 side 557 på side 565-566.
(33) Mens saker om skatt faller utenfor artikkel 6 fordi skatt ikke anses som "borgerlige
rettigheter og plikter", er det fastslått i norsk rettspraksis at tilleggsskatt, jf. ligningsloven
§§ 10-2 til 10-4, er en type administrativ sanksjon, som anses omfattet av det
straffebegrep artikkel 6 nr. 1 bygger på, jf. uttrykket criminal charge. Konsekvensen er at
skattyter ved ileggelse av tilleggsskatt har krav på de rettigheter som følger av
bestemmelsen. At tilleggsskatt er å anse som straff, ble først fastsatt i plenumsdommen i
Rt. 2000 side 996 for forhøyet tilleggsskatt, som utmåles mellom 30 og 60 % og krever at
skattyter har utvist forsett eller grov uaktsomhet. Ved plenumskjennelse i Rt. 2002 side
509 ble det så fastslått at dette også gjaldt alminnelig tilleggsskatt på 30 %, som ilegges
på tilnærmet objektivt grunnlag. Saken her gjelder forhøyet tilleggsskatt.
(34) Jeg tar først for meg fra hvilket tidspunkt fristen etter artikkel 6 nr. 1 begynte å løpe. I
forhold til ligningsmyndighetenes utsendte varsel om tilleggsskatt er spørsmålet diskutert
i Rt. 2000 side 996 på side 1017 med referanse til konvensjonspraksis. Det avgjørende
synspunkt er at tidspunktet begynner å løpe enten ved en offisiell underretning om
straffanklagen, typisk underretning om siktelse, eller at vedkommende på annen måte er
blitt vesentlig berørt – "substantially affected". Et utgangspunkt vil være fra hvilket
tidspunkt skattyter er blitt berørt på en slik måte at hun eller han må ha krav på at
spørsmålet om tilleggsskatt deretter avgjøres i løpet av rimelig tid. Skattyterne i vår sak
mener dette inntraff ved Oslo fylkesskattekontors ”Varsel om endring av ligningen for
inntektsårene 1991 og 1992”, datert 8. august 1995, om at ligningsmyndighetene
overveiet å ta opp ligningen på ny, og at tilleggsskatt ville kunne bli ilagt. Staten mener at
henvisningen til tilleggsskatt var for generell.
(35) Varslene var meget konkrete med hensyn til de endringer i selve skattleggingen som
skulle vurderes. Det omfattet både det faktiske grunnlaget for å gjennomføre endringene
og konkrete endringsbeløp. Det heter således i varselet at ”vederlaget for aksjene synes …
å være betydelig høyere enn den reelle omsetningsverdi” og at ”interessefellesskapet som
må antas å foreligge mellom kjøper og selger, har påvirket innholdet av transaksjonen”.
Som følge av det høye vederlaget ved aksjekjøpet ble inntekten for 1991 vurdert økt med
ca. kr 360 000. Deretter heter det om tilleggsskatt:
"De varsles om at det for forhold som er tatt opp i rapporten, kan bli aktuelt å anvende
tilleggsskatt etter reglene i ligningslovens §§ 10-2 - 10-4. Dette gjelder selv om forholdet
bare skyldes en forglemmelse og ikke er et overlagt forsøk på å unngå skatt.
Det vil dessuten bli vurdert om det er utvist forsett eller grov uaktsomhet for de enkelte
forhold. Det vil i såfall kunne være grunnlag for å anvende forhøyet sats med inntil 60%
tilleggsskatt.

7
Tilleggsskatt kan unnlates når skattyterens forhold må anses unnskyldelig på grunn av
sykdom, alderdom, uerfarenhet eller annen årsak som ikke kan legges vedkommende til
last.
Det er Oslo ligningskontor som fremmer saken for ligningsnemnda. Ligningsnemnda
tar endelig standpunkt til spørsmålene, og i tilfelle bestemmer tilleggsskattens størrelse.
De kan ikke regne med å få anledning til å uttale Dem på nytt for ligningskontoret eller
ligningsnemnda."
(36) Ut fra det som sies her og skattemyndighetenes praksis med hensyn til tilleggsskatt, må
det ha fremstilt seg som meget nærliggende at den mulighet for ileggelse av tilleggsskatt
som nevnes også ville bli benyttet. Til dette kommer sitatets siste avsnitt, at det ikke kan
påregnes flere varsler. Jeg bemerker at det i Rt. 2000 side 996 på side 1020 gis uttrykk for
et noe annet syn på et tilsvarende varsel. Men varselet i den saken omtalte kun
tilleggsskatt generelt. Dessuten gjaldt saken utelukkende om forhøyet tilleggsskatt var å
anse som straff.
(37) Statens syn er at fristen i forhold til artikkel 6 nr. 1 først vil begynne å løpe ved
ligningsnemndas vedtak. Dette ville jeg anse som klart utilfredsstillende. Det vises også
til Rt. 2000 side 996 på side 1017. Argumentet mot å la rettighetene etter artikkel 6 inntre
fra et tidlig tidspunkt, er at skattemyndighetene – og andre offentlige kontrollmyndigheter
– må ha anledning til å foreta objektive undersøkelser med sikte på om lovstridige forhold
foreligger uten at rettigheter etter artikkel 6 straks utløses. Dette synspunktet er
understreket av EMD i saken Fayed mot Storbritannia 21. september 1994 og Saunders
mot Storbritannia 17. desember 1996. Etter min mening har skattemyndighetene i denne
saken, ved bokettersynsrapporten og en etterfølgende periode for å vurdere denne, hatt
tilstrekkelig tid til nødvendige nøytrale undersøkelser.
(38) Det er også uenighet mellom partene om når saksbehandlingen skal anses avsluttet i
forhold til artikkel 6. Staten mener dette bør være dato for kjæremålsutvalgets kjennelse
da anken over skattesaken ble nektet fremmet. Heller ikke dette er jeg enig i.
Behandlingstiden går frem til saken er blitt endelig avgjort. Ankesaken for Høyesterett
gjelder spørsmålet om den ilagte tilleggsskatt kan bli stående. Dette spørsmålet, som i
forhold til artikkel 6 nr. 1 er det avgjørende, blir først endelig fastslått ved Høyesteretts
dom.
(39) Ytterpunktene for fristberegningen er dermed varselet 8. august 1995 og Høyesteretts
dom nå, til sammen noe over 8 år og 6 måneder.
(40) Det er i norsk rettspraksis eksempel på at en behandlingsperiode i seg selv er så lang at
artikkel 6 uten videre anses overtrådt. Jeg viser igjen til Rt. 2000 side 996, der i ett tilfelle
behandlingstiden hadde vært 11 år. Om dette uttaler Høyesterett på side 1021:
”Når jeg har funnet at A i forhold til tilleggsskatt for 1987 måtte anses straffesiktet i
juni 1989, betyr dette at saksbehandlingstiden for likningsmyndighetene og domstolene
blir ca 11 år. Staten har erkjent at om A blir ansett for straffesiktet fra og med 13. juni
1989, har behandlingen av likningen for 1987 tatt så lang tid at artikkel 6 nr. 1 er
krenket. Jeg er enig i dette.”
(41) I dom 22. mai 1998, Hozee mot Nederland, har EMD vurdert en sak som tidsmessig
er meget parallell til vår. Saken gjaldt en straffesak om skatteunndragelser, og

8
hadde tatt 8 år 5 måneder og 18 dager. EMD vurderte tidsbruken ut fra
omstendighetene i saken og uttalte i den forbindelse i avsnitt 50:
”The Court notes that the reasonableness of the length of the impugned proceedings
must be assessed in the light of the particular circumstances of the case and with regard
to the criteria laid down in its case-law, in particular the complexity of the case, and the
conduct of the applicant and of the relevant authorities …”
(42) Domstolen fant etter en konkret vurdering at det ikke forelå brudd på artikkel 6 nr. 1.
(43) Også i vår sak må utgangspunktet tas i sakens kompleksitet og karakter, skattyternes
forhold og myndighetenes forhold. Særlig vil det være tungtveiende om myndighetene
har latt saken ligge uten behandling over en lengre periode.
(44) Om sakens karakter skal jeg kort bemerke at den ikke fremstår som uvanlig kompleks
eller omfattende. Likevel er det kompliserte elementer både i faktum og jus. Grunnlaget
for endringsligningen i begge de forhold ligningsmyndighetene tok opp var
gjennomskjæring, som er et vanskelig tema både juridisk og med hensyn til bevis.
Betydningen av at ligningsmyndighetene midtveis tok opp et nytt forhold, kommer jeg
tilbake til.
(45) De ankende parter har gjort gjeldende at ligningsmyndighetenes adgang til å inndrive
skatten på tross av at ligningsansettelsen er påklaget, jf. skattebetalingsloven § 30, fordrer
at slike saker avklares raskt. Jeg er enig i at dette er et visst moment, som likevel er av
begrenset betydning i saken her. Det forekom enkelte sikringsakter, men ellers var staten
tilbakeholden i inndrivingen, som fortrinnsvis fant sted etter at ligningssaken var bragt inn
for domstolene. To saker fra EMD mot Sverige som de ankende parter har påberopt,
synes å vise at de svenske reglene for inndriving av skatter og adgang til domstolprøving
under inndrivningsfasen setter svenske skattytere i en vanskeligere situasjon, og de
svenske reglene er i det hele nokså forskjellige fra de norske på dette området.
(46) Ellers bemerker jeg at skattyterne ikke kan bebreides for å ha trukket saken i langdrag
etter at den var kommet i gang. Noen søknader om kort forlengelse av svarfrister er
klarligvis uten betydning. Derimot må nok skattyterne selv bære ansvaret for at de forhold
som senere ledet til gjennomskjæring av salget av aksjene i Ortofon Norge, ikke
umiddelbart ble oppdaget. Ligningsmyndighetene er intet å bebreide i den forbindelse.
(47) Dermed blir sakens hovedspørsmål å vurdere ligningsmyndighetenes tidsbruk i saken.
Generelt må en sak om tilleggsskatt som strekker seg over 8 år og 6 måneder, kreve en
særskilt begrunnelse som kan forklare tidsbruken. Staten har riktignok sterkt fremhevet
det spesielle ved skattesaker at de gjennomgår to omganger med administrativ
saksbehandling og full adgang for skattyter til å uttale seg og prosedere sin sak, først i
ligningsnemnda og deretter – etter ny og uavhengig saksforberedelse – i
overligningsnemnda. Dertil kommer de tre vanlige rettsinstanser. Dette må ta tid.
Utnyttelsen av klageadgangen skal ikke komme skattyter til skade, men at klageadgangen
brukes, skal heller ikke legges staten til last.
(48) En full partsprosess i fem instanser må nødvendigvis ta tid. Det er naturlig å ta
utgangspunkt i hvordan tidsbruken fordeler seg mellom instansene. Fra
fylkesskattekontorets varsel 8. august 1995 til ligningsnemnda traff avgjørelse i første
instans tok det 2 år og 11 måneder. Dette er åpenbart en svært lang tid, og krever en

9
nærmere gjennomgåelse. Det gikk så 1 år og 11 måneder til overligningsnemndas
avgjørelse. Også dette er en meget lang tid. I rettsapparatet har saken gått raskere med
1 år og 2 måneder til byrettens dom, samme tid til lagmannsrettens dom og så 1 år til
Høyesteretts dom nå foreligger. Tidsbruken i domstolene kan ikke gi grunnlag for kritikk,
noe som heller ikke er påstått fra skattyterne.
(49) Tidsbruken frem til ligningsnemndas vedtak 4. juli 1998, slik den fremgår av
dokumentene i saken, fremtrer som kortere perioder med aktiv utveksling av dokumenter
og tre, dels lange, perioder i mellom. Etter fylkesskattekontorets varsel 8. august 1995
fulgte 2 ½ måned, der gjennomskjæring som nytt mulig grunnlag ble varslet 3. oktober
1995 og skattyternes merknader ble gitt 25. oktober. Denne tidsbruken er det ikke noe å
bemerke til. Deretter gikk det 11 måneder før ligningskontoret i brev 1. oktober 1996
stilte Audiotron en rekke spørsmål omkring det nye forhold knyttet til hvorvidt
delingsmodellen var anvendelig på selskapet med den følge at det skulle beregnes
personinntekt for B og A. Svar ble gitt 29. oktober 1996. Det kom så en ny periode på
nesten 10 måneder før ligningskontoret 19. august 1997 varslet at beregning av
personinntekt ville bli tatt opp for B og A ”da deres reelle eier-/utbytteandel overstiger to
tredjedeler”. Dette innebærer at ligningsmyndighetene mente det skulle ses bort fra
overdragelsene av de to andelene i Audiotron som ble foretatt i november 1992. Så fulgte
3 måneder med aktiv korrespondanse avsluttet med skattyternes merknader 19. november
1997. I løpet av denne tid fikk også de ankende parters advokat tilsendt et utkast til
ligningsvedtak med anledning til å kommentere dette. Deretter kom en tredje periode på
7 ½ måned frem til vedtaket i ligningsnemnda 4. juli 1998, sendt skattyterne 30. juli.
(50) Det er særlig de tre periodene uten dokumentert aktivitet som kan medføre at
saksbehandlingen ikke står seg i forhold til artikkel 6 nr. 1. Staten har to kommentarer til
de tre periodene: Den første er at mangel på dokumentasjon i seg selv ikke innebærer at
saken lå ubehandlet. Det må ifølge staten legges til grunn at i den første perioden ble
skattyternes innvendinger mot gjennomskjæring i forhold til salget av Ortofon-aksjene
behandlet. Videre ble åpenbart undersøkelser foretatt som grunnlag for alle de spørsmål
tilknyttet personskatt som ble fremsatt i brevet av 1. oktober 1996. I den andre perioden
ble så innvendingene i forhold til gjennomskjæring av overdragelsen av andelene i
Audiotron vurdert og forkastet, slik det fremgår av varselet fra august 1997, og som igjen
startet en periode med aktiv saksbehandling. Endelig i den tredje perioden ble
innstillingen til ligningsnemnda ferdigstilt.
(51) Statens annen kommentar er at ligningsbehandlingen er en masseproduksjon av
forvaltningsavgjørelser, der tempo og effektivitet ikke kan vurderes i forhold til
enkeltsakene. Det må selvsagt tilstrebes god effektivitet. Men i en slik masseproduksjon
må en ha et realistisk syn på at ikke alle saker vil bli behandlet optimalt til enhver tid.
(52) Jeg finner at begge disse synspunktene må tillegges vekt. Ligningskontorets dokumenter,
som avslutter hver av de tre periodene, viser at saksbehandling har pågått. De viser på
langt nær at de tre perioder behøvde å være så lange, og det kan virke som om fremdriften
burde ha vært bedre i denne saken. Men når rene dødperioder ikke kan påvises, mener jeg
terskelen for å konstatere brudd på artikkel 6 nr. 1 må ligge relativt høyt i saker om
tilleggsskatt ut fra det staten har fremholdt om vurderingen av masseavgjørelser.
(53) Et ytterligere spørsmål er imidlertid om det i seg selv må bebreides ligningsmyndighetene
at personbeskatningen av B og A som aktive eiere ble tatt opp 1. oktober 1996 som et nytt

10
forhold i saken. Audiotron ble da stilt en rekke spørsmål om dette forholdet, som må ha
blitt utredet i en del av den første av de nevnte lengre periodene. Fra nå av tar dette
forholdet all plass i de etterfølgende dokumentene. Selv om det normalt vil være både i
ligningsmyndighetenes og skattyters interesse at alle skattespørsmål tilhørende ett
kompleks blir vurdert samtidig, antar jeg at en slik konsentrasjon av ulike forhold vil
kunne føre til så store forsinkelser for allerede ferdig utredete spørsmål, at forening av
sakene ikke bør skje. Jeg viser fra den tradisjonelle straffeprosess til straffeprosessloven
§ 13 første ledd som omhandler forening av straffesaker. Bestemmelsen ble endret ved
lov 3. mars 2000 slik at adgangen for påtalemyndigheten til å forene saker ble innskrenket
ut fra de uheldige forsinkelser som en forening kan medføre. I vår sak synes den alt
overveiende del av tidsbruken fra omkring november 1995 og mer eller mindre frem til
ligningsnemndas vedtak juli 1998 å ha medgått til det nye forhold.
(54) I vurderingen av om det var forsvarlig å ta opp spørsmålet om personbeskatning med den
konsekvens at vurderingen av omstendighetene rundt aksjesalget ble forsinket, må
fremheves for det første at det var en sterk tidsmessig sammenheng mellom aksjesalget og
overdragelsen av andelene i Audiotron til de to slektningene. Videre anså
ligningskontoret begge disposisjonene som illojale med gjennomskjæring til følge. Begge
deler talte for å se disposisjonene i sammenheng.
(55) Jeg mener det skal meget til før domstolene bør overprøve ligningsmyndighetenes skjønn
med hensyn til hvilke skattespørsmål som behandles i sammenheng. Formentlig bør dette
bare skje dersom forening av forholdene fremstår som åpenbart lite skjønnsomt. Det er
klart ikke tilfelle her. Forening av de to forholdene til felles behandling endrer således
ikke vurderingen av tidsbruken frem til ligningsnemndas vedtak.
(56) Tiden fra vedtaket i ligningsnemnda 4. juli 1998 til overligningsnemndas vedtak 29. mai
2000 var 1 år og 11 måneder, også det en svært lang periode. Klagen over
ligningsnemndas vedtak er datert 16. september 1998, og 24. september sendte Oslo
ligningskontor brev der det heter at målsettingen var å behandle klagen innen 6 måneder.
Dette er et standardvarsel, men viser hva ligningsmyndighetene selv anser som en normal
behandlingstid.
(57) Det er opplyst at man for å sikre en reell ny vurdering i klageomgangen, regelmessig
benytter en ny saksbehandler for overligningsnemnda. Den nye saksbehandleren fant det
nødvendig å gå dypere inn i hvorvidt overdragelsen av andelene i Audiotron var fiktive.
Etter blant annet å ha undersøkt pengestrømmene mellom de eksterne eierne og selskapet
ved å innhente kontoopplysninger fra ulike banker, konkluderte hun med at det måtte
legges til grunn at overdragelsene var reelle, og ligningskontoret fremmet innstilling om
at det ikke skulle fastsettes personinntekt for B og A i de aktuelle år. Også i denne
perioden kunne fremdriften klart vært bedre. Det er likevel heller ikke her vist at saken lå
ubehandlet over noen lengre periode. Den endrede innstillingen vedrørende et av sakens
hovedspørsmål, der undersøkelsene klart ikke var av de enkleste, gjør det forståelig at
målsettingen om behandling innen 6 måneder ikke slo til. Jeg mener at heller ikke denne
perioden eller for øvrig de to behandlingsperioder i ligningsvesenet sett i sammenheng,
utgjør et brudd på artikkel 6 nr. 1.
(58) Som allerede nevnt er det ikke grunn til å kritisere tidsbruken i de tre rettsinstanser. Etter
dette konkluderer jeg med at det ikke foreligger brudd på EMK artikkel 6 nr. 1 ved

11
behandlingen av spørsmålet om tilleggsskatt overfor Audiotron AS, B eller A. Anken har
dermed ikke ført frem, og lagmannsrettens dom skal stadfestes.
(59) Staten har krevd saksomkostninger for lagmannsrett og Høyesterett. Det er ikke grunn til
å endre lagmannsrettens omkostningsavgjørelse, der staten ble tilkjent saksomkostninger.
Med den begrensning anken fikk i Høyesterett, har saken hatt et klart prinsipielt preg, noe
statens prosessfullmektig også har understreket. Vurderingene i saken har ikke vært uten
tvil. Under disse omstendigheter finner jeg at unntaksbestemmelsen i tvistemålsloven
§ 180 første ledd bør få anvendelse, og at ansvar for saksomkostninger for Høyesterett
ikke bør pålegges de ankende parter.
(60) Jeg stemmer for denne
D O M :
1. Lagmannsrettens dom stadfestes.
2. Saksomkostninger for Høyesterett idømmes ikke.
(61) Dommer Stabel: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(62) Dommer Rieber-Mohn: Likeså.
(63) Dommer Lund: Likeså.
(64) Dommer Dolva: Likeså.
(65) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
1. Lagmannsrettens dom stadfestes.
2. Saksomkostninger for Høyesterett idømmes ikke.