Dato: 2025-10-20

Sammendrag: En mann ble i 2010 dømt for to tilfeller av grov vold mot sin daværende kjæreste. I 2024 ble han tiltalt for to voldtekter begått i forbindelse med de samme voldshendelsene. Spørsmålet for Høyesterett var om forbudet mot gjentatt strafforfølgning, jf. straffeprosessloven § 51 og Den europeiske menneskerettighetskonvensjon (EMK) protokoll 7 artikkel 4, var til hinder for tiltalen.

Høyesterett kom til at domfellelsene for vold ikke er «samme straffbare forhold» som voldtektene. Forbudet mot gjentatt straffeforfølgning er derfor ikke til hinder for behandlingen av voldtektstiltalen.

Det avgjørende for om det er tale om samme straffbare forhold, er om den faktiske handlingen er den samme. Det må derfor foretas en sammenlikning av faktum i de to sakene. Dersom en ny straffeforfølgning baserer seg på identiske fakta som forrige overtredelse eller fakta som i all vesentlighet er de samme, er det samme straffbare forhold.

Høyesterett uttaler at dersom det er delvis sammenfall, det vil si overlapping, mellom de faktiske grunnlagene for forfølgningene, er det bare tale om samme straffbare forhold dersom tyngdepunktet i de faktiske grunnlagene overlapper.

Høyesterett mente at det faktiske grunnlaget for domfellelsen for vold og for tiltalen for voldtekt ikke i all vesentlighet er det samme, fordi tyngdepunktet i de faktiske grunnlagene for forfølgningene ikke overlapper.

Behandling av voldtektstiltalen var heller ikke i strid med retten til rettferdig rettergang etter EMK artikkel 6 nr. 1.

Dommen klargjør hva som utgjør «samme straffbare forhold» i forbudet mot gjentatt strafforfølgning.

D O M
avsagt 20. oktober 2025 av Høyesterett i avdeling med
dommer Ragnhild Noer
dommer Wenche Elizabeth Arntzen
dommer Cecilie Østensen Berglund
dommer Thomas Chr. Poulsen
dommer Tonje Vang
HR-2025-2047-A, (sak nr. 25-053942STR-HRET)
Anke over Agder lagmannsretts dom 7. februar 2025
A (advokat John Christian Elden)
mot
Påtalemyndigheten (førstestatsadvokat Thomas Frøberg)

2
S T E M M E G I V N I N G
(1) Dommer Poulsen:
Sakens spørsmål og bakgrunn
(2) Saken gjelder krav om avvisning av to tiltaleposter. Hovedspørsmålet er om forbudet mot
gjentatt straffeforfølgning i straffeprosessloven § 51, jf. Den europeiske
menneskerettskonvensjon (EMK) protokoll nr. 7 artikkel 4 (P7-4), medfører at en tidligere
domfellelse for to legemsbeskadigelser er til hinder for senere straffeforfølgning for to
voldtekter begått i tilknytning til den samme voldsutøvelsen.
(3) A ble ved Kristiansand tingretts dom 24. august 2010 blant annet dømt for ett tilfelle av
legemsbeskadigelse under særdeles skjerpende omstendigheter og tre tilfeller av
legemsbeskadigelse. Samtlige forhold ble begått overfor hans daværende kjæreste B.
Straffen ble satt til fengsel i 1 år. Dommen ble ikke anket.
(4) B hadde også anmeldt A for voldtekt begått i forbindelse med den grove
legemsbeskadigelsen. Dette forholdet ble henlagt etter bevisets stilling den 9. august 2010.
(5) Den 29. mai 2023 ble henleggelsen omgjort av statsadvokaten fordi det var framkommet
nye bevis av vekt, jf. straffeprosessloven § 74. Bakgrunnen var at A hadde blitt siktet for
voldtekt av to andre kvinner han hadde hatt en nær relasjon til etter 2010.
(6) A ble 4. januar 2024 tiltalt for å ha begått to voldtekter overfor B (post I a og b), for
voldtekter av to andre kvinner (post II og III), samt for mishandling i nære relasjoner
(post IV).
(7) Under hovedforhandlingen i tingretten la både aktor og forsvarer ned påstand om avvisning
av post I a og b. Bakgrunnen var at de to voldtektene ble begått i tilknytning til deler av
den voldsutøvelsen som A ble dømt for i 2010. Etter aktor og forsvarers syn sperret de
tidligere domfellelsene for ny straffeforfølgning, jf. straffeprosessloven § 51.
(8) Ved Agder tingretts dom 9. august 2024 ble A dømt i samsvar med tiltalen. Straffen ble
satt til forvaring med en tidsramme på 13 år og med en minstetid på 9 år. Tingretten mente
domfellelsene i 2010 ikke sperret for behandling av voldtektene i tiltalen post I a og b. A
ble også dømt til å betale erstatning og oppreisning til de fornærmede.
(9) Både påtalemyndigheten og A anket dommen. Påtalemyndighetens anke var til gunst for
tiltalte og gjaldt saksbehandlingen for tiltalen post I a og b, som påtalemyndigheten fortsatt
mente skulle ha vært avvist. I tillegg anket påtalemyndigheten over straffutmålingen. Også
A anket over saksbehandlingen for tiltalen post I a og b, samt over bevisbedømmelsen
under skyldspørsmålet for de to øvrige tiltalepostene om voldtekt (II og III). Han anket
også over reaksjonsfastsettelsen og begjærte ny behandling av oppreisningskravene knyttet
til de tre tiltalepostene om voldtekt.
(10) Agder lagmannsrett avsa 7. februar 2025 dom med slik domsslutning:
HR-2025-2047-A, (sak nr. 25-053942STR-HRET)

3
«1. A, født 00.00.1981, frifinnes for én overtredelse av straffeloven 1902 § 192
annet ledd bokstav a, jf. første ledd bokstav a.
2. A, født 00.00.1981, dømmes for to overtredelser av straffeloven 1902 § 192
andre ledd bokstav a, jf. første ledd bokstav a, og én overtredelse av
straffeloven 2005 § 292, jf. § 291. Straffen for disse forholdene, og de
forhold som er endelig avgjort ved tingrettens dom, settes til forvaring med
en tidsramme på 10 – ti – år med en minstetid på 6 – seks – år og 8 – åtte –
måneder jf. straffeloven § 40 og straffeloven § 79 a.
Til fradrag i tidsrammen og minstetiden kommer 814 dager for utholdt
varetekt per 7. februar 2025, jf. straffeloven § 83 femte ledd.
Straffen kommer i tillegg til den straff han ble idømt ved Kristiansand
tingretts dom 24. august 2010, Kristiansand tingretts dom 27. november
2012, Jæren tingretts dom 23. juli 2013 og Agder tingretts dom 5. september
2022, og i tillegg til de forelegg han ble ilagt av Agder politidistrikt
18. oktober 2011, 1. desember 2016, 25. februar 2018 og 6. mars 2019,
jf. straffeloven § 82.
3. A, født 00.00.1981, dømmes til innen 2 – to – uker fra dommens forkynnelse
å betale oppreisningserstatning
- til B med 350 000 – trehundreogfemtitusen – kroner,
- til C med 250 000 – tohundreogfemtitusen – kroner,
- til D med 400 000 – firehundretusen – kroner,
- til E med 125 000 – etthundreogtjuefemtusen – kroner,
- til F med 125 000 – etthundreogtjuefemtusen – kroner.
4. Anken over tingrettens dom, domsslutningens punkter 4, 5 og 6 forkastes.
5. Saksomkostninger idømmes ikke.»
(11) A ble frifunnet for en av voldtektene av en annen kvinne (post II), men ellers dømt i
samsvar med tiltalen. Partenes påstand om avvisning av tiltalen post I a og b om voldtekt
av B ble altså ikke tatt til følge.
(12) A har anket over saksbehandlingen for tiltalen post I a og b.
Partenes syn på saken
(13) Ankende part – A – har i korte trekk anført:
(14) Forbudet mot gjentatt forfølgning i EMK P7-4 er til hinder for behandling av post I a og b
om voldtekt av B, som må avvises. Det er tale om de samme straffbare forholdene som A
ble dømt for i dommen fra 2010. Gjerningsbeskrivelsene gjelder samme personer, tid og
sted som anklagene som ble avgjort i 2010. Volden er også den samme. Den eneste
forskjellen er at hendelsesforløpet er utvidet noe. Tidligere pådømt vold er et sentralt
premiss for å kunne dømme for voldtekt. Et slikt delvis sammenfall – «overlapping» –
medfører at det er tale om samme forhold.
(15) Det er ikke adgang til å endre klassifiseringen av forholdet i post I b fra voldtekt etter
straffeloven 1902 § 192 første ledd bokstav a til bokstav b, slik påtalemyndigheten tar til
HR-2025-2047-A, (sak nr. 25-053942STR-HRET)

4
orde for som subsidiær anførsel. En slik omsubsumering vil være i strid med alminnelige
konkurrensregler og en omgåelse av forbudet i EMK P7-4.
(16) Uansett vil behandling av post I a og b være i strid med EMK artikkel 6 nr. 1. A har en
berettiget forventning om at påtalemyndigheten ikke senere tar ut tiltale for et mer alvorlig
straffbart forhold enn han først ble domfelt for. Særlig gjelder dette for post I b, siden
påtalemyndigheten henla anklagen om voldtekt i 2010.
(17) A har lagt ned slik påstand:
«1. Tiltalens post I a og b avvises fra domstolene.
2. Lagmannsrettens dom punkt 2, så vidt gjelder straffeutmålingen, oppheves.
3. Lagmannsrettens dom punkt 3 første strekpunkt oppheves og kravet
avvises.»
(18) Ankemotparten – påtalemyndigheten – har i korte trekk anført:
(19) Tiltalen for voldtekt i post I a og b skal ikke avvises. Det er ikke tale om de samme
forholdene som A ble dømt for i 2010. For post I a var den allerede pådømte volden ikke et
faktum som måtte etableres for å pådømme voldtekten. Uansett er det ikke overlapping
med hensyn til tyngdepunktet i faktumbedømmelsen. Mens voldsdommen fokuserer på
fysiske skadefølger, retter voldtektstiltalen oppmerksomheten mot den seksuelle
omgangen. Det er større grad av overlapping for post I b, men også her er det ulikt
tyngdepunkt i det faktiske grunnlaget.
(20) Dersom tiltalen post I b er samme forhold som post I i dommen fra 2010, er det uansett
adgang til å omsubsumere til straffeloven 1902 § 192 første ledd bokstav b om voldtekt av
noen som er ute av stand til å motsette seg handlingen. EMK P7-4 er ikke til hinder for å
straffe etterfølgende utnyttelse av en tilstand som gjerningspersonen tidligere er domfelt
for å ha skapt.
(21) Ny forfølgning er hverken vilkårlig eller uforutsigbar og er ikke i strid med EMK
artikkel 6 nr. 1.
(22) Påtalemyndigheten har lagt ned slik påstand:
«Prinsipalt:
Anken forkastes.
Subsidiært:
1. Domfellelsen for overtredelse av straffeloven 1902 § 192 andre ledd
bokstav a, jf. første ledd bokstav a i lagmannsrettens domsslutning
punkt 2 endres til overtredelse av straffeloven 1902 § 192 andre ledd
bokstav a, jf. første ledd bokstav b.
2. For øvrig forkastes anken.
Atter subsidiært:
1. I lagmannsrettens dom, domsslutningen punkt 2, gjøres den endring at
domfellelsen for to overtredelser av straffeloven 1902 § 192 andre ledd
HR-2025-2047-A, (sak nr. 25-053942STR-HRET)

5
bokstav a, jf. første ledd bokstav a oppheves, samtidig som saken avvises for
så vidt gjelder tiltalebeslutningens post I. Henvisningen til Kristiansand
tingretts dom 24. august 2010 utgår.
2. Straffen settes til forvaring med en tidsramme på 7 – syv – år og 5 – fem –
måneder med en minstetid på 4 – fire – år og 9 – ni – måneder. Til fradrag i
tidsrammen og minstetiden kommer 1032 – ettusenogtrettito – dager for
utholdt frihetsberøvelse.»
Mitt syn på saken
Oversikt over problemstillingene
(23) Spørsmålene for Høyesterett er for det første om forbudet mot gjentatt straffeforfølgning,
jf. straffeprosessloven § 51 første ledd og EMK P7-4 nr. 1, er til hinder for behandling av
tiltalen post I a og b om voldtekt. Dersom svaret på dette er nei, har A anført at behandling
av tiltalepostene om voldtekt uansett er i strid med EMK artikkel 6 nr. 1. Ved disse
problemstillingene er det særlig betydningen av domfellelsene for legemsbeskadigelse fra
2010 som står sentralt, men jeg kommer også inn på betydningen av beslutningen fra 2010
om å henlegge anklagen om voldtekt.
Reglene om forbud mot gjentatt straffeforfølgning
(24) Det følger av straffeprosessloven § 51 første ledd første punktum at dersom det «reises ny
sak om et krav som er avgjort ved rettskraftig dom, skal retten avvise saken av eget tiltak».
(25) Regelen gir uttrykk for den materielle rettskraftens negative funksjon, det vil si at en
frifinnende eller fellende dom som er rettskraftig, utelukker ny straffesak for domstolene
om det samme kravet.
(26) Bestemmelsen må tolkes i samsvar med forbudet mot gjentatt straffeforfølgning i
EMK P7-4, jf. Rt-2011-172 avsnitt 18. Liknende bestemmelser finnes i FNs konvensjon
om sivile og politiske rettigheter artikkel 14 nr. 7 og Schengenkonvensjonen artikkel 54,
uten at disse gir noe ytterligere bidrag til avgjørelsen i vår sak. Schengenkonvensjonen
gjelder for øvrig forfølgning over landegrensene, som ikke er aktuelt her.
Generelt om EMK P7-4
Oversikt over vilkårene
(27) EMK P7-4 nr. 1 om retten til ikke å bli straffeforfulgt to ganger for samme forhold har slik
ordlyd:
«No one shall be liable to be tried or punished again in criminal proceedings under the
jurisdiction of the same State for an offence for which he has already been finally
acquitted or convicted in accordance with the law and penal procedure of that State.»
HR-2025-2047-A, (sak nr. 25-053942STR-HRET)

6
(28) Som det er påpekt i Rt-2010-1121 avsnitt 22, følger det av praksis fra Den europeiske
menneskerettsdomstol (EMD) at flere vilkår må være oppfylt for at en avgjørelse i en sak
skal sperre for ny forfølgning: Begge saker må gjelde straffeforfølgning etter P7-4, og
sakene må rette seg mot samme tiltalte. Den første avgjørelsen må dessuten være endelig.
Videre må begge saker gjelde samme straffbare forhold. I tillegg må behandlingen i den
andre saken innebære en gjentatt forfølgning.
(29) I saken her er det vilkåret om samme straffbare forhold som er omtvistet. Nærmere
bestemt er spørsmålet om legemsbeskadigelsene som A ble domfelt for i 2010, er de
samme straffbare forholdene som voldtektene i tiltalen post I a og b i saken her. Partene er
enige om at de øvrige vilkårene er oppfylt.
(30) Jeg nevner for oversiktens skyld at forbudet i P7-4 ikke er til hinder for gjenåpning. Dette
følger av P7-4 nr. 2, som lyder slik:
«The provisions of the preceding paragraph shall not prevent the reopening of the case
in accordance with the law and penal procedure of the State concerned, if there is
evidence of new or newly discovered facts, or if there has been a fundamental defect
in the previous proceedings, which could affect the outcome of the case.»
(31) For vår sak er den praktiske konsekvensen av dette at dersom voldtektstiltalene må anses å
gjelde samme straffbare forhold som legemsbeskadigelsene som ble pådømt i 2010, kan
voldtektene ikke pådømmes uten at påtalemyndigheten får medhold i et krav om
gjenåpning av domfellelsene for legemsbeskadigelse etter reglene i straffeprosessloven
§ 393 første ledd nr. 2.
Samme straffbare forhold
(32) Det er en rikholdig praksis fra EMD om hva som menes med samme straffbare forhold
(«same offence»). Den mest sentrale avgjørelsen er storkammerdom 10. februar 2009
Sergey Zolotukhin mot Russland. Som nevnt i blant annet Rt-2010-72 avsnitt 8–9 og
Rt-2010-1121 avsnitt 24–26 var det før Zolotukhin-dommen krav om både faktisk og
rettslig identitet for å kunne konstatere at to forfølgninger gjaldt samme forhold. Ved
vurderingen av den rettslige identiteten var det sentralt å sammenligne
gjerningsbeskrivelsen i straffebudene, herunder forskjeller med hensyn til vilkår, vernede
interesser og formål.
(33) I Zolotukhin-dommen klargjorde EMD, blant annet basert på praksis basert på andre
konvensjoner som forbyr dobbeltforfølgning, at det avgjørende for om man står overfor
samme forhold, er om den faktiske handlingen er den samme. Rettslig identitet er ikke
lenger relevant. Avgjørelsen skal derfor bare skje etter en sammenlikning av de faktiske
omstendighetene i sakene. I avsnitt 82 i dommen heter det:
«Accordingly, the Court takes the view that Article 4 of Protocol No. 7 must be
understood as prohibiting the prosecution or trial of a second ‘offence’ in so far as it
arises from identical facts or facts which are substantially the same.»
(34) EMK P7-4 forbyr altså straffeforfølgning eller rettergang for en «overtredelse» så langt
denne baserer seg på identiske fakta som forrige overtredelse eller fakta som i all
vesentlighet – «substantially» – er de samme, jf. Rt-2010-72 avsnitt 11.
HR-2025-2047-A, (sak nr. 25-053942STR-HRET)

7
(35) I avsnitt 83 i Zolotukhin-dommen uttaler EMD at utgangspunktet for vurderingen av om
det er tale om identiske eller i all vesentlighet samme fakta, er beskrivelsen av det faktiske
grunnlaget for overtredelsen som det allerede foreligger en domfellelse for, og beskrivelsen
av det faktiske grunnlaget i tiltalebeslutningen i den nye forfølgningen. Om den
sammenlikningen av fakta som må foretas, heter det i avsnitt 84:
«The Court’s inquiry should therefore focus on those facts which constitute a set of
concrete factual circumstances involving the same defendant and inextricably linked
together in time and space, the existence of which must be demonstrated in order to
secure a conviction or institute criminal proceedings.»
(36) I Rt-2010-72 avsnitt 12 er dette forstått slik at rettens vurdering må begrense seg til fakta
som utgjør et sett av konkrete, faktiske omstendigheter som involverer samme tiltalte, og
som henger uløselig sammen i tid og rom. Jeg tilføyer at jeg oppfatter siste del av det jeg
nettopp har sitert fra avsnitt 84 i Zolotukhin-dommen, slik at de faktiske omstendighetene
som er relevante å sammenlikne, særlig er de som må påvises for å oppnå domfellelse eller
iverksette straffeforfølgning.
(37) EMD har senere avgjort en rekke saker som har reist spørsmål om det er tale om samme
straffbare forhold, det vil si om det foreligger ny strafforfølgning basert på «identical facts
or facts which are substantially the same». Ut fra denne praksisen kan det utledes visse
retningslinjer.
(38) Der det er et fullstendig sammenfall, det vil si overlapping, mellom de faktiske
grunnlagene i sak nr. 1 og sak nr. 2 – «identical facts» – er det klarligvis tale om samme
straffbare forhold. Et eksempel på dette er dom 16. juni 2022 Goulandris og Vardinogianni
mot Hellas. Her hadde to personer blitt ilagt et administrativt gebyr for ulovlig bygging av
to steingjerder. I senere straffesak ble de samme personene dømt til fengsel for byggingen.
Det faktiske grunnlaget var altså identisk i begge prosesser. At straffereaksjonen krevde
utvist skyld, noe det administrative gebyret ikke gjorde, var uten betydning, jf. avsnitt 69.
(39) Dommen viser for øvrig at der det ikke er noen overlapp mellom de faktiske grunnlagene,
er det uten betydning om handlingen i sak nr. 1 er en nødvendig faktisk forutsetning for
eller konsekvens av handlingen i sak nr. 2. EMD mente nemlig at det at de to personene
også hadde blitt ilagt et administrativt gebyr for å opprettholde de ulovlige steingjerdene,
var et annet straffbart forhold enn byggingen av gjerdene som ble pådømt i straffesaken,
jf. avsnitt 70–71.
(40) Der det ikke er tale om en fullstendig, men bare delvis overlapping, blir det spørsmål om
de faktiske omstendighetene som overlapper, i all vesentlighet er de samme – «facts which
are substantially the same».
(41) Om den delvise overlappingen går ut på at det faktiske grunnlaget i sak nr. 1 i sin helhet
inngår som en del av det faktiske grunnlaget i sak nr. 2, som er mer omfattende, vil det ofte
være tale om samme forhold.
(42) Dels kan dette være hvor handlingen i sak nr. 1 inngår i et større hele som anses som ett
lovbrudd i sak nr. 2, slik som i en kollektivforbrytelse, der straffebudet behandler gjentatte
handlinger til én overtredelse. Dette illustreres blant annet av dom 31. august 2021 Galović
mot Kroatia. En person hadde først blitt dømt for to tilfeller av vold mot
HR-2025-2047-A, (sak nr. 25-053942STR-HRET)

8
familiemedlemmer. Senere ble han dømt for mishandling i nære relasjoner. At
voldshendelsene i sak nr. 1 i sin helhet inngikk i det faktiske grunnlaget for domfellelsen i
sak nr. 2 («formed an integral part of»), medførte at det var tale om samme straffbare
forhold, se avsnitt 107–112. EMD mente likevel det ikke forelå en krenkelse av P7-4, siden
sak nr. 2 ikke innebar noen gjentatt forfølgning, men snarere en tillatt parallellbehandling,
jf. avsnitt 123.
(43) Et annet eksempel på at det faktiske grunnlaget i sak nr. 1 i sin helhet inngår i sak nr. 2,
kan være at sak nr. 1 gjelder handlingen, mens sak nr. 2 både gjelder handlingen og den
umiddelbare følgen av denne. Dom 8. oktober 2020 Bajčić mot Kroatia er illustrerende. En
person var først dømt for flere overtredelser av vegtrafikkloven, blant annet
fartsoverskridelse. I en senere sak ble han så dømt for å ha forårsaket en ulykke med
dødelig utfall i forbindelse med den samme hendelsen. Fartsoverskridelsen «formed an
important part» av tiltalen og domfellelsen i sak nr. 2, og EMD mente at det var tale om
samme straffbare forhold, jf. avsnitt 35 og 36. Også i denne saken kom EMD likevel til at
det var en tillatt parallellbehandling, og dermed ingen krenkelse av P7-4, jf. avsnitt 46.
(44) Der det faktiske grunnlaget i sak nr. 1 bare delvis inngår i det faktiske grunnlaget i sak
nr. 2, som er mer omfattende, blir løsningen mindre sikker. Dom 19. desember 2017
Ramda mot Frankrike gir likevel en viss veiledning. Saken gjaldt en mann som først var
dømt for å planlegge terrorhandlinger, og som deretter ble dømt for blant annet
medvirkning til drap. Etter en sammenlikning av de faktiske forholdene i de to sakene,
kom EMD til at disse ikke var i all vesentlighet de samme («substantially the same»),
jf. avsnitt 95. Det ble pekt på at avgjørelsene i de to sakene var basert på en mengde
detaljerte fakta som var forskjellige fra hverandre («based on numerous and detailed facts
that were distinct from each other»). I sak nr. 2 hadde retten «disregarded numerous factual
elements raised» i sak nr. 1, og sak nr. 2 « concerned conduct and were based on facts that
had not been referred to» i sak nr. 1. I begge saker ble det vist til en pengeoverføring, men
dette var ikke en likhet av avgjørende betydning («not … a decisive similarity»), jf.
avsnitt 94.
(45) EMDs praksis viser etter dette at en delvis overlapping mellom de faktiske grunnlagene for
forfølgningene i sak nr. 1 og sak nr. 2 ikke nødvendigvis betyr at det er tale om samme
straffbare forhold. Som nevnt er det krav om at de faktiske omstendighetene i all
vesentlighet er de samme. Slik jeg leser avgjørelsene, er det bare dersom tyngdepunktet i
de faktiske grunnlagene for forfølgningene overlapper, at dette kriteriet er oppfylt.
(46) Jeg oppsummerer det jeg har sagt om samme straffbare forhold, slik: For at en avgjørelse i
en straffesak skal sperre for en ny straffesak, jf. straffeprosessloven § 51 første ledd første
punktum og EMK P7-4 nr. 1, er ett av vilkårene at det dreier seg om samme straffbare
forhold. Avgjørende for denne vurderingen er om den faktiske handlingen er den samme.
Det må derfor foretas en sammenlikning av faktum i de to sakene. Dersom en ny
straffeforfølgning baserer seg på identiske fakta som forrige overtredelse eller fakta som i
all vesentlighet er de samme, er det tale om samme straffbare forhold. Ved avgjørelsen må
retten ta utgangspunkt i det faktiske grunnlaget for domfellelsen i sak nr. 1 og tiltalen i sak
nr. 2, og vurdere konkrete, faktiske omstendigheter som involverer samme tiltalte, som
henger uløselig sammen i tid og rom, og som må påvises for domfellelse.
(47) Dersom det er et fullstendig sammenfall, det vil si overlapping, mellom de faktiske
grunnlagene for forfølgningene, er det klarligvis tale om samme straffbare forhold.
HR-2025-2047-A, (sak nr. 25-053942STR-HRET)

9
Derimot vil en delvis overlapping ikke nødvendigvis bety at man har å gjøre med samme
straffbare forhold. Det avgjørende er om forfølgningene baserer seg på faktiske
omstendigheter som i all vesentlighet er de samme. Det er bare dersom tyngdepunktet i de
faktiske grunnlagene for forfølgningene overlapper, at dette kriteriet er oppfylt.
Stenger P7-4 nr. 1 for behandling av tiltalen post I a og b?
Oversikt
(48) Som nevnt innledningsvis ble A ved Kristiansand tingretts dom 24. august 2010 blant
annet dømt for legemsbeskadigelse under særdeles skjerpende omstendigheter,
jf. straffeloven 1902 § 229 første straffalternativ, jf. § 232 (post I), og legemsbeskadigelse,
jf. straffeloven 1902 § 229 første straffalternativ (post II c), overfor B.
(49) Det avgjørende spørsmålet for om straffeprosessloven § 51, jf. P7-4 nr. 1 stenger for
tiltalen post I a og b om voldtekt, er altså om vilkåret om samme straffbare forhold er
oppfylt.
(50) For å vurdere om de to voldtektene av B som vår sak gjelder, må regnes som samme
forhold som de to legemsbeskadigelsene, vil jeg i samsvar med det jeg tidligere har sagt,
foreta en sammenlikning mellom det faktiske grunnlaget i de tidligere domfellelsene og
tiltalen i saken her. Det som må undersøkes, er om voldtektstiltalen baserer seg på fakta
som i all vesentlighet er de samme som i domfellelsene for legemsbeskadigelse. Jeg ser
først på voldtekten i post I a sammenholdt med post II c i dommen fra 2010.
Voldtekten i post I a
(51) Det faktiske grunnlaget for domfellelsen for legemsbeskadigelse i post II c i dommen fra
2010 var angitt slik i tiltalen:
«Mandag 10. mai 2010 i Y 00 i Kristiansand eller andre steder i landet, tok han hardt
tak i Bs høyre øre og dro henne i dette med voldsom kraft, slik at øret revnet og måtte
syes med tre sting.»
(52) I dommen er det lagt til grunn at A handlet slik som beskrevet i tiltalen, under henvisning
til hans tilståelse og fornærmedes forklaring.
(53) I tiltalen post I a i vår sak er det faktiske grunnlaget beskrevet slik:
«Den 10. mai 2010 i ---veien 00 i Kristiansand, på utsiden av hennes leilighet, slo han
B i ansiktet slik at hun falt i bakken. Deretter dro han henne inn i leiligheten, hvor han
spylte henne med vann i dusjen, for så å dra henne inn i stua, hvor han tok av henne
klærne og la seg over henne og førte deretter sin penis inn i hennes skjede og
gjennomførte samleie med henne. Dette til tross for at hun sa nei og gjorde den
motstand hun var i stand til og turte for å få ham bort.»
(54) Det er på det rene at det er en tidsmessig sammenheng. Selv om det er angitt ulike adresser
i de to tiltalene, er partene enige om at også gjerningsstedet er det samme.
HR-2025-2047-A, (sak nr. 25-053942STR-HRET)

10
(55) Begge tiltalene beskriver grov vold begått overfor B. Det er imidlertid en sentral forskjell
ved at det i voldtektstiltalen er beskrevet vold som ikke var med i dommen fra 2010, og
som forutsetningsvis skjer i etterkant av volden som ble pådømt i 2010 («spylte henne med
vann i dusjen, for å så dra henne i stua»), og som leder direkte opp til den seksuelle
omgangen. Den allerede pådømte volden var altså ikke et faktum som måtte påvises for å
pådømme voldtekten, og etter min mening tilsier dette i seg selv at vi har å gjøre med to
forskjellige straffbare forhold.
(56) Uansett overlapper ikke tyngdepunktet i de faktiske grunnlagene for forfølgningene. Det er
riktignok årsakssammenheng ved at volden medvirker til og muliggjør den seksuelle
omgangen, men den seksuelle omgangen er likevel en separat handling som A utfører etter
at volden er utført. Og mens dommen fra 2010 fokuserer på de grove voldshandlingene og
de umiddelbare skadefølgene av disse («slik at øret revnet og måtte syes med tre sting»),
konsentrerer voldtektstiltalen seg om den etterfølgende ufrivillige seksuelle omgangen.
(57) Etter dette er jeg kommet til at post II c i dommen fra 2010 ikke er samme straffbare
forhold som post I a i tiltalen i saken her.
Voldtekten i post I b
(58) Jeg ser så på voldtekten i post I b sammenholdt med post I i dommen fra 2010.
(59) Post I i dommen fra 2010 gjaldt legemsbeskadigelse under særdeles skjerpende
omstendigheter. Faktum var beskrevet på følgende måte i tiltalen:
«Tirsdag 8. juni 2010 i ---veien 00 X i Kristiansand, slo og sparket han B en rekke
ganger i ansiktet, i hodet og andre steder på kroppen. Han tok tak i håret og slo hodet
hennes mot veggen gjentatte ganger, samt tråkket/trampet på henne flere steder på
kroppen, alt slik at hun ble påført omfattende blodutredelser, hevelser, hjernerystelse
og betydelig smerte, samt at hun fikk revet hårtuster løs fra hodebunnen. Handlingene
hadde karakter av mishandling og førte til at hun ble innlagt til behandling på
Sørlandet sykehus, Kristiansand senere samme dag og frem til mandag 14. juni 2010.»
(60) Også for denne postens vedkommende er det i dommen fra 2010 ikke gitt andre
beskrivelser av handlingen enn den som framgår av det jeg nettopp har sitert.
(61) Voldtekten i post I b i saken her er beskrevet slik i tiltalen:
«Den 8. juni 2010 i ---veien 00 X i Kristiansand tvang han B til å suge hans penis ved
at han slo henne gjentatte ganger i hodet med knyttet hånd, sparket henne i kroppen,
tok tak i hodet hennes og slo det i veggen, samt truet henne ved å holde et balltre
fremfor henne og uttalte at han ville slå henne dersom hun ikke fortsatte å suge hans
penis. Dette til tross for at hun gjentatte ganger bad ham om å stoppe, skrek, og blant
annet uttalte: ‘Vær så snill’. Av frykt oppga hun deretter all motstand, og han
gjennomførte deretter vaginalt samleie med henne.»
(62) Det er her sammenfall med hensyn til angivelse av tid og sted. I begge tiltalene er det
beskrevet svært grov vold. Denne volden er i stor grad overlappende. Den mest sentrale
voldsutøvelsen, at A slo B gjentatte ganger i hodet, sparket henne i kroppen, tok tak i hodet
HR-2025-2047-A, (sak nr. 25-053942STR-HRET)

11
hennes og slo det i veggen, er nevnt i begge tiltalene. I voldtektstiltalen er det i tillegg
beskrevet en alvorlig trussel.
(63) Etter mitt syn er en slik overlapping likevel ikke tilstrekkelig til at de faktiske
omstendighetene i all vesentlighet er de samme. På samme måte som for post I a
overlapper ikke tyngdepunktet i det faktiske grunnlaget. Selv om volden gjør den seksuelle
omgangen mulig, er den seksuelle omgangen en separat, etterfølgende handling. Også for
post I b er det slik at dommen fra 2010 fokuserer på de grove voldshandlingene som
umiddelbart resulterte i skadefølger og sykehusopphold, mens voldtektstiltalen fokuserer
på den etterfølgende ufrivillige seksuelle omgangen.
(64) Jeg mener derfor at post I i dommen fra 2010 ikke er samme straffbare forhold som
post I b i tiltalen i vår sak.
Særlig om betydningen av henleggelsesbeslutningen
(65) Som nevnt innledningsvis ble A opprinnelig anmeldt og etterforsket for voldtekt begått i
forbindelse med den grove legemsbeskadigelsen, det vil si post I i dommen fra i 2010.
Forholdet ble imidlertid henlagt etter bevisets stilling. I 2023 ble beslutningen omgjort på
grunn av nye bevis av vekt, jf. straffeprosessloven § 74, og dette ledet fram til tiltalen i
post I b.
(66) Partene er enige om at denne henleggelsesbeslutningen ikke har sperrende virkning mot ny
forfølgning etter P7-4, idet den ikke kan likestilles med en endelig frifinnende dom
(«finally acquitted»).
(67) Jeg har samme syn på dette spørsmålet. I Rt-2006-1563 avsnitt 19 uttalte Høyesterett at
praksis fra EMD «klart peker i retning av at en henleggelse ikke kan likestilles med en
endelig frifinnende dom». Høyesterett unnlot likevel å konkludere, fordi vilkårene for å
gjenåpne saken etter P7-4 nr. 2 uansett var oppfylt.
(68) I storkammerdom 8. juli 2019 Mihalache mot Romania gir EMD generelt uttrykk for at en
henleggelsesbeslutning ikke har sperrende virkning, med mindre den innebærer en
utelukkelse av skyld («a determination as to the merits of the case»), jf. avsnitt 96–98.
Henleggelse etter bevisets stilling («simple discontinuance orders») er ikke
skyldutelukkende, jf. avsnitt 106, og har derfor ikke sperrende virkning etter P7-4 nr. 1.
(69) Det er derfor klart at henleggelsen ikke er til hinder for tiltalen om voldtekt i post I b.
Delkonklusjon
(70) Jeg konkluderer etter dette med at forbudet mot gjentatt straffeforfølgning ikke er til hinder
for behandling av tiltalen om voldtekt i post I a og b. Spørsmålet om omsubsumering av
post I b, som påtalemyndigheten subsidiært har påberopt seg, kommer derfor ikke på
spissen.
HR-2025-2047-A, (sak nr. 25-053942STR-HRET)

12
Stenger EMK artikkel 6 nr. 1 for behandling av tiltalen post I a og b?
(71) A har subsidiært anført at selv om ikke EMK P7-4 er til hinder for realitetsbehandling av
voldtektstiltalene, må EMK artikkel 6 nr. 1 medføre en slik virkning. A ble tiltalt og
domfelt for legemsbeskadigelse og har en berettiget forventning om å kunne legge saken
bak seg. Det er ikke forutsigbart at påtalemyndigheten senere tar ut tiltale for et mer
alvorlig forhold som skjedde ved samme anledning. Særlig må dette gjelde post I b, hevdes
det, siden anklagen om voldtekt ble henlagt i 2010.
(72) Jeg viser til at EMK artikkel 6 nr. 1 gir tiltalte rett til en rettferdig rettergang. Forbudet mot
gjentatt straffeforfølgning i EMK P7-4 er et spesifikt utslag av denne generelle rettigheten.
At det ikke foreligger krenkelse av P7-4, er ikke ensbetydende med at rettergangen er
forenlig med artikkel 6 nr. 1, jf. EMDs dom 21. januar 2025 Jóhannes Baldursson og
Birkir Kristinsson mot Island avsnitt 141. I avsnitt 143 i dommen, som gjaldt omgjøring av
henleggelse grunnet nye bevis, heter det likevel:
«The requirement of legal certainty is an important element of fairness under Article 6
§ 1 of the Convention. It is nevertheless not absolute. In criminal cases, it must be
assessed in the light of, for example, Article 4 § 2 of Protocol No. 7, which expressly
permits a State to reopen a case due to the emergence of new facts, or where a
fundamental defect is detected in the previous proceedings, which could affect the
outcome of the case (see Nikitin v. Russia [dom 20. juli 2004], cited above, §§ 54-56).
Thus, the mere possibility of reopening a criminal case is prima facie compatible with
the Convention, including the guarantees of Article 6. However, certain special
circumstances of the case may reveal that the actual manner in which it was used
impaired the very essence of a fair trial (ibid., § 57).»
(73) Avgjørelsen viser at gjenåpning av en straffesak grunnet nye bevis i samsvar med EMK
P7-4 nr. 2, som et klart utgangspunkt er forenlig med kravet til forutberegnelighet («legal
certainty») i EMK artikkel 6 nr. 1. Unntak kan bare tenkes der det foreligger spesielle
omstendigheter som griper inn i selve kjernen i retten til rettferdig rettergang («impaired
the very essence of a fair trial»). Følgelig skal det mye til for at gjenåpning, eventuelt
omgjøring av en henleggelse, på grunn av nye bevis ikke er forenlig med artikkel 6 nr. 1.
(74) Det samme må være tilfellet der det, som her, er tale om straffeforfølgning for et annet
straffbart forhold enn det tiltalte tidligere er domfelt for.
(75) I saken her er det etter mitt syn ingen slike spesielle omstendigheter som kunne tilsi at
kravet til forutberegnelighet er krenket.
(76) Jeg tilføyer at etter EMK artikkel 3 og 8 har statene en positiv plikt til å etterforske og
strafforfølge voldtekt, jf. EMDs dom 4. desember 2003 M.C. mot Bulgaria avsnitt 153.
Plikten følger også av Europarådets konvensjon om forebygging og bekjempelse av vold
mot kvinner og vold i nære relasjoner fra 11. mai 2011 – Istanbulkonvensjonen –
artikkel 49. En slik positiv plikt til å etterforske og strafforfølge kan også innebære en plikt
til å gjenåpne saker, jf. dom 14. januar 2021 Sabalić mot Kroatia avsnitt 114–115.
(77) Voldtekt er en type lovbrudd som ikke foreldes, jf. straffeloven 2005 § 91 første ledd andre
punktum. Begrunnelsen er blant annet at voldtekt, især de groveste tilfellene, er blant de
mest alvorlige overgrepene en person kan bli utsatt for, og at «det i tilfeller der
gjerningmannen er kjent eller tilstår [vil] kunne virke direkte støtende om
HR-2025-2047-A, (sak nr. 25-053942STR-HRET)

13
gjerningspersonen kan gå straffri, utelukkende fordi det er gått lang tid siden voldtekten ble
begått», jf. Prop. 96 L (2013–2014) side 11.
(78) På samme måte mener jeg det i saken her ville være støtende om behandling av tiltalen om
voldtekt skulle være forhindret utelukkende basert på hensynet til at tiltalte har innrettet
seg etter dommen og henleggelsen i 2010.
(79) Det er derfor klart at heller ikke EMK artikkel 6 nr. 1 stenger for behandling av tiltalen om
voldtekt i post I a og b.
Konklusjon
(80) Jeg er etter dette kommet til at hverken forbudet mot gjentatt straffeforfølgning i
straffeprosessloven § 51 første ledd, jf. EMK P7-4 nr. 1, eller retten til en rettferdig
rettergang i EMK artikkel 6 nr. 1 er til hinder for behandling av tiltalen om voldtekt i
post I a og b. Følgelig hefter det ingen feil ved lagmannsrettens saksbehandling, og anken
skal forkastes.
(81) Jeg stemmer for slik
D O M :
Anken forkastes.
(82) Dommer Arntzen: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(83) Dommer Østensen Berglund: Likeså.
(84) Dommer Vang: Likeså.
(85) Dommer Noer: Likeså.
(86) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
Anken forkastes.
HR-2025-2047-A, (sak nr. 25-053942STR-HRET)