Dato: 2023-06-07

Sammendrag: Eierne av en eiendom i Vestby ville utvide stikkveien fra eiendommen til offentlig vei inn på naboens grunn slik at den egnet seg bedre for bilkjøring. De anla sak om arealbytte med en naboeiendom etter reglene om jordskifte. Eierne av naboeiendommen krevde saken avvist fordi de mente at jordskifteretten måtte behandle saken som en sak om ekspropriasjon etter vegloven § 53. De hevdet særlig at en løsning gjennom jordskifte kunne by på problemer med Grunnloven § 105 om rett til full erstatning ved ekspropriasjon.

Høyesterett kom til at de som ville utvide veien, kunne velge mellom å anlegge saken som en sak om arealbytte gjennom jordskifte eller som en sak om ekspropriasjon etter vegloven § 53. Høyesterett uttaler at det ikke helt kan utelukkes at saker som blir behandlet etter reglene om jordskifte kan reise spørsmål om Grunnloven § 105, men det får jordskifteretten i så fall håndtere som ledd i jordskiftet.

Dommen klargjør spørsmålet om valg mellom arealbytte etter jordskifteloven og ekspropriasjon etter vegloven § 53.

K J E N N E L S E
avsagt 7. juni 2023 av Høyesterett i avdeling med
dommer Hilde Indreberg
dommer Henrik Bull
dommer Wenche Elizabeth Arntzen
dommer Borgar Høgetveit Berg
konstituert dommer Hedda Remen
HR-2023-1053-A, (sak nr. 22-156230SIV-HRET)
Anke over Eidsivating lagmannsretts kjennelse 7. september 2022
A
B (advokat Magnus Dæhlin)
mot
C
D
E (advokat Øyvind Joakim Stensland – til prøve)

2
S T E M M E G I V N I N G
(1) Dommer Bull:
Sakens spørsmål og bakgrunn
(2) Saken gjelder erverv av grunn til utvidelse av en vei. Den er anlagt som en sak om
arealbytte etter reglene i jordskifteloven kapittel 3. Spørsmålet er om den i stedet må
behandles av jordskifteretten som en sak om ekspropriasjon etter vegloven § 53,
jf. jordskifteloven § 5-4.
(3) C, D og E eier en boligeiendom i Vestby kommune. Boligeiendommen har forbindelse til
offentlig vei på en privat stikkvei mellom to andre eiendommer. De mener at denne veien i
dag er utjenlig. For å få en bredere vei som er bedre egnet for bilkjøring, ønsker de å utvide
veien noe inn på den ene naboeiendommen, mot at naboeiendommen mottar grunn fra
deres eiendom et annet sted. Utvidelse inn på den andre naboeiendommen er ikke mulig.
Eiendommen som eventuelt må avgi grunn, er en eiendom med to fritidsboliger og er eid
av A og B. C, D og E har derfor reist jordskiftesak mot A og B. Slik saken nå står for
jordskifteretten, gjelder den et krav om arealbytte etter jordskifteloven § 3-4 med As og Bs
eiendom.
(4) A og B bestrider at jordskiftesak i medhold av jordskifteloven § 3-4 er riktig
fremgangsmåte ved en slik utvidelse av privat vei. De mener at saken må reises for
jordskifteretten som en sak om ekspropriasjon etter vegloven § 53, jf. jordskifteloven
§ 5-4, og har derfor krevd at jordskiftesaken avvises.
(5) Oslo og Østre Viken jordskifterett tok særskilt stilling til avvisningsspørsmålet i kjennelse
4. april 2022 med slik slutning:
«Krav om avvisning tas ikke til følge.»
(6) A og B anket jordskifterettens avgjørelse til Eidsivating lagmannsrett, som 7. september
2022 avsa kjennelse med slik slutning:
«1. Anken forkastes.
2. I sakskostnader for lagmannsretten betaler A og B in solidum 5 000 ‒ femtusen ‒
kroner til C, D og E innen 2 ‒ to ‒ uker fra forkynnelse av kjennelsen.»
(7) A og B har anket til Høyesterett. Anken gjelder prinsipalt lagmannsrettens generelle
tolkning av jordskifteloven og vegloven og dens konkrete anvendelse av Grunnloven.
Subsidiært gjelder den lagmannsrettens saksbehandling ‒ mangelfulle kjennelsesgrunner.
Høyesteretts ankeutvalg besluttet 20. desember 2022 at ankesaken skulle avgjøres av
Høyesterett i avdeling med fem dommere, jf. domstolloven § 5 første ledd andre punktum.
Behandlingen følger de regler i tvisteloven som gjelder for anke over dommer,
jf. tvisteloven § 30-9 fjerde ledd.
HR-2023-1053-A, (sak nr. 22-156230SIV-HRET)

3
Partenes syn på saken
(8) De ankende parter ‒ A og B ‒ har i korte trekk gjort gjeldende:
(9) Ankemotpartene krever å få byttet til seg et bestemt areal til et bestemt formål ved tvang.
Da står man i realiteten overfor et krav om ekspropriasjon, og kravet må behandles etter
ekspropriasjonsrettslige regler, ikke i jordskifteprosess. Vegloven har en særregel om
ekspropriasjon nettopp for den type veiutvidelse det her er tale om, som må benyttes.
(10) Dersom rekvirentene i et tilfelle som dette skal kunne velge jordskifteprosess, ville det stå i
et spenningsforhold til Grunnloven § 105 om full erstatning ved ekspropriasjon.
I skjønnsprosessen er regelen at eksproprianten skal bære alle omkostningene ved saken,
og denne regelen har sitt grunnlag i Grunnlovens krav om full erstatning ved
ekspropriasjon. Jordskifteprosessens hovedregel er derimot at partene må dele på utgiftene
til jordskifte og bære sine egne omkostninger til rettshjelp.
(11) Ekspropriasjonsrettens vilkår for når ekspropriasjon kan gjennomføres, og regler om
erstatningsutmåling, er videre annerledes og potensielt gunstigere for ekspropriaten enn
jordskiftelovens regler om når og hvordan jordskifte ved arealbytte skal gjennomføres.
Også av den grunn tilsier Grunnloven § 105 at ekspropriasjon etter vegloven § 53, ikke et
jordskifte etter reglene i jordskifteloven kapittel 3, er riktig fremgangsmåte.
(12) Valgfrihet mellom jordskifte og ekspropriasjon innebærer videre en så lite forutberegnelig
rettstilstand for den som i utgangspunktet må avstå grunn, at en slik lovtolkning står i et
problematisk forhold til legalitetsprinsippet i Grunnloven § 113.
(13) Hverken ordlyden i jordskifteloven eller vegloven, forarbeidene til lovene eller kjennelsen
i Rt-1987-595, der Høyesterett godtok jordskifte som alternativ til ekspropriasjon etter
vegloven i en sak der flere eiendommer ønsket adgang til bruk av en privat vei, tilsier at
rekvirentene i en sak som denne skal kunne velge jordskifte fremfor ekspropriasjon. En
viktig forutsetning for Høyesteretts avgjørelse i 1987 er bortfalt ved at jordskifteretten nå
har eksklusiv kompetanse i saker etter vegloven § 53.
(14) Etter forarbeidene kan ikke partene styre jordskifteløsningen gjennom å nedlegge påstand
om en bestemt løsning. Det er det som gjøres her ved at C, D og E krever tvangserverv av
et bestemt areal gjennom et arealbytte. Dette er det ikke rettslig adgang til, og det tilsier
også at skjønn etter vegloven § 53 er rett fremgangsmåte.
(15) Under enhver omstendighet er lagmannsrettens kjennelsesgrunner ikke tilstrekkelige til at
Høyesterett kan vurdere om Grunnloven § 105 og § 113 er riktig anvendt ved tolkningen
av jordskifteloven § 3-4.
(16) A og B har nedlagt slik påstand:
«Prinsipalt
1. Kravet om arealbytte etter jordskiftelova § 3-4 avvises.
2. A og B tilkjennes sakskostnader for tingrett, lagmannsrett og Høyesterett.
HR-2023-1053-A, (sak nr. 22-156230SIV-HRET)

4
Subsidiært
1. Lagmannsrettens kjennelse 7. september 2022 oppheves.
2. A og B tilkjennes sakskostnader for Høyesterett.»
(17) Ankemotpartene ‒ C, D og E ‒ har i hovedsak gjort gjeldende:
(18) Ordlyden i jordskifteloven § 3-4 dekker klart et tilfelle som dette, og regelen kan benyttes.
At rekvirentene ønsker en bestemt løsning, binder uansett ikke jordskifteretten, som skal
vurdere saken uavhengig av de krav som er fremsatt.
(19) Et visst overlappende anvendelsesområde for jordskifteloven § 3-4 og vegloven § 53 er
uproblematisk med hensyn til legalitetsprinsippet. Vegloven § 53 har også et eget
anvendelsesområde, typisk dersom det ikke er noe areal som kan gå i bytte.
(20) Det er videre en presumsjon for at ikke-tapsgarantien i jordskifteloven § 3-18 ivaretar
vernet etter Grunnloven § 105 – noe som også er klart forutsatt i forarbeidene til
jordskifteloven.
(21) Sakskostnadsreglene for saker etter jordskifteloven kapittel 3 og 4 bygger på et bevisst
valg fra lovgivers side og må ses på bakgrunn av at jordskifteretten har en mer aktiv rolle i
utforming og gjennomføring av løsningen enn det som gjelder i en skjønnsprosess.
Rettshjelp fra advokat er dermed i utgangspunktet ikke nødvendig. Også etter
skjønnsprosessloven er det bare nødvendige advokatutgifter som kan kreves dekket av
motparten.
(22) Avgjørelsen i Rt-1987-595 har fortsatt vekt. De materielle vilkårene for og følgene av
henholdsvis jordskifte og ekspropriasjon etter vegloven § 53 er ikke påvirket av at
jordskifteretten nå har eksklusiv kompetanse i saker etter vegloven § 53.
(23) Det er ingen feil at lagmannsretten ikke har gått nærmere inn på forholdet til Grunnloven
nå. Saken er ikke kommet langt nok til at jordskifteretten kan ta stilling til om Grunnloven
gir føringer for hvordan denne saken konkret skal løses som jordskiftesak.
(24) C, D og E har nedlagt slik påstand:
«1. Anken forkastes.
2. C, E og D tilkjennes sakskostnader for jordskifterett og lagmannsrett.
3. Staten tilkjennes sakskostnader for Høyesterett.»
Mitt syn på saken
Høyesteretts kompetanse
(25) Saken gjelder anke over lagmannsrettens kjennelse. Høyesterett kan da bare prøve
lagmannsrettens saksbehandling og generelle lovtolkning, jf. tvisteloven § 30-6. Når det
gjelder forholdet til Grunnloven, kan Høyesterett også prøve den konkrete
rettsanvendelsen, men ikke lagmannsrettens bevisbedømmelse.
HR-2023-1053-A, (sak nr. 22-156230SIV-HRET)

5
Jordskifteloven § 3-4 og vegloven § 53
(26) Spørsmålet i saken er altså om erverv av grunn til utvidelse av en privat vei kan skje i form
av arealbytte i jordskifteprosess, jf. jordskifteloven § 3-4, eller om dette må skje i form av
en «eiga sak» for jordskifteretten om ekspropriasjon etter vegloven § 53, jf. vegloven
§ 60 annet ledd og jordskifteloven § 5-4. I sistnevnte fall gjelder skjønnsprosesslovens
regler, jf. jordskifteloven § 6-1 tredje ledd.
(27) Eidsivating lagmannsrett kom i sin avgjørelse til at den som ønsker å utvide veien inn på
det som er naboens grunn, i utgangspunktet kan velge mellom å kreve jordskifte eller
ekspropriasjon.
(28) Jordskifteloven § 3-4 første ledd første punktum, som er den relevante del av paragrafen i
denne saken, lyder slik:
«Jordskifteretten kan forme ut eigedom og alltidvarande bruksrett på nytt.»
(29) Ordlyden i § 3-4 gjelder arealbytte generelt. At dette også omfatter bytte av grunn for å
utvide en privat vei, må være klart selv om arealbytte med et slikt formål ikke er særskilt
nevnt.
(30) Vegloven § 53 første ledd første punktum, som er relevant her, lyder slik:
«Jordskifteretten kan gjere vedtak om eigedomsinngrep til bygging, utbetring,
vedlikehald og drift av privat veg, her òg gangstig, kløvveg og liknande, mot vederlag
til den det råkar, dersom det må reknast for klårt at inngrepet vil vere meir til gagn enn
skade.»
(31) Også denne ordlyden omfatter utvilsomt erverv av eiendom for å utvide en privat vei
– men da mot erstatning i penger fastsatt etter ekspropriasjonserstatningsloven.
(32) Ordlyden i de to bestemmelsene gir ingen holdepunkter for at ekspropriasjon er eneste
mulige fremgangsmåte i en situasjon der eieren av en eiendom vil utvide sin eiendom for å
få bedre adkomst.
(33) Forarbeidene omtaler ikke spørsmålet. Med nåværende jordskiftelov, som trådte i kraft
1. januar 2016, fikk jordskifterettene eksklusiv kompetanse til å behandle saker om
ekspropriasjon etter vegloven § 53. Endringen er omtalt i Prop. 101 L (2012‒2013) på side
241, men proposisjonen drøfter ikke spørsmålet om ekspropriasjon etter vegloven § 53 skal
være eneste mulige fremgangsmåte når det som ønskes oppnådd, bare er endring av en
eiendom for å få en mer hensiktsmessig vei. Forarbeidene kan dermed ikke tas til inntekt
for at det ikke skal være mulig å velge mellom jordskifte eller ekspropriasjon, dersom også
vilkårene for jordskifte er oppfylt.
(34) Hensynet til systematikk i lovverket tilsier heller ikke at lover generelt bør forstås slik at
det ikke skal være mulig å velge mellom to eller flere fremgangsmåter for å oppnå et
ønsket resultat. I denne sammenheng har Rt-1987-595 interesse. Den saken gjaldt en
jordskiftesak som var anlagt for å gi flere eiendommer rett til bruk av en skogsbilvei.
Eierne av veien gjorde gjeldende at dette ikke kunne skje ved jordskifte, men måtte
gjennomføres som ekspropriasjon etter vegloven § 53. Høyesterett tok det for gitt at
jordskifte kunne brukes dersom det hadde vært tale om å legge forholdene til rette for
HR-2023-1053-A, (sak nr. 22-156230SIV-HRET)

6
fysisk endring av veien, og så ikke grunn til at det skulle være annerledes dersom saken
bare dreide seg om å gi flere rett til å bruke veien. I denne forbindelse uttalte Høyesterett
blant annet:
«At krav om rett til å bruke en eksisterende privat vei også kan fremmes ved skjønn
etter § 53 i vegloven av 1963, og at vilkårene her er noe annerledes utformet, kan ikke
stenge for den kompetanse jordskifteretten må anses tillagt ved [den daværende]
jordskiftelovens § 2 bokstav e [om jordskifte for å «skipe … sams tiltak»]. Det er
åpenbart ikke lovens mening at jordskifteretten skulle mangle denne kompetanse i alle
de saker som går inn under veglovens § 53, og denne bestemmelsen gir da heller ikke
holdepunkter for spesielt å unnta slike saker som den foreliggende.»
(35) Høyesterett så med andre ord ikke noe rettssystematisk hinder for at rekvirenten skulle
kunne velge mellom jordskifte og ekspropriasjon etter vegloven § 53.
(36) Det må følgelig begrunnes nærmere hvorfor den ene fremgangsmåten ikke skal kunne
velges fremfor den andre. Det er her de ankende parters argumentasjon knyttet til
disposisjonsprinsippet og Grunnloven kommer inn.
Disposisjonsprinsippet
(37) I en jordskiftesak kan ikke partene binde jordskifteretten gjennom å nedlegge påstand om
bruk av et bestemt virkemiddel til utelukkelse av andre virkemidler. Som påpekt i Prop.
101 L (2012‒2013) side 116 er det jordskifteretten som avgjør hvordan
eiendomsforholdene skal gjøres mer tjenlige. De ankende parter har anført at jordskifte
ikke kan velges i en situasjon der rekvirentene krever å få utlagt til seg et bestemt areal til
et bestemt formål, og saken er uten interesse for dem dersom jordskifteretten ikke gir dem
nettopp det.
(38) Dette kan etter mitt syn ikke være avgjørende for at en løsning må finnes ved
ekspropriasjon, ikke gjennom jordskifte. At det i visse tilfeller er klart hva én eller flere av
partene ønsker seg, og at de ikke er interessert i andre løsninger ‒ eller at andre løsninger
nokså klart ikke vil være tjenlige ‒ vil vel ofte være tilfellet. Og partene vil kunne være
uenige om man egentlig står overfor en slik situasjon. Jordskifteretten står uansett fritt til å
utforme den ordningen som den anser mest tjenlig. Slik jeg ser det, ville dette være et lite
egnet kriterium for en eventuell regel for når ekspropriasjon må velges fremfor jordskifte.
Hensynet til Grunnloven § 105
(39) De ankende parter har anført at hensynet til Grunnloven § 105 om rett til full erstatning når
noen må «avgi sin rørlige eller urørlige eiendom», best ivaretas dersom krav som i denne
saken må behandles av jordskifteretten som egen sak etter vegloven § 53.
(40) De har pekt på at jordskifte og ekspropriasjon dels hviler på ulike vilkår og dels har ulike
rettsvirkninger. Særlig har de fremhevet at de som får et krav rettet mot seg i en
jordskifteprosess, vil måtte dekke egne utgifter til rettshjelp, mens de i en skjønnsprosess
får slike utgifter dekket av eksproprianten.
HR-2023-1053-A, (sak nr. 22-156230SIV-HRET)

7
(41) De viktigste vilkårene for et arealbytte fremgår av jordskifteloven § 3-2, § 3-3 og § 3-18:
Den nåværende eiendomsutformingen må gjøre veien «vanskeleg å bruke på tenleg måte
etter tida og tilhøva», jordskifteløsningen må gi «meir tenlege eigedomstilhøve i
jordskifteområdet», og ingen eiendom skal tape på løsningen (ikke-tapsgarantien).
(42) Ekspropriasjon etter vegloven § 53 forutsetter at inngrepet er «meir til gagn enn skade»,
det samme vilkåret som etter den mer generelle bestemmelsen i oreigningsloven § 2 annet
ledd. Grunnloven § 105 sikrer dessuten retten til «full erstatning», og nærmere regler om
dette er gitt i ekspropriasjonserstatningsloven.
(43) Også dette spørsmålet ble berørt av Høyesterett i Rt-1987-595 på side 598. Etter det som
jeg nettopp har sitert, la Høyesterett til følgende:
«For øvrig vil det neppe være noen vesentlig forskjell mellom de materielle vilkår for
å oppnå rettigheter over privat vei etter veglovens § 53 og etter jordskiftelovens
§ 2 bokstav e. Mens det etter veglovens § 53 kreves at det er klart at inngrepet vil være
mer til gagn enn til skade, er vilkårene etter jordskifteloven at den foreliggende
situasjon er utjenlig, jf § 1, og at ikke kostnadene og ulempene blir større enn nytten
for hver enkelt eiendom, jf § 3 bokstav a.»
(44) De ankende parter har pekt på at i 1987 hadde jordskifterettene ennå ikke eksklusiv
kompetanse i ekspropriasjonssaker etter vegloven § 53, og at avgjørelsen derfor har mindre
interesse nå. Det kan nok være at det ville ha hatt større praktiske konsekvenser den gang
dersom det ikke hadde vært mulig å velge jordskiftesak. Høyesteretts rettslige poeng i
sitatet var imidlertid at forskjellene i de materielle vilkårene for henholdsvis ekspropriasjon
etter vegloven § 53 og jordskifte var for små til at det kunne ha avgjørende betydning for
spørsmålet om valgfrihet mellom ekspropriasjon etter vegloven § 53 og jordskifte.
(45) Når det gjelder verdien på det som går i bytte, mot det som må avgis, sørger
ikke-tapsgarantien i jordskifteloven § 3-18 i kombinasjon med kravet i § 3-3 om en netto
skiftegevinst for at Grunnlovens krav om «full erstatning» normalt ikke byr på problemer.
Også den eiendommen som jordskiftekravet er rettet mot, kan i praksis bli mer verdt etter
et jordskifte enn før. Dette ligger også til grunn for uttalelsene i Ot.prp. nr. 78 (2004‒2005)
side 15 og Prop. 101 L (2012‒2013) side 130 om at det må skilles mellom jordskifte og
ekspropriasjon.
(46) Som Høyesterett har påpekt i HR-2019-1152-A avsnitt 74, kan likevel jordskifte i sin
grunnleggende natur beskrives som en slags form for ekspropriasjon mot naturalerstatning.
I HR-2020-1910-A avsnitt 45 pekte videre Høyesterett på det selvsagte, at vernet etter
Grunnloven § 105 ikke er påvirket av hvilken lovgivning som kommer til anvendelse. Det
kan ikke utelukkes at det kan oppstå situasjoner der en jordskifteløsning som isolert sett
oppfyller kravene i jordskifteloven, vil støte an mot Grunnloven § 105.
Verdsettelsesregelen i jordskifteloven § 3-15 og Grunnlovens krav kan i konkrete
situasjoner tenkes å føre til forskjellig resultat, uten at denne saken gir grunnlag for å si noe
mer om dette.
(47) De ankende parter har særlig pekt på den ulike behandlingen av partenes sakskostnader i
jordskifteprosessen og skjønnsprosessen. Jordskifteloven har egne regler om
sakskostnader. Gebyr til jordskifteretten og andre kostnader for jordskifteretten betales av
partene og fordeles mellom dem etter den nytten de har hatt av saken, jf. § 7-1 første ledd
og § 7-6 om «sakskostnader». Under jordskifte i første instans etter lovens kapittel 3 bærer
HR-2023-1053-A, (sak nr. 22-156230SIV-HRET)

8
videre hver part etter § 7-8 sine egne «kostnader til rettshjelp og til anna sakkunnig hjelp».
Ved anke gjelder til dels egne regler. Jeg viser til HR-2019-1152-A avsnitt 90 følgende.
Men en part som ender opp med å tape en ankesak, risikerer å måtte betale også
motpartens sakskostnader etter de alminnelige reglene i tvisteloven. Når jordskifteretten
behandler spørsmålet om ekspropriasjon i medhold av vegloven § 53 som egen sak, gjelder
derimot skjønnsprosessloven § 54 om at saksøkeren skal betale saksøkte nødvendige
utgifter i anledning av skjønnssaken uavhengig av utfall. Dette omfatter også nødvendige
utgifter til rettshjelp.
(48) Utgifter til rettshjelp kan bli betydelige. Ved anvendelsen av ikke-tapsgarantien i
jordskifteloven § 3-18 skal det ifølge Prop. 101 L (2012‒2013) side 433 tas hensyn til «alle
former for kostnader som fell på partane som følgje av jordskiftesaka, medrekna
sakskostnadene». Imidlertid er det lagt til grunn at dette ikke omfatter utgifter til
prosessfullmektig, tvistebehandling og anke, se Bjerva mfl., Jordskifteloven,
kommentarutgave, Juridika elektronisk utgave à jour per 10. januar 2018, kommentarer til
§ 3-18. Som allerede nevnt skiller jordskiftelovens ordlyd mellom «sakskostnader» og
«kostnader til rettshjelp og til anna sakkunnig hjelp».
(49) Skjønnsprosesslovens regel om saksøkers ansvar for sakskostnadene har sin bakgrunn
nettopp i Grunnloven § 105, jf. blant annet Ot.prp. nr. 62 (1981‒1982) side 51, der det gis
uttrykk for at sakskostnadsbestemmelsen «har … en side til» Grunnloven § 105. Fleischer,
Skjønnsprosessen side 148 uttaler at når Grunnloven § 105 krever full erstatning, «er det et
naturlig utgangspunkt at saksøkte (ekspropriaten) heller ikke skal bebyrdes med utgifter til
sakens behandling».
(50) Ankemotpartene har pekt på at skjønnsprosessloven § 54 bare medfører ansvar for
«nødvendige» utgifter, og at jordskifteprosessen er lagt opp slik at det nettopp ikke skal
være nødvendig å benytte advokat. Lovgivers målsetting om å holde omkostningene nede
ved ikke å pålegge den som krever jordskifte et sakskostnadsansvar, fremgår av
Prop. 101 L (2012‒2013) side 355 og 358.
(51) Jordskifteloven § 6-16 pålegger jordskifteretten en særlig plikt til å veilede parter uten
prosessfullmektig og forebygge at partene gjør feil. Loven har videre regler som innebærer
at jordskifteretten i større grad leverer en «nøkkelferdig» løsning til partene enn det som er
resultatet av en skjønnsprosess. Jeg viser til § 3-17 om at retten kan søke om nødvendige
offentlige tillatelser, og til § 6-29 om merking og koordinatfesting av grenser, § 6-30 om
rapportering til matrikkelmyndighet og § 6-31 om tinglysing. Dette reduserer klart behovet
for rettshjelp. Det er likevel ikke opplagt at det aldri kan oppstå et spenningsforhold til
Grunnloven § 105 når en part i et jordskifte likevel finner det nødvendig å engasjere
advokat.
(52) På den andre siden er det heller ikke klart hvor langt Grunnloven § 105 egentlig medfører
en plikt til å dekke ekspropriatens sakskostnader. Som nevnt har det vært brukt nokså
runde vendinger, som «har en side til» og «naturlig utgangspunkt», i omtalen av dette
spørsmålet. Denne saken gir ikke grunnlag for en nærmere vurdering av dette.
(53) Dersom jordskifteloven og vegloven tolkes slik at ekspropriasjon etter vegloven § 53 må
velges fremfor jordskifte i tilfeller som i denne saken, unngår man de
grunnlovsspørsmålene som de ankende parter har trukket frem.
HR-2023-1053-A, (sak nr. 22-156230SIV-HRET)

9
(54) Imidlertid er ikke en avskjæring av valgmulighet mellom jordskifte og ekspropriasjon den
eneste måten å unngå eventuelle grunnlovsproblemer på. Slike utfordringer kan også
håndteres under jordskiftet og kan føre til at jordskifteretten må finne andre løsninger enn
det jordskifteloven isolert sett skulle ha ført til.
(55) I realiteten hviler også avgjørelsen i Rt-1987-595 på et slikt synspunkt: Så lenge det ikke er
«noen vesentlig forskjell mellom de materielle vilkår» for å oppnå rettigheter over privat
vei etter vegloven § 53 og jordskifteloven, kan ikke de forskjellene som fortsatt finnes, ha
som konsekvens at jordskifte ikke kan velges. Underforstått: De rettslige problemene som
eventuelt måtte oppstå, må håndteres i jordskiftet.
(56) Slik jeg ser det, kan dermed hensynet til Grunnloven § 105 ikke føre til at jordskifte må
vike for ekspropriasjon etter vegloven § 53.
Hensynet til legalitetsprinsippet
(57) Legalitetsprinsippet, om at inngrep overfor den enkelte må ha grunnlag i lov, skal ikke bare
sikre demokratisk forankring av slike inngrep. Det skal også fremme forutberegnelighet og
motvirke vilkårlighet og usaklig forskjellsbehandling, jf. Rt-2014-1105 avsnitt 26.
(58) De ankende parter har anført at dersom det skal være mulig å velge mellom krav om
arealbytte etter jordskifteloven og krav om ekspropriasjon etter vegloven § 53, innebærer
dette en lite forutberegnelig rettssituasjon for den som blir møtt med krav om inngrep.
Både jordskifte og ekspropriasjon etter vegloven § 53 ‒ der jordskifteretten også skal
bestemme hva inngrepet skal gå ut på, ikke bare fastsette vederlaget ‒ har et visst preg av
forvaltningsvirksomhet. Dermed må det stilles de samme krav om klar lovhjemmel her
som til forvaltningsvedtak, gjøres det gjeldende. Videre har de ankende parter anført at en
valgrett fører til en vilkårlig forskjell mellom dem som kan bytte bort areal, og dem som
ikke kan det.
(59) I dette tilfellet følger det klart av ordlyden i begge bestemmelser ‒ jordskifteloven § 3-4 og
vegloven § 53 ‒ at de kan anvendes i saken her, og det er ikke andre lovbestemmelser som
tilsier at den som ønsker mer grunn for å utvide en privat vei, ikke skal kunne velge hva
slags krav som skal fremsettes. At valgmuligheten bringer inn et usikkerhetsmoment for
den som i så fall må avgi grunn, utfordrer ikke i seg selv legalitetsprinsippet.
(60) Som jeg har vært inne på, vil den løsningen som de ankende parter går inn for, på sin side
bringe med seg ny usikkerhet, nemlig om når jordskifte ikke skal være et alternativ til
ekspropriasjon.
(61) De konkrete eiendomsforholdene kan naturligvis få konsekvenser for hvilke løsninger som
er mulige innenfor rammen av et jordskifte. Dette utgjør etter mitt syn ikke
forskjellsbehandling som er relevant i denne sammenheng. Det ligger i selve
jordskifteinstituttet at det ikke alltid lar seg gjøre å finne tjenlige løsninger innenfor de
muligheter som loven gir, og at det da kan være aktuelt med andre løsninger dersom
lovgivningen åpner for det.
(62) Heller ikke hensynet til legalitetsprinsippet tilsier derfor etter min mening at
ekspropriasjon etter vegloven § 53 skal være eneste mulighet i en sak som dette.
HR-2023-1053-A, (sak nr. 22-156230SIV-HRET)

10
Lagmannsrettens saksbehandling
(63) Det følger av det jeg har sagt i tilknytning til Grunnloven § 105, at spørsmålet om en
jordskifteløsning her aktualiserer vernet i denne bestemmelsen, må håndteres som ledd i
det forestående jordskiftet. På dette stadiet i saken hadde dermed ikke lagmannsretten
grunn til å gå nærmere inn på forholdet til Grunnloven.
(64) Etter min mening var det heller ikke nødvendig for lagmannsretten å drøfte forholdet til
Grunnloven § 113 og legalitetsprinsippet nærmere.
(65) Følgelig er kjennelsesgrunnene ikke mangelfulle. Når heller ikke disse anførslene fører
frem, er det min konklusjon at anken må forkastes.
Sakskostnader
(66) Ved anke til Høyesterett gjelder sakskostnadsreglene i tvisteloven kapittel 20. Jeg viser til
jordskifteloven § 6-1 og den nærmere redegjørelsen i HR-2019-1152-A avsnitt
90 følgende. Dette må ha til følge at tvisteloven § 20-8 annet ledd annet punktum kommer
til anvendelse, slik at Høyesterett nå skal fastsette kostnadene ved å få avgjort
avvisningsspørsmålet for alle instanser.
(67) Når anken forkastes, har ankemotpartene vunnet saken. I utgangspunktet har de da krav på
å få erstattet sine kostnader ved saken, jf. tvisteloven § 20-2 første ledd. For Høyesterett
har de fått innvilget fri rettshjelp, slik at eventuelle idømte sakskostnader skal tilkjennes
staten.
(68) Jeg har kommet til at det foreligger tungtveiende grunner for ikke å tilkjenne staten
sakskostnader for behandlingen i Høyesterett, jf. tvisteloven § 20-2 tredje ledd. Saken har
reist et prinsipielt spørsmål, og den ble for Høyesterett overført til avdelingsbehandling. De
ankende parter er privatpersoner uten interesse i dette spørsmålet ut over betydningen for
egen sak. Det er behandlingen for Høyesterett som utgjør langt den største andelen av
sakskostnadene i dette tilfellet.
(69) For jordskifteretten og lagmannsretten mener jeg imidlertid at ankemotpartene bør
tilkjennes sakskostnader. Det er fremlagt krav på 20 312,50 kroner for jordskifteretten og
5 000 kroner for lagmannsretten, begge beløp inkludert merverdiavgift. Beløpene legges til
grunn, for jordskifteretten avrundet oppover til nærmeste krone. Også lagmannsretten
tilkjente 5 000 kroner i sakskostnader for lagmannsretten, og at disse sakskostnadene
tilkjennes, fremgår da av at anken forkastes.
HR-2023-1053-A, (sak nr. 22-156230SIV-HRET)

11
Konklusjon
(70) Jeg stemmer for slik
K J E N N E L S E :
1. Anken forkastes.
2. Sakskostnader for Høyesterett tilkjennes ikke.
3. I sakskostnader for jordskifteretten betaler A og B ‒ én for begge og begge for én ‒
til C, D og E i fellesskap 20 313 ‒ tjuetusentrehundreogtretten ‒ kroner innen
2 ‒ to ‒ uker fra forkynnelsen av kjennelsen.
(71) Dommer Arntzen: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(72) Konstituert dommer Remen: Likeså.
(73) Dommar Høgetveit Berg: Det same.
(74) Dommer Indreberg: Likeså.
(75) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
K J E N N E L S E :
1. Anken forkastes.
2. Sakskostnader for Høyesterett tilkjennes ikke.
3. I sakskostnader for jordskifteretten betaler A og B ‒ én for begge og begge for én ‒
til C, D og E i fellesskap 20 313 ‒ tjuetusentrehundreogtretten ‒ kroner innen
2 ‒ to ‒ uker fra forkynnelsen av kjennelsen.
HR-2023-1053-A, (sak nr. 22-156230SIV-HRET)