Sammendrag: Stabel, Øie, Stang Lund, Utgård og CowardEtter ei trafikkulykke, der ein person miste livet, litt før midnatt 31. juli 2004 var det mistanke om at føraren, A, var påverka av alkohol. A, som sjølv vart alvorleg skadd, vart straks førd til Sentralsjukehuset i Rogaland. Politiet kom til sjukehuset og rekvirerte blodprøve kl. 02.00, men prøva vart av uklare årsaker ikkje teken før 18 timar etter ulykka.

På det tidpunktet inneheldt ho ikkje alkohol. Politiet kravde då å få utlevert resultatet av ei blodprøve som vart teken i samband med behandlinga av A kort tid etter at han kom til sjukehuset. Sjukehuset viste til teieplikta og nekta.Saka vart lagd fram for tingretten, som ikkje tok kravet til følgje, og lagmannsretten forkasta kjæremålet frå politiet. Den vidare anken frå påtalemakta vart handsama av Høgsterett i avdeling etter dei reglane som gjeld for ankesaker. Høgsterett forkasta kjæremålet. Høgsterett var samd med påtalemakta i at det var ein saksbehandlingsfeil at helseføretaket Helse Stavanger HF ikkje var gjort til part under handsaminga for tingretten, men kom til at feilen ikkje kunne ha hatt noko å seia for resultatet. Kjæremålet over lovtolkinga galdt spørsmålet om det kunne krevjast utlevering med heimel i helsepersonellova § 12.

Fleirtalet i Høgsterett meinte at føresegna var avgrensa til dei særlege situasjonane der politiet blir bede om hjelp frå helsepersonell for å få teke blodprøver av personar som er mistenkte for straffbare tilhøve, mellom anna promillekøyring. Denne hjelpeplikta - som opphavleg var sterkt omstridd av omsyn til tilliten mellom publikum og helsevesen - går klart ut over dei oppgåvene helsepersonellet til vanleg har. Fleirtalet kom til at det ikkje var naturleg å tolka føresegna utvidande slik at ein kunne krevja å få utlevert resultatet av ordinære medisinske undersøkingar.

Mindretalet - éin dommar - meinte at teieplikta ikkje var til hinder for utleveringsplikt i eit slikt tilfelle.

NORGES HØYESTERETT
Den 21. oktober 2005 avsa Høyesterett kjennelse i
HR-2005-01657-A, (sak nr. 2005/200), straffesak, kjæremål,
Den offentlige påtalemyndighet (kst. statsadvokat Bjørn Enoksen Ristesund)
mot
A (advokat Fredrik Undheim – til prøve)
S T E M M E G I V N I N G :
(1) Dommer Stabel: Saken gjelder spørsmål om politiet kan kreve utlevert resultat av
blodprøve tatt i forbindelse med medisinsk behandling i et tilfelle der rekvirert prøve for
analyse av promille ikke ble tatt i tide – helsepersonelloven § 12 jf. vegtrafikkloven
§ 22 a.
(2) Etter en trafikkulykke på Nærbø like før midnatt 31. juli 2004 ble A mistenkt for
overtredelse av straffeloven § 239. A var fører av en bil som kjørte av veien, og en
passasjer ble drept. Han og en annen passasjer ble skadet. A ble umiddelbart etter ulykken
brakt til Sentralsykehuset i Rogaland med luftambulanse. Da det var mistanke om kjøring
i påvirket tilstand, ble en politipatrulje sendt til sykehuset for å rekvirere blodprøve.
Rekvisisjonen ble overlevert sykehuset ca. kl. 02.00, men av uklare årsaker ble slik
blodprøve først tatt 18 timer etter dødsulykken. Blodprøven inneholdt ikke alkohol.
(3) Påtalemyndigheten krevde i ettertid utlevert resultatet av andre blodprøver tatt av A kort
tid etter hans ankomst til sykehuset, som ledd i den ordinære medisinske behandlingen av
ham. Det ble vist til straffeprosessloven § 210 sammenholdt med helsepersonelloven § 12
jf. vegtrafikkloven § 22 a. Sentralsykehuset i Rogaland motsatte seg dette under
henvisning til taushetsplikten etter helsepersonelloven §§ 21–23. A nektet å frita
behandlende personell fra taushetsplikten.
(4) Saken ble bragt inn for Jæren tingrett, som 3. desember 2004 avsa kjennelse med slik
slutning:
”Begjæringen tas ikke til følge.”

2
(5) Påtalemyndigheten påkjærte kjennelsen til Gulating lagmannsrett, som 12. januar 2005
avsa kjennelse med slik slutning:
”Kjæremålet forkastes.”
(6) Påtalemyndigheten påkjærte lagmannsrettens kjennelse til Høyesteretts kjæremålsutvalg.
Kjæremålet gjaldt lagmannsrettens lovtolking. Kjæremålsutvalget besluttet at
kjæremålssaken i sin helhet skulle avgjøres av Høyesterett, og justitiarius i Høyesterett
bestemte at partsforhandling skulle finne sted etter de regler som gjelder for ankesaker.
(7) Som nytt grunnlag for Høyesterett påberopte påtalemyndigheten seg helsepersonelloven
§ 23 nr. 4. Anførselen ble trukket etter at det ble rettet ny begjæring til Helse Stavanger
HF på dette grunnlag. Begjæringen ble avslått, og saken er nå til behandling for Jæren
tingrett, etter at Gulating lagmannsrett i kjennelse 8. september 2005 opphevet tingrettens
kjennelse 13. juli 2005, der begjæringen ikke ble tatt til følge. Lagmannsretten opphevet
tingrettens kjennelse fordi den fant at det var en saksbehandlingsfeil at den medisinsk
ansvarlige ved sykehuset ikke var gjort til part under tingrettsbehandlingen.
(8) Påtalemyndigheten har i korte trekk gjort gjeldende:
(9) Lagmannsretten har tolket helsepersonelloven § 12 uriktig. Det er ikke et vilkår at
prøvetakingen skjer i prøvesett innlevert av politiet, og en svikt ved sykehusets rutiner bør
ikke undergrave den bistandsplikten helsepersonell har etter loven. Når det foreligger et
prøveresultat, bør dette kunne kreves utlevert uten hinder av taushetsplikt. Forarbeidene
åpner for at bestemmelsen i enkelte tilfeller anvendes analogisk. Hensynet til effektiv
etterforskning av straffbare handlinger tilsier at taushetsplikten ikke gjelder i et tilfelle
som dette.
(10) Som nytt grunnlag for Høyesterett påberopes at det var en saksbehandlingsfeil at
ansvarlig helsemyndighet – Helse Stavanger HF – ikke er gjort til part i saken. Feilen kan
ha hatt betydning for utfallet av saken, da man ikke vet hvilket standpunkt foretaket ville
inntatt i formelle rettsforhandlinger om utleveringsspørsmålet. Påtalemyndigheten har lagt
ned slik påstand:
”Lagmannsrettens og tingrettens kjennelser oppheves.”
(11) A har ved sin forsvarer i korte trekk gjort gjeldende:
(12) Helsepersonelloven § 12 er en særregel om helsepersonellets handlingsplikt og ikke noe
generelt unntak fra de alminnelige regler om taushetsplikt. Ved etterforskning i en
straffesak er man i kjerneområdet for legalitetsprinsippet, og unntakene bør være snevre.
Etter helsepersonelloven § 12 plikter helsepersonell å medvirke ved politiets
etterforskning. Mulige forsømmelser i så måte kan eventuelt lede til tiltak overfor de
ansvarlige, men utvider ikke påtalemyndighetens rett til innsyn.
(13) Dersom Høyesterett skulle komme til at utlevering kan skje, kan dette bare gjelde
blodprøver tatt etter at begjæringen fra påtalemyndigheten ble fremsatt. Fastsettelse av
hvilke prøver dette gjelder, vil by på problemer. Videre vil det være vanskelig å fastslå
nøyaktig når blodprøvene ble tatt, noe som har avgjørende betydning ved spørsmål om
kjøring i påvirket tilstand. Det kan også reises tvil om analyseresultatets kvalitet.

3
(14) Det var en saksbehandlingsfeil at helseforetaket ikke var gjort til part, men feilen kan ikke
ha hatt betydning for resultatet, jf. straffeprosessloven § 342 annet ledd. Skulle
Høyesterett komme til motsatt resultat, må også tingrettens kjennelse oppheves. A har
lagt ned slik påstand:
”Prinsipalt: Kjæremålet forkastes.
Subsidiært: Lagmannsrettens og tingrettens kjennelser oppheves.”
(15) Jeg er kommet til at kjæremålet ikke fører frem.
(16) Innledningsvis bemerker jeg at kjæremålet er et videre kjæremål hvor Høyesteretts
kompetanse er begrenset. Kjæremålet gjelder lagmannsrettens lovtolking og
saksbehandling. Dette kan Høyesterett prøve, jf. straffeprosessloven § 388 første ledd
nr. 2 og 3.
(17) Jeg behandler spørsmålet om lovtolkingen først.
(18) Helsepersonelloven § 12 første ledd lyder slik:
”Lege, sykepleier eller bioingeniør skal etter anmodning fra politiet ta blodprøve eller
foreta lignende undersøkelse av personer som er mistenkt for straffbart forhold under
påvirkning av alkohol eller annet berusende eller bedøvende middel når dette er hjemlet
i lov og kan skje uten fare.”
(19) Bestemmelsen står i lovens kapittel 2 om krav til helsepersonells yrkesutøvelse og har
overskriften ”Undersøkelser i forbindelse med straffbare forhold”. Etter bestemmelsens
tredje ledd nr. 2 omfatter plikten ikke person som helsepersonellet har til behandling. Den
avløser den tidligere legeloven § 47, der det tilsvarende unntaket for pasienter var
begrenset til person som legen behandler for alkohol-, narkotika- eller
medikamentmisbruk.
(20) Lagmannsretten har korrekt tatt utgangspunkt i at politiet hadde hjemmel til å rekvirere at
blodprøve ble tatt, og til å få utlevert slik prøve. At hjemmelen i dette tilfellet var
vegtrafikkloven § 22 a – og ikke straffeprosessloven § 157 første ledd jf. vegtrafikkloven
§ 22 som lagmannretten har vist til – har ingen betydning for resultatet.
(21) Når det gjelder den blodprøven som saken gjelder og resultatet av blodprøveanalysen, har
lagmannsretten lagt til grunn at dette i utgangspunktet er bevis som omfattes av
beslagsadgangen etter straffeprosessloven § 203. Det omfattes dermed også av
utleveringsplikten etter lovens § 210. Lagmannsretten har videre lagt til grunn at det i
utgangspunktet dreier seg om materiale som er omfattet av taushetsplikt som er beskyttet
etter straffeprosessloven § 119, og at beslagsbegrensningen i § 204 derfor kommer til
anvendelse. Spørsmålet for lagmannsretten har vært om bestemmelsen i
helsepersonelloven § 12 kan føre til et annet resultat.
(22) Lagmannsretten har med dette tatt et riktig rettslig utgangspunkt. Jeg nevner for ordens
skyld at lagmannsretten ikke fikk seg forelagt, og heller ikke har vurdert, mulige andre
grunnlag for unntak fra taushetsplikten, som helsepersonelloven § 23 nr. 4. Spørsmålet i

4
saken er dermed om lagmannsretten har tolket helsepersonelloven § 12 riktig. Om dette
uttaler lagmannsretten:
”Spørsmålet i saken er om politiet også har rett til å få utlevert blodprøve som
helsepersonell har tatt uavhengig av begjæringen, eller rett til i hvert fall å få tilgang til
analyseresultatet for så vidt som det gjelder alkoholkonsentrasjon i blodet.
Slik lagmannsretten ser saken, regulerer helsepersonelloven § 12 ikke dette spørsmålet.
Bestemmelsen inneholder etter sin ordlyd en handleplikt for bestemte grupper av
helsepersonell. Plikten knytter seg til å bistå politiet i forbindelse med gjennomføring av
bl a blodprøvetaking. En mer generell plikt for sykehus til å gi tilgang til annet
prøvemateriale enn det som er fremskaffet som en direkte følge av begjæring fra
politiet, ligger utenfor det ordlyden fanger opp. Lagmannsretten kan ikke se at saken
kommer i noen annen stilling der formålet med den blodprøve som tas etter politiets
begjæring forspilles fordi prøven tas så sent at en eventuell alkoholkonsentrasjon i
blodet uansett ikke vil la seg påvise.”
(23) Etter min mening har lagmannsretten her bygget på en riktig lovforståelse. Slik jeg ser
det, fremgår det klart av ordlyden i § 12 at bestemmelsen er begrenset til den særlige
situasjon at politiet anmoder om bistand fra helsepersonell for å få tatt blodprøver eller
lignende undersøkelser som krever slik bistand, av personer som er mistenkt for straffbare
forhold, blant annet promillekjøring. Denne bistandsplikten – som opprinnelig var sterkt
omstridt av hensyn til tillitsforholdet mellom publikum og helsevesen – går klart ut over
hva som er helsepersonellets alminnelige oppgaver. Jeg finner det ikke naturlig å tolke
bestemmelsen utvidende slik at resultatet av ordinære medisinske undersøkelser foretatt i
behandlingsøyemed, skal kunne kreves utlevert. Taushetsplikten må etter mitt syn være til
hinder for dette.
(24) Jeg finner derfor ikke å kunne legge vekt på at det i vår sak sannsynligvis har skjedd en
feil, slik at det kan fremstå som en tilfeldig fordel for siktede at prøven ikke ble tatt i tide
til å ha nytte som bevis. Jeg tilføyer at det spesielle formål med undersøkelsen også stiller
krav til bevissikring, analyse og kvalitetskontroll, som ikke uten videre varetas av prøver
med et annet formål.
(25) Kjæremålet over lovtolkingen kan derfor ikke føre frem.
(26) Kjæremålet over saksbehandlingen bygger på at helseforetaket Helse Stavanger HF, som
har partsstilling overfor domstolene etter helseforetaksloven § 6, ikke har vært gjort til
part for tingretten, og heller ikke for lagmannsretten. Det har blant annet vært vist til
Rt. 1960 side 447.
(27) Jeg er enig i at helseforetaket, som representant for det sykehuset begjæringen var rettet
mot, og som i tilfelle skulle utlevere blodprøven eller analyseresultatet, burde vært gjort
til part. Jeg kan imidlertid ikke se at feilen kan ha hatt betydning for resultatet, slik
straffeprosessloven § 343 første ledd krever, jf. § 385 tredje ledd. Det fremgår av
tingrettens kjennelse at påtalemyndigheten hadde opplyst at sykehuset, under henvisning
til lovbestemt taushetsplikt, ikke ville utlevere blodprøveresultatet. Sykehusets standpunkt
var dermed kjent, og en mulig partsstilling for helseforetaket kunne vanskelig ha påvirket
resultatet, som uansett ble at begjæringen ikke ble tatt til følge.
(28) Heller ikke denne del av kjæremålet kan derfor føre frem, og kjæremålet må i sin helhet
bli å forkaste.

5
(29) Jeg stemmer for denne
K J E N N E L S E :
Kjæremålet forkastes.
(30) Dommer Øie: Jeg er kommet til at kjæremålet over lovtolkingen må føre frem.
(31) Lagmannsretten har tatt som utgangspunkt at blodprøven og resultatet av
blodprøveanalysen omfattes av beslagsadgangen etter straffeprosessloven § 203, og
dermed også av utleveringsplikten etter § 210. Videre har den lagt til grunn at
helsepersonellets taushetsplikt er til hinder for utleveringspålegg, jf. straffeprosessloven
§ 204, jf. § 119, med mindre motsatt løsning følger av helsepersonelloven § 12. Jeg er
enig med førstvoterende i at dette er et riktig utgangspunkt.
(32) Jeg er videre enig i at helsepersonellets handleplikt etter helsepersonelloven § 12 er
begrenset til de situasjoner hvor politiet ber om bistand for å få tatt blodprøve. Men
dersom blodprøve allerede er tatt og prøven er analysert, dreier det seg ikke lenger om en
slik handleplikt, men bare om en plikt til å utlevere prøveresultatet. Og en slik
utleveringsplikt reguleres av straffeprosessloven § 210, jf. §§ 203 og 204. Spørsmålet er
om reglene om taushetsplikt er til hinder for å gi pålegg om utlevering.
(33) Loven har ikke noe uttrykkelig unntak fra taushetsplikten for situasjonen i vår sak. Men
når reglene om taushetsplikt i straffeprosessloven § 119, jf. helsepersonelloven § 21 leses
i sammenheng med helsepersonelloven § 12, jf. vegtrafikkloven § 22 a, er det etter mitt
syn naturlig å forstå loven slik at taushetsplikten ikke gjelder. Når politiet med hjemmel i
vegtrafikkloven § 22 a ber om bistand fra helsepersonell for å få tatt blodprøve av en fører
som mistenkes for promillekjøring, kan ikke føreren under henvisning til
helsepersonellets taushetsplikt motsette seg at blodprøve blir tatt og utlevert. Det ligger
implisitt i helsepersonelloven § 12 at taushetsplikten da ikke gjelder. Etter min vurdering
ville det være en tilfeldig fordel for den som er mistenkt for promillekjøring – her med
dødelig utgang – å oppstille taushetsplikt i forhold til en blodprøve som sykehuset har tatt
til eget bruk når politiet hadde hjemmel til å kreve at slik prøve ble tatt, og hadde bedt om
bistand til å ta prøven, men hvor prøven ble tatt alt for sent. Det gjelder enten sykehusets
egen prøve ble tatt etter eller kort tid før politiets begjæring.
(34) Formålet med reglene om taushetsplikt for helsepersonell taler etter mitt syn ikke med
styrke mot å tolke inn et unntak fra taushetsplikten i dette tilfellet. Formålet er blant annet
å sikre at enhver skal kunne oppsøke lege eller annet helsepersonell uten å frykte at
sensitive opplysninger blir videreformidlet fra helsepersonellet til andre, som politiet.
Men så lenge politiet har hjemmel til å kreve bistand fra helsepersonell til å få tatt
blodprøve, vil den som mistenkes for promillekjøring, uansett ikke ha noen garanti for at
prøve ikke blir tatt og utlevert politiet.
(35) Riktignok vil unntaket i helsepersonelloven § 12 tredje ledd nr. 2 kunne komme til
anvendelse. Bestemmelsen fritar helsepersonell for handlingsplikten dersom prøve skal
tas av en person som vedkommende har til behandling. Men jeg antar at det på sykehus er

6
fullt mulig å få tatt blodprøve innenfor rammen av tredje ledd, ved at en bioingeniør eller
annet helsepersonell som ikke har den mistenkte til behandling, tar prøven. Hvorvidt
unntaket kommer til anvendelse i vår sak, er ikke opplyst, og jeg finner derfor ikke grunn
til å vurdere nærmere hvilke betydning det eventuelt måtte ha for spørsmålet om
taushetsplikt.
(36) Etter mitt syn kan det heller ikke være avgjørende at blodprøver som et sykehus tar til
eget bruk, til dels behandles på en annen måte enn blodprøver som politiet har rekvirert.
Men dersom en prøve ikke oppfyller de krav til bevissikring og kvalitetskontroll som
stilles til blodprøver som tas med hjemmel i vegtrafikkloven § 22 a, vil det kunne svekke
bevisverdien i en eventuell straffesak.
(37) Min konklusjon er etter dette at taushetspliktsbestemmelsene i straffeprosessloven § 119,
jf. helsepersonelloven § 12 i utgangspunktet ikke er til hinder for at prøveresultatet
utleveres. Da lagmannsretten har lagt til grunn en annen tolking, må lagmannsrettens
kjennelse etter mitt syn oppheves.
(38) Jeg er enig med førstvoterende i at kjæremålet over saksbehandlingen ikke kan føre frem
og tiltrer hennes begrunnelse på dette punktet.
(39) Dommer Stang Lund: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende, dommer Stabel.
(40) Dommar Utgård: Det same.
(41) Dommer Coward: Likeså.
(42) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
K J E N N E L S E :
Kjæremålet forkastes.