Sammendrag: Flock, Støle, Skoghøy, Coward og justitiarius ScheiA ble i 1994 dømt til 2 års fengsel for to tilfeller av voldtekt til seksuell omgang (ikke samleie) begått i 1993. Straffen var ferdig sonet i 1998. Han begikk ny voldtekt i 2002, hvor en prostituert var fornærmet. Ved vold og trusler tiltvang han seg seksuell omgang ved bruk av fingre. I tingretten ble A dømt til forvaring i 6 år med minstetid på 2 år og 2 måneder. Lagmannsretten kom til at vilkårene for forvaring ikke var oppfylt og utmålte straffen til fengsel i 2 år og 6 måneder.Etter anke fra påtalemyndigheten kom også Høyesterett til at vilkårene for forvaring i straffeloven § 39 c ikke var oppfylt. Det avgjørende spørsmål var om det kunne "antas å være en nærliggende fare for at lovbryteren på nytt vil begå en slik forbrytelse". Oppnevnte rettspsykiatrisk sakkyndige hadde konkludert med at domfelte tilfredsstilte diagnosen "Dyssosial personlighetsforstyrrelse". Høyesterett viste til lovforarbeidene om at det må kreves "en kvalifisert grad av risiko for tilbakefall, og faren må på domstidspunktet vurderes som reell". Etter en samlet vurdering kom retten til at det i dette tilfellet ikke var noen slik kvalifisert risiko for gjentakelse. Det ble blant annet lagt vekt på at domfelte etter prøveløslatelse fra soning ville være rundt 65 år. Domfelte hadde truet med bruk av skarpe gjenstander og flamme mot fornærmedes nakne kropp, og mishandlingen hadde vart i atskillig tid. Straffen ble skjerpet til fengsel i 3 år.

NORGES HØYESTERETT
Den 16. februar 2005 avsa Høyesterett dom i
HR-2005-00246-A, (sak nr. 2004/1753), straffesak, anke,
Den offentlige påtalemyndighet (kst. statsadvokat Ingrid Johansen)
mot
A (advokat Arne Meltvedt)
S T E M M E G I V N I N G :
(1) Dommer Flock: Saken gjelder reaksjonsfastsettelsen – derunder spørsmålet om forvaring
– ved domfellelse for voldtekt i et tilfelle hvor gjerningsmannen henimot 10 år tidligere
var straffedømt for to tilfeller av voldtekt.
(2) Gulating lagmannsrett avsa 28. oktober 2004 dom med slik domsslutning:
”1. A, f. 00.00.1942 dømmes for forbrytelse mot strl. § 192, 1. ledd a., jfr. 3. ledd
c., strl. § 128, 1. ledd, strl. § 257 og strl. § 328, 1. ledd sammenholdt med strl.
§ 62, 1. ledd og § 63, 2. ledd til en straff av fengsel i 2 – to – år og 6 – seks –
måneder. Han tilkommer et fradrag på 91 – nittien – dager for utholdt
varetektsarrest.
2. Innen 2 – to – uker fra dommens forkynnelse plikter A å betale kr. 100.000,- –
kroneretthundretusen – til B.”
(3) Dommen ble avsagt etter domfeltes anke over Stavanger tingretts dom 15. januar 2004.
Han ble da dømt til forvaring i 6 år med en minstetid på 2 år og 2 måneder.
(4) Påtalemyndigheten har anket over lagmannsrettens reaksjonsfastsettelse til Høyesterett.
Det gjøres gjeldende at domfelte burde vært idømt forvaring, og subsidiært at den utmålte
fengselsstraffen er blitt for mild.
(5) Jeg er kommet til at anken ikke kan føre frem når det gjelder påstanden om forvaring,
men at fengselsstraffen bør utmåles noe strengere enn det lagmannsretten har gjort.

2
(6) Det er forbrytelsen mot straffeloven § 192 første ledd bokstav a som er det helt
dominerende forhold ved reaksjonsfastsettelsen. Voldtekten er beskrevet slik i spørsmålet
til lagretten:
”Torsdag 7. mars 2002, i ---gaten 00 i Stavanger, dro han B etter håret og dyttet henne
rundt i huset og/eller slåss med henne. Deretter, og mot hennes vilje, masturberte han
henne og/eller førte han en eller flere fingre inn og ut av skjeden hennes.”
(7) Fornærmede var en prostituert kvinne som var blitt oppsøkt av domfelte i sin leilighet.
Det oppsto etter kort tid uenighet mellom dem. Domfelte følte seg avvist og ble uten
akseptabel grunn både provosert og kraftig irritert.
(8) Han opptrådte deretter voldelig mot fornærmede ved å ta tak i håret hennes og skyve
henne ned på en seng. Han kommanderte henne til å ta av seg bukse og truse, noe hun
gjorde. Under besøket anvendte domfelte ytterligere vold, blant annet da det oppsto et
basketak som endte med at de begge via trappen havnet i husets første etasje. I tillegg
opptrådte han truende. Han hadde med seg en tapetkniv, en korketrekker og en lighter,
som han etter tur håndterte på en truende måte overfor fornærmede etter at hun hadde
kledd av seg. Lagmannsretten fant således at det var grunnlag for alvorlig bekymring for
liv og helse hos fornærmede.
(9) Vilkårene for å anvende forvaring fremgår av straffeloven § 39 c. Det er hensiktsmessig
først å behandle de to særlige vilkår, slik disse fremgår av nr. 1 i denne paragrafen.
(10) Domfelte er funnet skyldig i forbrytelse mot straffeloven § 192 første ledd bokstav a,
voldtekt til utuktig omgang. Dette er en seksualforbrytelse som utvilsomt oppfyller det
første vilkåret, som stiller krav til alvoret i den straffbare handling.
(11) Sentralt i saken står spørsmålet om det ”antas å være en nærliggende fare for at
lovbryteren på nytt vil begå en slik forbrytelse”. Ved denne vurderingen må det for det
første legges vekt på det straffbare forhold som domfelte nå er straffedømt for.
Bakgrunnen for overgrepet var i dette tilfellet spesiell. Han hadde noen tid i forveien
fattet spesiell interesse for prostitusjon. Etter eget utsagn hadde han flere ganger oppsøkt
prostituerte og forsøkt å overtale dem til å slutte med den virksomheten de drev. Jeg
nevner i denne forbindelse at den overtredelse av straffeloven § 257 som også omfattes av
domfellelsen, gjaldt tyveri av en brannmannsuniform. Det er på det rene at domfelte
utkledd som brannmann hadde søkt å skaffe seg tilgang til private hjem med det formål å
undersøke om det ble drevet prostitusjon. Med bakgrunn i egne observasjoner hadde han
dagen før voldtekten tatt kontakt med en polititjenestemann og gitt uttrykk for at politiet
måtte aksjonere mot østeuropeiske kvinner som bodde på et nærmere oppgitt sted i
Stavanger. Kravet ble forsterket ved at han deretter fremsatte en trussel mot
polititjenestemannen, som også omfattes av domfellelsen.
(12) Ved vurderingen av faren for gjentakelse av nye alvorlige straffbare handlinger skal det
legges særlig vekt på om domfelte tidligere har begått slike handlinger. I dette tilfellet er
det tale om ytterligere to tilfeller av voldtekt til seksuell omgang, begått med et par ukers
mellomrom sommeren 1993. Hendelsesforløpet var i hovedtrekk det samme: Domfelte
tilbød for ham ukjente unge kvinner skyss med sin bil og kjørte til et avsidesliggende sted
hvor han med makt tiltvang seg seksuell omgang med dem ved bruk av fingre. Ved begge
anledninger klarte kvinnene etter hvert å komme seg ut av bilen. Straffen ble den gang
fastsatt til fengsel i 2 år, se Rt. 1994 side 1552.

3
(13) Ved behandlingen av straffesaken i tingretten og lagmannsretten var oppnevnt to
rettspsykiatrisk sakkyndige, Kirsten Westlye og Helle Schøyen, begge spesialister i
psykiatri. I rettspsykiatrisk erklæring avgitt 8. mai 2003 opplyses at domfelte har vært
uføretrygdet siden 1993. Han er skilt og har tre voksne barn som han bare sporadisk har
kontakt med. Han oppga å ha diverse somatiske helseplager, og at han siden tenårene
hadde hatt tilbakevendende depresjoner, noe som fra tid til annen hadde brakt ham i
kontakt med den psykiatriske spesialisthelsetjenesten. I 1991 ble han innlagt for tvungen
observasjon i psykiatrisk sykehus som følge av påfallende atferd og mistanke om
psykose, noe som hurtig ble avkreftet. Dette skjedde på ny umiddelbart etter at han ble
pågrepet for den voldtekten som han nå er funnet skyldig i. Heller ikke denne gangen ble
det funnet holdepunkter for psykose.
(14) De sakkyndige uttaler i sin vurdering at svingningene i domfeltes psykiske tilstand ”kan
ses i lys av de relasjonelle og sosiale vanskene som han åpenbart har og har hatt. Han har
vist liten evne til å leve seg inn i andre menneskers tanker og følelsesliv, han har vist
hensynsløs atferd ovenfor familien og er også dømt for vold. Han fremstår som svært
selvopptatt, rigid, krenkbar og oppfatter systematisk andre personer eller instanser som
ansvarlige for de vanskene han har fått”. Det uttales at det er grunnlag for å konkludere
med at domfelte har en alvorlig personlighetsforstyrrelse. Vurderingen understøttes av
hans skåring på en nærmere angitt psykiatrisk sjekkliste og et skåringsskjema som ”kan
bidra til å sannsynliggjøre framtidig volds atferd”. De sakkyndiges konklusjon er at han
samlet sett tilfredsstiller kriteriene for F 60.2 Dyssosial personlighetsforstyrrelse.
(15) I lovforarbeidene til straffeloven § 39 c er det presisert at det må kreves ”en kvalifisert
grad av risiko for tilbakefall, og faren må på domstidspunktet vurderes som reell”. Jeg
viser til dommen i Rt. 2004 side 1518, hvor det er gitt henvisninger i avsnitt 33.
(16) Domfelte i vår sak har begått to voldtekter i 1993. Fengselsstraffen på 2 år var ferdig
sonet i februar 1998, da han ble løslatt på prøve. Ny voldtekt ble så begått i mars 2002, og
domfelte ble løslatt fra varetekt i juni samme år. Han har senere ikke begått nye straffbare
handlinger. – Med de opplysninger som foreligger om de straffbare handlinger som
domfelte har begått siden 1993, og om hans psykiske helsetilstand, er det vanskelig å
komme bort fra at det er fare for at han på ny kan begå alvorlige straffbare handlinger av
den art som er nevnt i straffeloven § 39 c nr. 1.
(17) Men samtidig er det i denne saken forhold som bidrar til å så tvil om hvor stor denne
risikoen er. Jeg peker først på den relativt lange tid som gikk mellom det som skjedde
sommeren 1993, og voldtekten i mars 2002. Som nevnt synes denne siste voldtekten å ha
sammenheng med den spesielle interesse domfelte hadde for den prostitusjon som fant
sted i Stavanger. I lagmannsrettens dom er opplyst at han nå har gitt opp sin interesse for
dette miljøet. Domfelte har nå en tid i forbindelse med prostatabesvær brukt medisin hvor
vanlige bivirkninger er impotens og nedsatt sexlyst. Han har selv angitt at disse
bivirkningene også er virksomme for ham.
(18) Disse omstendigheter gir ingen sikkerhet for at domfelte i fremtiden vil avstå fra alvorlige
seksuelle overgrep. Hans interesseområder kan endre seg, medisineringen rår han selv
over, og seksuell potens er ingen forutsetning for å kunne gjennomføre seksuell omgang.
Men de hører likevel med som en del av helheten i den fremtidsvurdering som må foretas
når vilkårene for forvaring skal bedømmes. Det hører også med i dette bildet at domfelte

4
ved prøveløslatelse etter soning av den alternative reaksjon – som er tidsbestemt
fengselsstraff – vil være rundt 65 år.
(19) Jeg er etter dette kommet til at det ikke er noen slik kvalifisert risiko for gjentakelse av
straffbare handlinger som er et vilkår for å idømme forvaring etter straffeloven § 39 c.
(20) Når fengselsstraffen skal utmåles, vil som nevnt voldtekten være det helt dominerende
forhold. Det er tale om voldtekt til seksuell omgang etter straffeloven § 192 første ledd
bokstav a, hvor det i skjerpende retning legges vekt på at truslene om bruk av skarpe
gjenstander og flamme mot fornærmedes nakne kropp må ha virket svært skremmende. I
samme retning trekker den omstendighet at mishandlingen av fornærmede varte i atskillig
tid før domfelte til slutt forlot henne.
(21) I og med at domfelte tidligere er straffet for to voldtekter begått i 1993, heves
strafferammen til fengsel i 21 år, jf. bestemmelsen i § 192 tredje ledd bokstav c. Saken er
blitt noe gammel, uten at jeg finner å kunne legge nevneverdig vekt på det ved
straffutmålingen. Jeg er kommet til at den straff på fengsel i 2 år og 6 måneder som
lagmannsretten har utmålt, er blitt noe for lav, og er blitt stående ved at straffen passende
kan settes til fengsel i 3 år.
(22) Jeg stemmer for denne
D O M :
I lagmannsrettens dom gjøres den endring at straffen settes til fengsel i 3 – tre – år.
(23) Dommer Støle: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(24) Dommer Skoghøy: Likeså.
(25) Dommer Coward: Likeså.
(26) Justitiarius Schei: Likeså.
(27) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
I lagmannsrettens dom gjøres den endring at straffen settes til fengsel i 3 – tre – år.