Sammendrag: Coward, Rieber-Mohn, Stabel, Bruzelius, ScheiA var dømd for å ha køyrt lastebil medan han var påverka av amfetamin. Køyringa resulterte i eit uhell. I strid med vanleg praksis vart førarkortet ikkje beslaglagt etter køyringa.Tingretten dømde han til fengsel på vilkår i 18 dagar og dessutan til tap av føreretten i eitt år, som er minsteperioden etter vegtrafikklova § 33 nr.1 andre leden, likevel slik at sjette leden i føresegna gjev høve til å gå lågare mellom anna når det ligg føre "helt spesielle grunner". Etter tapsforskrifta § 3-2 nr. 2, jf. § 3-6, er tapsperioden normalt 20-22 månader ved køyring med ein påverknadsgrad som i As tilfelle. Etter forskrifta § 4-1 skal det likevel leggjast vekt på at førarkortet ikkje har vore beslaglagt, så framt føraren ikkje kan klandrast for det. A anka til lagmannsretten over tapet av føreretten, men anken førde ikkje fram.

Det gjorde heller ikkje anken hans til Høgesterett, der han viste til § 33 nr. 1 sjette leden og gjorde gjeldande at tapet av føreretten burde falla bort, subsidiært at tapsperioden burde setjast ned. Høgsterett sa at den tapsperioden lagmannsretten hadde fastsett, i alle høve ikkje var for lang. At førarkortet ikkje var beslaglagt, var tillagt vekt ved at tapsperioden var sett langt kortare enn etter normalregelen i forskrifta, og tilhøvet kunne ikkje koma inn under dei "helt spesielle grunner" som gjev høve til å gå under den minstetida lova fastset.

Det same var klårt tilfellet for det tilhøvet at A arbeidde som sjåfør og ville bli oppdagd dersom han miste føreretten.

NORGES HØYESTERETT
Den 31. august 2005 avsa Høyesterett kjennelse i
HR-2005-01377-A, (sak nr. 2005/360), straffesak, anke,
A (advokat Berit Reiss-Andersen)
mot
Den offentlige påtalemyndighet (statsadvokat Erik Erland Holmen)
S T E M M E G I V N I N G :
(1) Dommer Coward: Saken gjelder for Høyesterett tap av retten til å føre motorvogn i et
tilfelle der politiet ikke hadde beslaglagt førerkortet.
(2) Aust-Agder tingrett avsa 29. november 2004 dom i tilståelsessak med slik domsslutning:
”1 A, født 00.00.1976, dømmes for
- en overtredelse av vegtrafikkloven § 31 første – tredje ledd jfr. § 22 første
ledd,
- en overtredelse av legemiddelloven § 31 annet ledd jfr. § 24 første ledd,
alt sammenholdt med straffeloven § 63 annet ledd, til en straff av fengsel i 18
– atten – dager som i medhold av straffeloven §§ 52-54 gjøres betinget med en
prøvetid på to år, samt en bot stor kr 8 000,- –kroneråttetusen–, subsidiært 15
–femten– dagers fengsel.
2 Tiltalte A, født 00.00.1976, taper retten til å føre førerkortpliktig motorvogn
for en periode av 1 –ett– år, regnet fra dommen er rettskraftig.
Tiltalte A må avlegge ny førerprøve for gjenerverv av føreretten.”
(3) A anket til Agder lagmannsrett over tapet av føreretten, men anken ble forkastet ved
lagmannsrettens kjennelse 23. februar 2005.
(4) A har anket videre til Høyesterett og anfører prinsipalt at det ikke bør idømmes noe tap av
førerett, subsidiært at tapsperioden bør være kortere enn de 12 månedene lagmannsretten

2
har fastsatt. – Saken har for Høyesterett vært behandlet sammen med sak nr. HR-2005-
01378-A, (sak nr. 2005/415), der det også er avsagt kjennelse i dag.
(5) Jeg er kommet til at anken ikke kan føre frem.
(6) A er 28 år gammel og tidligere ikke straffedømt. Han er nå dømt for å ha overtrådt
vegtrafikkloven § 22 jf. § 31 ved at han torsdag 31. juli 2003 ved nitiden om morgenen
kjørte lastebil mens han var påvirket av amfetamin. En sakkyndig uttalelse fra
Folkehelseinstituttet, som lagmannsretten har lagt til grunn, konkluderer med at han ”kan
ha vært lett påvirket, tilsvarende den økte ulykkesrisikoen man gjerne har ved en
blodalkoholkonsentrasjon på omkring 1 promille”. Lagmannsretten peker videre på flere
skjerpende omstendigheter ved kjøringen:
”Det dreide seg således om yrkeskjøring med lastebil på en sterkt beferdet veg
(forbindelsen mellom Tromøya og Arendal) og siktede avbrøt ikke kjøringen selv om
han følte seg trøtt. Det endte også med utforkjøring med lettere personskader på ham
selv. Kjøringen har klart vært til fare for andre medtrafikkanter.”
(7) I strid med vanlig praksis beslagla ikke politiet As førerkort etter kjøringen, og det er
heller ikke gjort senere. A kan ikke bebreides for det, og han har nå kjørt bil i vel to år
etter overtredelsen uten noe uhell.
(8) Når det gjelder de reglene om tap av førerett som er aktuelle i saken, er utgangspunktet
vegtrafikkloven § 33 nr. 1 andre ledd, der det heter at tap av førerett skal fastsettes for
minst ett år når rettighetshaveren blir ilagt straff etter lovens § 22 jf. § 31.
(9) Sjette ledd i § 33 nr. 1, som står sentralt i saken, og som jeg kommer tilbake til, gir en
snever adgang til å gjøre unntak fra denne og andre minstetider.
(10) Detaljerte regler om tapsperiodens lengde ved forskjellige overtredelser er gitt i forskrift
19. desember 2003 om tap av retten til å føre motorvogn mv., gitt med hjemmel i femte
ledd i lovens § 33 nr. 1. I forbindelse med at kompetansen til å fastsette tap av førerett ble
overført til domstolene ved lov 4. juli 2003 nr. 77, ble det presisert i forarbeidene at
tidligere praksis, med lite rom for skjønn, skulle videreføres. Se Ot.prp. nr. 52 for 2002-
2003 blant annet sidene 66-67 og 74. Likebehandling er da også innledningsvis fremhevet
som forskriftens formål, se § 1-1.
(11) Etter forskriften § 3-2 nr. 2 jf. § 3-6 skal tapsperioden normalt være 20 – 22 måneder ved
kjøring med den påvirkningsgraden som A hadde. Etter § 1-4 skal det imidlertid tillegges
vekt at førerkortet ikke har vært beslaglagt, forutsatt at føreren ikke kan bebreides for det.
Det heter i andre ledd i bestemmelsen:
”Ved fastsettelse av perioden for tap av førerett legges vekt på om vedkommende har
hatt førerkortet i sin besittelse i lengre tid etter handlingstidspunktet, dersom han ikke
kan bebreides at førerkortet ikke har vært beslaglagt. Lengre tids besittelse av
førerkortet tilsier i utgangspunktet at tapsperioden fastsettes for et kortere tidsrom enn
tilfellet vanligvis skulle tilsi, eventuelt at tap av førerett ikke blir fastsatt. Dette gjelder
likevel ikke dersom det pådømte forhold gir grunnlag for flere års tap av førerett.”
(12) Det er denne bestemmelsen lagmannsretten – på samme måte som tingretten – har vist til
når den satte tapsperioden kortere enn det som skulle følge av § 3-2 nr. 2 jf. § 3-6.

3
(13) As anke retter seg mot at lagmannsretten – også her i likhet med tingretten – ikke fant
grunnlag for å gå under minstetiden på ett år i lovens § 33 nr. 1 andre ledd.
Lagmannsrettens drøftelse her knytter seg til bestemmelsen i § 33 nr. 1 sjette ledd, som
lyder slik:
”Tapet av førerett kan settes kortere enn minstetiden i eller i medhold av bestemmelsen
her, dersom det ellers vil virke urimelig hardt og det foreligger særdeles formildende
omstendigheter ved forholdet som ligger til grunn for tapet av førerett. Det samme
gjelder når andre helt spesielle grunner taler for å gå under minstetiden.”
(14) Denne bestemmelsen og forarbeidene til den innebærer at domstolene ”bare helt
unntaksvis kan gå under minstetiden fastsatt i lov eller forskrift”, se avsnitt 20 i
Høyesteretts kjennelse 11. mai 2005, HR-2005-00772-A. På samme måte som
lagmannsretten ser jeg det som klart at vilkårene etter første punktum i bestemmelsen
ikke er oppfylt; etter det jeg har referert fra lagmannsrettens kjennelse, forelå det
åpenbart ikke særdeles formildende omstendigheter ved kjøringen. A har da heller ikke
påberopt seg første punktum, og spørsmålet er om det kan sies å foreligge ”andre helt
spesielle grunner” som gir grunnlag for å gå under minstetiden.
(15) A viser her først og fremst til den manglende beslagleggelsen av førerkortet, som har
medført at han har kjørt bil regelmessig i to år, og uten uhell. Som det har fremgått, er det
imidlertid dette som har vært lagmannsrettens grunnlag for å gå langt under den
tapsperioden som ellers følger av forskriften § 3-2 nr. 2 jf. § 3-6. Jeg kan ikke se at dette
forholdet kan tillegges større vekt enn lagmannsretten har gjort: Når sjette ledd i § 33 nr.
1 skal være en snever unntaksbestemmelse, kan det manglende førerkortbeslaget i vår sak
ikke oppfylle vilkåret om ”andre helt spesielle grunner”.
(16) A har i tillegg vist til at tap av føreretten vil ramme ham hardt, fordi han nå arbeider som
sjåfør på renovasjonsbil og vil bli sagt opp hvis han mister føreretten. Etter rettspraksis er
dette klart ikke noe grunnlag for å gå under minstetiden, se her avsnitt 27 og 28 i den
nevnte høyesterettskjennelsen fra 11. mai 2005. Det må gjelde også om man ser dette
momentet sammen med den manglende beslagleggelsen av førerkortet. Jeg viser her til at
aktor har pekt på at A i tillegg til å ha kunnet kjøre bil i den tiden som er gått, også har
hatt mulighet for å forberede seg yrkesmessig på den situasjonen som tap av føreretten vil
innebære.
(17) Jeg mener etter dette at den tapsperioden som lagmannsretten har fastsatt, i hvert fall ikke
er for lang. Ut fra mitt syn på saken har jeg ikke funnet grunn til å gå inn på om § 33 nr. 1
sjette ledd overhodet gir hjemmel for helt å unnlate å fastsette tap av føreretten.
Spørsmålet har for øvrig neppe særlig praktisk interesse, ettersom bestemmelsen i alle
fall må gi hjemmel til å fastsette en meget kort tapsperiode. Det har heller ikke vært
nødvendig for meg å gå inn på det nærmere forholdet mellom forskriften § 1-4 og lovens
bestemmelser.
(18) Jeg stemmer for denne
K J E N N E L S E :
Anken forkastes.

4
(19) Dommer Rieber-Mohn: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(20) Dommer Stabel: Likeså.
(21) Dommer Bruzelius: Likeså.
(22) Justitiarius Schei: Likeså.
(23) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
K J E N N E L S E :
Anken forkastes.