Dato: 2022-09-22

Sammendrag: En mann var i en årrekke blitt utsatt for seksuelle overgrep da han var i alderen 10–15 år. Gjerningsmannen ble mange år senere dømt blant annet for dette overgrepet til fengsel i 11 år. Samtidig ble han også dømt til å betale ca. 410 000 kroner i menerstatning til den fornærmede. Menerstatning kan kreves av den som er blitt medisinsk ufør, og har til formål å kompensere for tapte muligheter til livsutfoldelse og livsnytelse.

Mannen som hadde vært utsatt for overgrepene anket over utmålingen av menerstatningen. Høyesterett opprettholdt lagmannsrettens erstatningsutmåling med noen mindre justeringer.

Dommen bekrefter og utdyper etablert praksis for utmåling av menerstatning.

D O M
avsagt 22. september 2022 av Høyesterett i avdeling med
dommer Bergljot Webster
dommer Ragnhild Noer
dommer Wenche Elizabeth Arntzen
dommer Ingvald Falch
dommer Erik Thyness
HR-2022-1820-A, (sak nr. 22-013570SIV-HRET)
Anke over Gulating lagmannsretts dom 7. desember 2021
A (advokat Flemming Marius Karlsen – til
prøve)
mot
B (advokat Inger Marie Sunde)

2
S T E M M E G I V N I N G
(1) Dommer Thyness:
Sakens spørsmål og bakgrunn
(2) Saken gjelder utmåling av menerstatning i en sak der det er gått lang tid fra
skadetidspunktet til tidspunktet for fastsettelse av erstatningsbeløpet.
(3) Saken har sitt utspring i etterforskningen av et ektepar i Oslo i 2014. Ved ransaking av
deres bolig ble det foretatt det største beslaget av overgrepsmateriale som er gjort i Norge.
Politiet i Oslo knyttet saken opp til et nettverk av menn tiltrukket av unge gutter. Beslaget
omfattet blant annet bilder av unge gutter som fremsto som norske. En av guttene på
bildene ble identifisert som A, født 00.00.1991. Han fortalte i avhør med politiet at
domfelte B, født 00.00.1978, hadde utsatt ham for seksuelle overgrep i flere år mens han
var barn. A har fått påvist posttraumatisk stresslidelse som følge av overgrepene.
(4) Ved Stavanger tingretts dom 23. mars 2021 ble B dømt til fengsel i 9 år for blant annet
seksuell omgang med A i perioden 2004 til 2007, jf. straffeloven 1902 §§ 195 og 196. Han
ble også dømt for tilsvarende overgrep mot en annen gutt i perioden fra 2000 til 30. mars
2005 samt for anskaffelse og besittelse av fremstillinger av seksuelle overgrep mv.,
jf. straffeloven 2005 § 311. Dommen omfattet dessuten inndragning samt sivile krav om
skadeserstatning og oppreisningserstatning, men for tingretten ble det ikke fremmet krav
om menerstatning.
(5) Påtalemyndigheten anket over straffutmålingen, og B anket over bevisvurderingen under
skyldspørsmålet for domfellelsen etter tiltalebeslutningen post I, II og III b og IV,
straffutmålingen, inndragningen og idømmelsen av erstatning.
(6) Gulating lagmannsrett sluttet seg i sin dom 7. desember 2021 til tingrettens
bevisbedømmelse på alle vesentlige punkter. Straffen ble skjerpet til fengsel i 11 år.
(7) De to fornærmede fremmet også i lagmannsretten sivile krav mot B, som ble dømt til å
betale A erstatning for påførte utgifter med 3 147 kroner, oppreisningserstatning med
300 000 kroner og menerstatning med 412 492 kroner.
(8) Ved utmålingen av menerstatningen tok lagmannsretten utgangspunkt i folketrygdens
regler om menerstatning i form av årlige beløp tillagt en tredjedel. Mens beregningen etter
disse reglene tar utgangspunkt i grunnbeløpet (G) på skadetidspunktet, bygget
lagmannsretten under henvisning til rettspraksis på G på domstidspunktet. De årlige
beløpene som fremkom på denne måten, ble deretter omregnet til et engangsbeløp per
skadetidspunktet basert på en kapitaliseringsrente på 4,0 %.
(9) Den del av slutningen i lagmannsrettens dom som gjelder As krav på
menerstatning, lyder slik:
«B dømmes til innen 2 – to – uker fra forkynnelse av denne dom å betale A
menerstatning med kroner 412 492 – firehundreogtolvtusenfirehundreognittito –.»
HR-2022-1820-A, (sak nr. 22-013570SIV-HRET)

3
(10) A har anket til Høyesterett over lovanvendelsen ved utmålingen av menerstatningen.
Partenes syn på saken
(11) Den ankende part – A – har i korte trekk gjort gjeldende:
(12) Lagmannsrettens beregning av menerstatningen medfører at det gis en forsvinnende liten
menerstatning for perioden fra skadetidspunktet til domstidspunktet. Resultatet strider mot
det erstatningsrettslige prinsippet om full erstatning. Terminbeløpene for perioden frem til
domstidspunkt er neddiskontert til skadetidspunktet i 2004, noe som ikke gir ikke mening.
Det er etter gjeldende rett ikke grunnlag for neddiskontering i et tilfelle som går langt
tilbake i tid.
(13) Prinsipalt anføres at det riktige må være å beregne engangsbeløpet på domstidspunktet ved
å legge sammen terminbeløpene for hvert tidligere år, basert på G i det enkelte år,
eventuelt dagens G, for så å legge til nåverdien av terminbeløpene for fremtidige år.
(14) Subsidiært anføres at menerstatningen for tidligere år må utmåles som årlige beløp,
jf. skadeserstatningsloven § 3-9, mens menerstatningen for fremtidige år utmåles som et
engangsbeløp neddiskontert til skadetidspunktet.
(15) A bør uansett tilkjennes et tilleggsbeløp basert på de konkrete forholdene i saken.
(16) Den nye forskriften om kapitaliseringsrente 26. august 2022 gir anvisning på en
kapitaliseringsrente på 2,5 % og trer i kraft 1. oktober 2022. Uansett om Høyesteretts dom
avsies før eller etter 1. oktober 2022, må den nye kapitaliseringsrenten komme til
anvendelse fordi noe annet vil stride mot prinsippet om full erstatning.
(17) A har nedlagt slik påstand:
«B dømmes til å betale A menerstatning fastsatt etter rettens skjønn.»
(18) Ankemotparten – B – har i korte trekk anført:
(19) Lagmannsretten har beregnet engangsbeløpet i samsvar med fast praksis, og det er ikke
grunnlag for å gjøre avvik fra denne praksisen. Det er heller ikke grunnlag for noe
individuelt tillegg basert på skjønn.
(20) Bestemmelsen i skadeserstatningsloven § 3-9 første ledd om adgang til å fastsette
erstatningen helt eller delvis som terminbeløp gjelder kun for fremtidige perioder, og
bestemmelsen kan derfor ikke gi grunnlag for slikt oppgjør for tidligere år. Uansett
forutsetter oppgjør i terminer at «særlige grunner» tilsier det, og det er ikke tilfelle her.
(21) Det følger av gjeldende domstolskapt rett at kapitaliseringsrenten for tiden er 4,0 %. Den
nye forskriftsbestemte diskonteringsrenten kan ikke anvendes før forskriften om
kapitaliseringsrente trer i kraft 1. oktober 2022.
HR-2022-1820-A, (sak nr. 22-013570SIV-HRET)

4
(22) B har nedlagt slik påstand:
«B dømmes til å betale A menerstatning fastsatt etter rettens skjønn.»
Mitt syn på saken
Generelt om utmåling av menerstatning
(23) Mens skadeserstatningsloven § 3-1 regulerer krav på dekning av økonomisk tap som følge
av skade på person, for eksempel tapt arbeidsinntekt, regulerer lovens § 3-2 om
menerstatning krav knyttet til ikke-økonomisk tap. Formålet med menerstatning er å
kompensere for ulempe som følge av at skadelidtes muligheter til livsutfoldelse og
livsnytelse er blitt varig redusert på grunn av skaden. Bestemmelsens første og annet
punktum lyder slik:
«Har skadelidte fått varig og betydelig skade av medisinsk art, svares særskilt
menerstatning. Denne erstatning fastsettes under hensyn til menets medisinske art og
størrelse og dets betydning for den personlige livsutfoldelse.»
(24) Etter ordlyden skal menerstatning utmåles med utgangspunkt i «menets medisinske art og
størrelse og dets betydning for den personlige livsutfoldelse». Det er isolert sett
nærliggende å lese dette som en anvisning på utmåling etter en fri skjønnsmessig vurdering
i den enkelte sak. På bakgrunn av forarbeidene er loven imidlertid aldri blitt praktisert slik.
Isteden tas det utgangspunkt i utmålingsreglene i folketrygdlovens regler om erstatning ved
yrkesskader.
(25) Førstvoterende i Rt-1991-697 overfall beskriver på side 703 systemet slik:
«Menerstatningen skal utmåles etter reglene i skadeserstatningsloven § 3-2. Etter
avgjørelsene i Rt-1977-782 og Rt-1981-138 skal erstatningen fastsettes
skjønnsmessig, men slik at det skal sees hen til erstatningen i yrkesskadetilfellene etter
folketrygdloven av 17. juni 1966 nr. 12 § 11-8 tillagt en tredjedel.»
(26) Beløpet som fremkommer ved anvendelse av reglene i forskrift om menerstatning ved
yrkesskade tillagt en tredjedel, omtales som «sammenligningsbeløpet». Rommet for
individuelle avvik fra dette beløpet er i praksis begrenset. Jeg kommer tilbake til dette i
forbindelse med den konkrete utmålingen i saken her.
(27) Etter forskrift 21. april 1997 nr. 373 om menerstatning ved yrkesskade fastsettes årlig
menerstatning fra folketrygden til inntil 75 % av G avhengig av medisinsk invaliditetsgrad.
Det anvendes her en tabell med ni grupper. Den laveste gruppen omfatter invaliditetsgrader
under 15 %, som ikke gir noen erstatning, og den øverste gruppen gjelder ved «[b]etydelig
større skadefølger enn ved invaliditetsgrad på 100 %» og gir et årlig beløp tilsvarende
75 % av G.
(28) Hovedregelen i norsk rett er at erstatning utmåles som et engangsbeløp. Dette gjelder også
når erstatningen knytter seg til fremtidig økonomisk tap eller – som for menerstatning –
reduserte muligheter for livsutfoldelse og livsnytelse i fremtiden. Begrunnelsen er at det er
ønskelig å få gjort opp erstatningen en gang for alle – iblant omtalt som
«oppgjørsprinsippet». Regelen er lovfestet i skadeserstatningsloven § 3-9. Det er åpnet for
HR-2022-1820-A, (sak nr. 22-013570SIV-HRET)

5
helt eller delvis oppgjør i form av terminbetalinger når «særlige grunner» tilsier det, men
denne unntaksbestemmelsen benyttes praktisk talt ikke.
(29) Når et erstatningsbeløp som knytter seg til fremtidige pengestrømmer, skal omregnes til et
engangsbeløp, må det tas hensyn til at kapital normalt gir avkastning, slik at én krone i dag
har høyere verdi enn én krone i morgen. For den del av et erstatningskrav som knytter seg
til fremtiden, regnes beløpene derfor tilbake til et referansetidspunkt – som oftest
utmålingstidspunktet – basert på en rentesats som omtales som diskonteringsrente eller
kapitaliseringsrente, jf. Rt-2014-1203 kapitaliseringsrente og forskrift om
kapitaliseringsrente etter skadeserstatningsloven 26. august 2022.
(30) For å ta hensyn til tiden som eventuelt er gått fra referansetidspunktet for beregningen til
domstidspunktet, tilkjennes normalt avsavnsrente frem til 30 dager etter påkrav,
jf. Rt-2002-71 avsavnsrente, og deretter forsinkelsesrente etter forsinkelsesrenteloven
17. desember 1976 § 2.
(31) Gjennom kombinasjonen av diskontering av fremtidig tap til et referansetidspunkt og
deretter avsavnsrente og eventuelt forsinkelsesrente frem til oppgjør, ivaretas hensynet til
at erstatningens realverdi skal være mest mulig upåvirket av om den utmåles i terminer
eller som et engangsbeløp, og av når oppgjør finner sted.
(32) Når det gjelder menerstatning etter folketrygdloven, er det gitt egne regler om blant annet
omregning av terminytelser til kapitalverdi for engangsutbetaling, se forskrift 21. april
1997 nr. 373 om menerstatning ved yrkesskade. Etter disse reglene beregnes
engangsbeløpet med utgangspunkt i G på skadetidspunktet og en kapitaliseringsrente på
6,0 %. Det beregnes ingen avsavnsrente for perioden fra skadetidspunktet til utbetaling av
menerstatningen.
(33) For så vidt gjelder menerstatning etter skadeserstatningsloven, følger det imidlertid av
Rt-1977-782 Pallas på side 785 at sammenligningsbeløpet skal beregnes på grunnlag av
G på domstidspunktet. Jeg kommer tilbake til betydningen av dette i forbindelse med den
konkrete utmålingen av menerstatningen i saken her, men nevner allerede her at dommen
konsekvent er fulgt opp i senere praksis, også i saker der det er gått lang tid fra
skadetidspunktet til domstidspunktet, jf. Rt-1981-138 millionerstatning på side 147 og
Rt-2000-441 på side 446–447. Etter fast praksis anvendes videre den alminnelige
kapitaliseringsrenten for personskadeerstatning istedenfor den forskriftsbestemte
kapitaliseringsrenten for trygdeytelser, jf. millionerstatningsdommen på side 147. Det ble
opplyst i skranken at det også anvendes mer oppdaterte forutsetninger om dødelighet enn
det som følger av forskriften om trygdeytelser.
Den konkrete utmålingen av menerstatningen
Beregningen av kapitalverdien på skadetidspunktet
(34) Partene er enige om at As menerstatning skal utmåles på grunnlag av følgende
forutsetninger, som er lagt til grunn av lagmannsretten:
- Skadetidspunkt 2004
- Oppgjørstidspunkt 31.12.2021
HR-2022-1820-A, (sak nr. 22-013570SIV-HRET)

6
- Levealder 81 år
- Alder på skadetidspunkt 13 år
- Invaliditetsgrad 25–34 %
(35) Det er videre enighet om at når disse forutsetningene legges til grunn, og det anvendes en
kapitaliseringsrente på 4,0 %, er kapitalverdien av terminbeløpene etter forskrift om
menerstatning ved yrkesskade tillagt en tredjedel – det såkalte sammenligningsbeløpet –
412 492 kroner per tidspunktet for lagmannsrettens dom.
(36) A gjør imidlertid gjeldende at en slik beregning i dette tilfellet vil stride med prinsippet om
full erstatning fordi det i praksis medfører at det nesten ikke blir gitt erstatning for årene
frem til domstidspunktet. Beregningen må derfor justeres. For å oppnå et riktig resultat bør
man summere terminbeløpene for tidligere år basert på G i hvert enkelt år. Dette vil gi et
sammenligningsbeløp på 656 728 kroner. Alternativt kan man benytte terminbeløpene for
tidligere år basert på G på domstidspunktet. Dette vil gi et sammenligningsbeløp på
722 534 kroner.
(37) Til dette vil jeg først bemerke at prinsippet om full erstatning knytter seg til dekning av
økonomisk tap. Utgangspunktet er da at skadelidte skal stilles i samme økonomiske stilling
som om skaden ikke hadde inntruffet. Når det gjelder menerstatning, er det imidlertid ikke
tale om erstatning for økonomisk tap, men om kompensasjon for reduserte muligheter for
livsutfoldelse og livsnytelse. Prinsippet om «full erstatning» gir ikke veiledning i en slik
sammenheng.
(38) En annen sak er at det som nevnt må være et siktemål at erstatningens realverdi skal være
mest mulig upåvirket av om den utmåles i terminer eller som et engangsbeløp, og av når
oppgjør finner sted. Jeg ser derfor nærmere på hvordan dette forholder seg i saken her.
(39) Som nevnt fastsettes sammenligningsbeløpet etter forskrift om menerstatning ut fra G på
skadetidspunktet, samtidig som det ikke gis noen rentekompensasjon til utbetalingen finner
sted. Realverdien av menerstatningen synker da for hvert år som går. Går det lang tid fra
skadetidspunktet til oppgjørstidspunktet, medfører dette systemet følgelig betydelige avvik
fra utgangspunktet om at tidspunktet for oppgjør i minst mulig utstrekning bør påvirke
erstatningens realverdi.
(40) Dette må være grunnen til at Høyesterett i Pallas-dommen la til grunn at man for beregning
av menerstatning etter skadeserstatningsloven skal benytte G på domstidspunktet
istedenfor G på skadetidspunktet. Effekten av dette er nemlig at menerstatningen hvert år
øker med samme prosentsats som G – reelt sett altså en form for avsavnsrente. I vår sak er
skadetidspunktet i 2004 og oppgjørstidspunktet i 2022. Mens G per 1. mai 2004 var
58 778 kroner, er G per 1. mai 2022 111 477 kroner. Dette er en økning på
89,6 %, tilsvarende en økning på 3,6 % hvert år i perioden.
(41) Lagmannsrettens beregning av menerstatningen er basert på etablert praksis – herunder
anvisningen i Pallas-dommen på at erstatningen skal beregnes per skadetidspunktet, men ut
fra G på domstidspunktet. Det praktiske resultat av dette er det samme som om hele
menerstatningen hadde vært beregnet på grunnlag av G på skadetidspunktet og
diskontering av alle terminbeløp tilbake til skadetidspunktet, med påfølgende tillegg av
avsavnsrente etter en årlig sats på 3,6 %. Jeg kan ikke se at det er noe ved dette resultatet
HR-2022-1820-A, (sak nr. 22-013570SIV-HRET)

7
som er så urimelig at det gir grunn til å vurdere å sette til side de beregningsprinsippene
som følger av Pallas-dommen og øvrig praksis.
(42) A har for Høyesterett innvendt at lagmannsrettens resultat innebærer at han bare får en helt
ubetydelig erstatning for perioden frem til i dag. For å underbygge dette er det vist til to
beregninger foretatt ved hjelp av dataprogrammet Compensatio. Den eneste forskjellen
mellom beregningene er at den ene bygger på at alder på skadetidspunktet er 13 år, mens
den andre bygger på at alder på skadetidspunktet er 31 år. Den første beregningen viser et
sammenligningsbeløp på 432 523 kroner, mens den andre viser et sammenligningsbeløp på
401 667 kroner. A slutter av dette at den samlede menerstatningen for perioden fra 2004 til
2022 bare blir differansen mellom disse to beløpene, det vil si 30 856 kroner.
(43) Denne slutningen er imidlertid ikke riktig. Differansen mellom beregningsresultatene
– 30 856 kroner – reflekterer nåverdien av terminbeløpene i de 18 siste årene av den
lengste gjenværende levetiden. Fordi dette er en periode langt frem i tid, blir nåverdien av
terminbeløpene i denne perioden liten. Det riktige ville være å beregne nåverdien av
terminbeløpene for de første 18 årene i perioden fra skadetidspunktet til utmålingen av
menerstatningen. Siden denne perioden ligger mye nærmere i tid, ville en slik beregning ha
vist et vesentlig høyere beløp enn det A har bygget på.
(44) A har subsidiært anført at menerstatningen bør utmåles som summen av de årlige beløpene
for perioden til og med 2022 og et engangsbeløp beregnet i samsvar med praksis for
fremtidige beløp. Det er her vist til skadeserstatningsloven § 3-9 første ledd, som åpner for
at erstatning for personskade «helt eller delvis» kan fastsettes som terminbeløp hvis retten
mener at dette av «særlige grunner» bør gjøres. Ut fra mitt syn på beregningen av
menerstatningen i samsvar med etablert praksis, er det ingen «særlige grunner» som taler
for å utmåle menerstatningen for tidligere år som terminbetalinger. Det er derfor ikke
nødvendig for meg å gå inn på om lovbestemmelsen overhodet kan anvendes på perioder i
fortiden.
(45) Min konklusjon er etter dette at lagmannsrettens beregning av sammenligningsbeløpet,
forutsatt en kapitaliseringsrente på 4,0 %, var korrekt.
Valg av kapitaliseringsrente
(46) Lagmannsretten har som nevnt anvendt den alminnelige kapitaliseringsrenten for
personerstatning. Dette er i samsvar med etablert praksis, jf. millionerstatningsdommen på
side 147. Med grunnlag i kapitaliseringsrentedommen fra 2014 la lagmannsretten følgelig
til grunn en kapitaliseringsrente på 4,0 %.
(47) Etter lagmannsrettens domsavsigelse er det ved kongelig resolusjon vedtatt ny forskrift
26. august 2022 om kapitaliseringsrente etter skadeserstatningsloven. I henhold til
forskriftens § 2 første ledd skal kapitaliseringsrenten etter skadeserstatningsloven
§ 3-9 annet ledd første punktum være 2,5 %.
(48) Forskriftens § 3 lyder slik:
«Forskriften trer i kraft 1. oktober 2022. Kapitaliseringsrentene får anvendelse for
personskadeerstatning som utmåles etter at forskriften har trådt i kraft.»
HR-2022-1820-A, (sak nr. 22-013570SIV-HRET)

8
(49) A har gjort gjeldende at selv om Høyesterett avsier dom i september, så må den nye
forskriftsfastsatte kapitaliseringsrentesatsen på 2,5 % komme til anvendelse. Det er vist til
at begrunnelsen for å sette ned kapitaliseringsrenten er at satsen fastsatt av Høyesterett i
kapitaliseringsrentedommen ut fra de økonomiske realiteter nå er for høy. Dette tilsier at
den nye satsen, som er basert på oppdaterte økonomiske analyser, må anvendes allerede nå.
(50) Jeg er ikke enig i dette resonnementet. Det følger direkte av forskriften § 3 at den nye
kapitaliseringsrentesatsen kommer til anvendelse ved utmåling av erstatning når forskriften
har trådt i kraft, det vil si fra 1. oktober 2022. Dersom den nye satsen skulle anvendes
allerede fra vedtagelsen av forskriften, ville bestemmelsen bli uten betydning. Etter min
meningen følger det dermed motsetningsvis av forskriftens ikrafttredelsesbestemmelse at
det ved fastsettelse av erstatning for personskade før forskriften trer i kraft, er det
rentesatsen på 4,0 % som ble fastsatt av Høyesterett i storkammer i
kapitaliseringsrentedommen, som skal anvendes.
(51) Jeg legger til at det nødvendigvis alltid vil være slik at når kapitaliseringsrenten endres kort
tid før eller etter at et erstatningsbeløp blir fastsatt, så vil den ene part fremstå som heldig
og den andre part som uheldig. Dette gjelder også i vår sak, og jeg kan ikke se at dette
dilemmaet løses ved å foregripe forskriftens ikrafttredelse.
(52) Jeg er derfor kommet til at beregningen i saken her må bygge på den gjeldende
domstolsfastsatte kapitaliseringsrentesatsen på 4,0 %.
Fastsettelse av sammenligningsbeløpet
(53) Lagmannsretten fastsatte sammenligningsbeløpet til 412 492 kroner. Partene har ut fra de
gitte forutsetninger ikke hatt noen kommentarer til selve beregningen. I og med at
lagmannsrettens dom ble avsagt i november 2021, mens Høyesterett avsier dom i
september 2022, må beløpet imidlertid justeres fordi G på det som nå blir domstidspunktet,
er høyere enn da lagmannsretten avsa sin dom. As advokat har fremlagt en ny beregning av
sammenligningsbeløpet basert på dette. Denne beregningen gir et sammenligningsbeløp på
tidspunktet for Høyesteretts dom på 432 523 kroner. Beløpet er ikke bestridt fra den annen
side, og jeg bygger utmålingen på dette.
Individuell tilpasning
(54) Etter nyere praksis skal det adskillig til for å gjøre betydelige avvik fra
sammenligningsbeløpet. Jeg viser her til Rt-2000-441 forsetepassasjer, hvor
sammenligningsbeløpet var 135 291 kroner. Førstvoterende uttaler der på side
448 følgende:
«Utgangspunktet for vurderingen av tillegg må etter mitt syn være at det er behov for
standardiserte regler om menerstatningen, og etter rettspraksis skal det da også
atskillig til før man går nevneverdig utover det som følger av den nevnte matematiske
utregningen … Jeg legger til grunn at A er kommet i en meget vanskelig situasjon
etter biluhellet, med store smerteplager, men jeg kan ikke se at hennes tilfelle ville
kvalifisert for gruppeopprykk etter forskriften. Jeg kan heller ikke se at den
kombinasjonen hun har av plager fra før og etter biluhellet, kan gi tilstrekkelig grunn
HR-2022-1820-A, (sak nr. 22-013570SIV-HRET)

9
til noe vesentlig skjønnsmessig tillegg. Storebrand er villig til å foreta en viss
avrunding oppover, slik at menerstatningen settes til 140.000 kroner, og et høyere
beløp er det etter mitt syn ikke grunnlag for.»
(55) Det ble her altså gitt et individuelt tillegg til sammenligningsbeløpet på ca. tre og en halv
prosent. Fra øvrig høyesterettspraksis der det er gitt individuelle tillegg, viser jeg til
Rt-1981-138 der skadelidte var særlig hardt rammet, og det ble gitt et individuelt tillegg på
ca. 8 %. I Rt-1991-697 ble det gitt et tillegg på drøyt 40 %, men der var omstendighetene
spesielle. I Rt-1999-887 ble det gitt et tillegg på ca. 15 % under henvisning til at dette kan
gjøres når man står overfor en skadefølge som er «vesentlig mer byrdefull enn ved et
normaltilfelle».
(56) Oppsummeringsvis følger det av Høyesteretts praksis at det som følge av behovet for
standardiserte regler skal adskillig til før man utmåler noe nevneverdig tillegg til
sammenligningsbeløpet. Det er likevel rom for individuelle tillegg når man står overfor en
skadefølge som er vesentlig mer byrdefull enn ved et normaltilfelle innenfor den aktuelle
uføregruppen.
(57) A har argumentert for at det bør gis et individuelt tillegg til sammenligningsbeløpet i saken
her og har vist til tre forhold som han mener taler for dette: For det første peker han på at
han er plassert i gruppe 3 av i alt 9 grupper i tabellen som fastsetter den andel av G som
legges til grunn for det årlige beløpet. Gruppen omfatter dem som er fra 25 % til
34 % medisinsk uføre. As medisinske uførhet er satt til er 33 %. Han er altså ikke langt fra
å bli plassert i gruppen for personer med medisinsk uførhet mellom 35 % og 44 %, noe
som ville ha medført 50 % høyere sammenligningsbeløp. For det annet viser han til at han
ble seksuelt misbrukt av skadevolder som barn, noe som gjør ham spesielt sårbar i sitt
arbeid som lærer i barneskolen. For tredje mener han at det må legges vekt på at han ble
påført sine skader mens han var et barn.
(58) Jeg ser det slik at når den skadelidte som her har en medisinsk uførhet som ligger helt opp
mot en høyere gruppe, så vil terskelen for å gi et individuelt tillegg til
sammenligningsbeløpet være noe lavere enn ellers. De øvrige argumentene som A anfører
for et slikt tillegg, er etter min mening også relevante, men de har relativt begrenset vekt
utover det som fanges opp av uføregraden i seg selv. Samlet sett mener jeg at det her er
grunnlag for et lite tillegg til sammenligningsbeløpet i form av en avrunding oppover til
450 000 kroner, men heller ikke mer.
Konklusjon og sakskostnader
(59) Jeg er kommet til at menerstatningen bør settes til 450 000 kroner.
(60) Det er ikke nedlagt påstand om sakskostnader.
(61) Jeg stemmer for denne
D O M :
I lagmannsrettens dom, domsslutningens punkt 7, gjøres den endring at menerstatningen
settes til 450 000 – firehundreogfemtitusen – kroner.
HR-2022-1820-A, (sak nr. 22-013570SIV-HRET)

10
(62) Dommer Falch: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(63) Dommer Noer: Likeså.
(64) Dommer Arntzen: Likeså.
(65) Dommer Webster: Likeså.
(66) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
I lagmannsrettens dom, domsslutningens punkt 7, gjøres den endring at menerstatningen
settes til 450 000 – firehundreogfemtitusen – kroner.
HR-2022-1820-A, (sak nr. 22-013570SIV-HRET)