Dato: 2023-06-29

Sammendrag: Høyesterett har avsagt dom i to saker (HR-2023-1242-A ogHR-2023-1243-A) om utilregnelighet på grunn av sterkt avvikende sinnstilstand. I kjølvannet av 22. juli-rettssaken ble det satt i gang en lovgivningsprosess som i 2020 munnet ut i en endring i utilregnelighetsregelen i straffeloven. Sakene som nå er behandlet, avklarer hvordan den nye bestemmelsen skal forstås.

I HR-2023-1242-A var en mann tiltalt for å ha forsøkt å drepe sin ektefelle og en for ham ukjent person i trafikken. Med ektefellen som passasjer hadde han kjørt med en voldsom fart inn i bilen foran. På bakgrunn av vrangforestillinger og hallusinasjoner i tiden før og under handlingen kom lagmannsretten til at han på handlingstidspunktet hadde en sterkt avvikende sinnstilstand. Lagmannsretten mente at han likevel ikke var utilregnelig «på grunn av» sinnstilstanden, jf. tilleggsvilkåret i straffeloven § 20 tredje ledd.

Høyesterett har kommet til motsatt konklusjon, altså at mannen var utilregnelig «på grunn av» sinnstilstanden. Etter loven beror dette på en vurdering av graden av svikt i virkelighetsforståelse og funksjonsevne på handlingstidspunktet.

I motsetning til før lovendringen i 2020 kan god funksjonsevne nå føre til at gjerningspersoner er tilregnelige selv om de hadde sterkt avvikende sinnstilstand på gjerningstidspunktet. Høyesterett fremholder imidlertid – på grunnlag av uttalelser i lovforarbeidene – at dette først og fremst vil kunne være tilfellet der relativt velfungerende personer begår planlagte lovbrudd.

I denne saken hadde gjerningspersonen – til tross for sin sterkt avvikende sinnstilstand – på noen områder opprettholdt funksjonsevnen relativt godt. Etter en konkret vurdering fant Høyesterett at mannen likevel var utilregnelig og fremhever særlig at dette ikke dreide seg om en planlagt handling. Mannen blir etter dette frifunnet.

D O M
avsagt 29. juni 2023 av Høyesterett i avdeling med
justitiarius Toril Marie Øie
dommer Aage Thor Falkanger
dommer Per Erik Bergsjø
dommer Arne Ringnes
konstituert dommer Magni Elsheim
HR-2023-1242-A, (sak nr. 23-058626STR-HRET)
Anke over Borgarting lagmannsretts dom 3. mars 2023
A (advokat John Christian Elden)
mot
Påtalemyndigheten (førstestatsadvokat Thomas Frøberg)

2
S T E M M E G I V N I N G
(1) Dommer Falkanger:
Sakens spørsmål og bakgrunn
(2) Saken gjelder strafferettslig skyldevne, jf. straffeloven § 20. Den reiser særlig spørsmål om
terskelen for utilregnelighet når det foreligger en «sterkt avvikende sinnstilstand» etter
andre ledd bokstav a.
(3) A ble 29. desember 2021 satt under tiltale for overtredelse av straffeloven § 275,
jf. § 16 (to tilfeller av forsøk på drap), § 264, jf. § 263 (grove trusler), § 352 annet ledd,
jf. § 351 første ledd (grovt skadeverk) og vegtrafikkloven § 31 første ledd, jf. §§ 3 og 5.
(4) Grunnlaget for post I a og I b – to forsøk på drap – er beskrevet slik i tiltalen:
«a)
Torsdag 25. februar 2021 ca. kl. 10.40 på E6 sydgående ved Grålum i Sarpsborg, som
fører av BMW personbil med kjennemerke -- 00000, forsøkte han å drepe sin ektefelle
B som var passasjer i bilen, ved at han med vilje kjørte inn i forankjørende Ford
personbil, med kjennemerke -- 00000, i svært høy hastighet. B fikk kun lettere skader i
sammenstøtet og overlevde.
b)
Til tid og på sted som nevnt i post Ia, forsøkte han å drepe C som var fører av nevnte
Ford personbil. C overlevde, men ble påført brudd på hodeskallen med
hjernehinneblødninger og var per 31. desember 2021 fortsatt 100 % sykemeldt.»
(5) Grunnlaget for post II – grove trusler – er beskrevet slik:
«Kort tid før hendelsen som er beskrevet i post Ia, uttalte han til B at han skulle drepe
henne og barna, eller liknende, samtidig som han kjørte den nevnte personbilen i svært
høy hastighet på E6 sydgående mellom Moss og Grålum. Da hun forsøkte å ringe 112,
tok han fra henne telefonen og kastet den under setet sitt.»
(6) Søndre Østfold tingrett avsa dom 30. mai 2022 der A ble dømt til fengsel i ti år og fradømt
retten til å føre motorvogn for alltid. I tillegg ble han dømt til å betale erstatning til et
forsikringsselskap samt til å betale oppreisningserstatning til de to fornærmede på
henholdsvis 130 000 og 250 000 kroner.
(7) A anket bevisvurderingen under skyldspørsmålet for alle tiltaleposter, lovanvendelsen for
tiltalepost I a og I b og straffutmålingen. I tillegg begjærte han ny behandling av de sivile
kravene.
(8) Ved Borgarting lagmannsretts dom 3. mars 2023 ble A dømt til fengsel i åtte år samt
fradømt retten til å føre motorvogn for alltid. Han ble frifunnet for oppreisningskravet fra
én av de fornærmede, men dømt til å betale 250 000 kroner til den andre og til å betale
erstatning til et forsikringsselskap.
(9) Det var dissens i lagmannsretten. Et mindretall på én dommer kom til at tiltalte skulle
frifinnes på grunn av manglende skyldevne. En samlet lagmannsrett kom til at tiltalte var i
HR-2023-1242-A, (sak nr. 23-058626STR-HRET)

3
en «sterkt avvikende sinnstilstand», jf. straffeloven § 20 andre ledd bokstav a, men delte
seg i vurderingen av om han var utilregnelig på grunn av tilstanden.
(10) A har anket til Høyesterett over lagmannsrettens rettsanvendelse knyttet til hans skyldevne.
Subsidiært er det anket over straffutmålingen.
(11) For Høyesterett er saken behandlet i sammenheng med HR-2023-1243-A, som er votert
tidligere i dag.
Mitt syn på saken
Problemstilling og Høyesteretts kompetanse
(12) Det er ikke tvilsomt at A har utført de handlingene tiltalen gjelder. Spørsmålet er om han
skal frifinnes som følge av manglende skyldevne, jf. straffeloven § 20.
(13) Anken gjelder som nevnt lagmannsrettens rettsanvendelse, og Høyesterett må bygge på
lagmannsrettens bevisvurdering. Anvendelsen av utilregnelighetsnormen i straffeloven
§ 20 er imidlertid rettsanvendelse som Høyesterett kan prøve fullt ut på bakgrunn av det
faktum lagmannsretten har beskrevet, jf. Prop. 154 L (2016–2017) side 83.
De faktiske forhold
(14) Lagmannsretten har beskrevet at A ble mer og mer nedstemt utover i 2020, og at han fra
midten av desember 2020 var mye borte fra arbeidet som bussjåfør. I tidsrommet
15.–19. februar 2021 var han imidlertid på jobb.
(15) Under et familiebesøk søndag 21. februar 2021 reagerte slektninger på at han tok fra et
barn nettbrettet fordi det angivelig var noe der som barnet ikke skulle se – til tross for at
barnet bare spilte et alminnelig spill. Det ble også reagert på at han tok mobiltelefonene fra
ektefellen og en slektning uten noen forklaring.
(16) Lagmannsretten legger til grunn at han fra da av og frem til gjerningsdagen 25. februar
hadde flere tilfeller av syns- og hørselshallusinasjoner:
«Tiltalte høyrde både englar og djevlar (demonar) som snakka til han. Stemmene var
av kommenterande, ikkje kommanderande, karakter. Tiltalte oppfatta at det blei skrive
ting på fjernsynet og på ipaden til dottera hans, utan at dette var ein realitet. Tiltalte
oppfatta vidare at det var kamera og mikrofonar i hans eige husvære, og han
undersøkte leikane til borna for å sjå etter kamera og mikrofonar. Tiltalte var ikkje i
stand til å oppfatta at dei hallusinasjonane som han hadde, ikkje var reelle
sanseinntrykk.»
(17) Samtidig er det på det rene at han 22. februar gjennomførte møte med tillitsvalgte på
arbeidsplassen, uten at det var noe påfallende ved hans adferd. Det var det heller ikke da
han 24. februar tok med barna til Burger King.
(18) Den 25. februar sto A tidlig opp, kledde seg i pene klær som ektefellen hadde funnet frem,
og fulgte med henne i bilen til kontrolltime ved Rikshospitalet. Han styrte musikken i bilen
HR-2023-1242-A, (sak nr. 23-058626STR-HRET)

4
og spilte triste og dramatiske sanger om utroskap, som han en stund hadde beskyldt sin
kone for å drive med. Hun ba om annen musikk, men det etterkom han ikke.
(19) Ved Rikshospitalet ventet han i bilen. Da ektefellen kom tilbake etter kontrolltimen,
oppfattet hun ham som annerledes enn tidligere på dagen. Han ga blant annet uttrykk for at
hun ikke hadde hatt noen legetime.
(20) På vei hjem til Fredrikstad var han sjåfør. Underveis gjennomførte han to korte
telefonsamtaler med arbeidskolleger, som opplevde samtalene som upåfallende. Han ble
imidlertid mer og mer sint. Han snakket høyt, dels til B, dels til andre, som om de andre
var i bilen. Han kikket i speilet som om det var noen i baksetet, og sa at de ikke bestemte
og ikke kunne tvinge ham.
(21) Da de passerte Ås sørover langs E6, økte A farten til opp mot 200 km/t og dunket ved et
tilfelle borti en bil i samme kjøreretning.
(22) Idet trafikken en stund etterpå tetnet, senket han imidlertid farten og tilpasset seg køen.
Etter at køen løste seg opp, økte han farten igjen. Da ektefellen gråt og på ulike måter
forsøkte å få ham til stanse, formulerte han seg som om det var noen andre som forsøkte å
få henne til å gjøre dette.
(23) Han begynte igjen å snakke høyt. Til B sa han at hun arbeidet i politiet. Han sa at han
skulle drepe henne og de kom til å dø. Han sa også andre ting, som B ikke forstod. Han
hørte stemmer som ikke var reelle, og han trodde ikke på noe av det B sa. Like før
kollisjonen sa han at de måtte kjøre og hente barna, og at barna også skulle dø.
(24) A kjørte deretter inn i bilen til C, slik som beskrevet i tiltalen. Fartsgrensen på stedet er
100 km/t, men han holdt minst 170 km/t. Etter kollisjonen gikk han ut av bilen og løp i
veibanen i sørgående felt. Da politiet etter kort tid skulle pågripe ham, sa han «skyt meg,
skyt meg», «jeg vil dø» og «jeg skal ta livet mitt». Under pågripelsen og transporten til
legevakten var han aggressiv, men politiet oppfattet ham som adekvat. Han spurte hvordan
det gikk med ektefellen og barna. Under transporten fra legevakten til Sykehuset Østfold
Kalnes observerte ikke politiet vrangforestillinger. Til helsepersonellet der sa han
imidlertid at han var Gud, og av journalnotat fremgår det at han ble vurdert som paranoid.
(25) I begynnelsen av opphold ved Sykehuset Østfold Kalnes i perioden 25. februar til 12. mars
2021 hadde han syns- og hørselshallusinasjoner, men disse symptomene ble borte etter et
par dager.
(26) Lagmannsretten har fremholdt at han «ikkje [var] i stand til å oppfatta at dei
hallusinasjonane som han hadde, ikkje var reelle sanseinntrykk».
(27) Jeg går så over til å se på As skyldevne.
HR-2023-1242-A, (sak nr. 23-058626STR-HRET)

5
Skyldevne
Rettslige utgangspunkter
(28) Når det gjelder de rettslige utgangspunktene, viser jeg til førstvoterendes redegjørelse i
HR-2023-1243-A. Som han fremhever, vil manglende skyldevne bare kunne foreligge
dersom et av grunnvilkårene i straffeloven § 20 andre ledd er oppfylt. I vår sak er det andre
ledd bokstav a om «sterkt avvikende sinnstilstand» som er aktuelt. Om dette grunnvilkåret
uttaler han i avsnitt 39:
«Jeg oppsummerer min forståelse av grunnvilkåret ‘sterkt avvikende sinnstilstand’
slik: Begrepet omfatter først og fremst de aktive psykosene, men også andre lidelser
med tilsvarende symptomtyngde kan unntaksvis oppfylle vilkåret. Sykdommen må ha
en avgjørende innflytelse på virkelighetsforståelsen for å være omfattet – det må være
tale om en massiv sykdom på sinnet. Personforstyrrelser faller utenfor.»
(29) Dersom grunnvilkåret er oppfylt, må det videre avgjøres om gjerningspersonen på
handlingstidspunktet var utilregnelig «på grunn av» den sterkt avvikende sinnstilstanden.
Det kreves ikke at tilstanden er årsaken til lovbruddet. Ved vurderingen skal det legges
vekt på graden av svikt i virkelighetsforståelse og funksjonsevne på handlingstidspunktet,
jf. tredje ledd.
(30) Hverken loven eller forarbeidene gir klar anvisning på hvor stor grad av svikt i
virkelighetsforståelse og funksjonsevne som skal til for at gjerningspersonen er
utilregnelig. Førstvoterende i HR-2023-1243-A oppsummerer imidlertid kravet om
tilregnelighet slik i avsnitt 49:
«Etter dette forstår jeg det slik at utilregnelighet bare skal konstateres ved
grunnleggende realitetsbrister som gjør at gjerningspersonen mangler evnen til å
analysere totalsituasjonen på handlingstidspunktet. Vrangforestillinger medfører ikke
uten videre utilregnelighet. Det må – også i lys av tiltaltes funksjonsevne – vurderes
konkret om det er rimelig og rettferdig å anvende straff.»
(31) Det fremgår av hans votum at gjerningspersoner som oppfyller et av grunnvilkårene i
§ 20 andre ledd, kan være tilregnelige som følge av god funksjonsevne. Men som han
videre sier, er det ikke klart hvilken betydning funksjonsevnen skal ha for en
gjerningsperson med sterkt avvikende sinnstilstand, jf. § 20 andre ledd bokstav a. Han
fremhever imidlertid at det da først og fremst er den kognitive og mentale funksjonen som
er av betydning for utilregnelighetsvurderingen, og at den dagligdagse og sosiale
funksjonen nok står mer sentralt ved vurderingen av om gjerningspersoner med psykisk
utviklingshemming skal holdes ansvarlig for sine handlinger, jf. bokstav c.
(32) Jeg legger dette til grunn og føyer til at når vilkåret i § 20 andre ledd bokstav a er oppfylt,
vil det først og fremst være aktuelt at god kognitiv og mental funksjon leder til straffrihet
der lovbruddene er planlagt over en viss tid. I slike tilfeller vil det – til tross for den
avvikende sinnstilstanden på gjerningstidspunktet – kunne være grunnlag for å klandre
gjerningspersonen for de valg vedkommende har tatt. Det vil derfor kunne være rimelig og
rettferdig at vedkommende idømmes straff. Der en gjerningsperson i sterkt avvikende
sinnstilstand gjennomfører et lovbrudd uten forutgående planlegging, vil dette gjerne stille
seg annerledes.
HR-2023-1242-A, (sak nr. 23-058626STR-HRET)

6
(33) Jeg finner støtte for dette syn i lovens forarbeider.
(34) Før lovendringen i 2020 var psykotiske gjerningspersoner uten straffeskyld selv om
funksjonsevnen var god, jf. HR-2023-1243-A avsnitt 28. Lovendringen innebar altså en
utvidelse av straffansvaret. Så vidt jeg kan se, fremhever imidlertid forarbeidene i denne
sammenheng bare de planlagte lovbruddene.
(35) I Prop.154 L (2016–2017) side 233 uttaler departementet således at det «kan være
vanskelig for allmennheten å akseptere at en person som er relativt velfungerende og i
stand til å planlegge og gjennomføre kompliserte lovbrudd, ikke straffes». Departementet
fremhever videre at det «kan framstå som urimelig dersom en relativt velfungerende
person med gode kognitive evner, herunder evne til å planlegge og gjennomføre
kompliserte lovbrudd, ville vært funnet utilregnelig på grunn av en vrangforestilling. Dette
kom på spissen i 22. juli-saken.»
(36) Når det i Innst. 296 L (2018–2019) side 9 gis uttrykk for at personer i «størst mulig
utstrekning bør stilles til ansvar for sine handlinger», må også dette forstås slik at det først
og fremst siktes til planlagte lovbrudd. Det underbygges av at det i neste setning vises til
22. juli-saken.
(37) Jeg viser også til Riksadvokatens rundskriv nr. 2/2020 side 8, der det heter:
«En alvorlig realitetsbrist vil som regel være tilstrekkelig til frihet fra straffansvar.
Bare i helt spesielle tilfeller kan gjerningspersonens gode funksjonsevne i slike
tilfeller lede til at han likevel anses tilregnelig.»
(38) Videre gir Thomas Frøberg, De nye reglene om strafferettslig skyldevne, Lov og Rett nr.
3 2020 side 180 uttrykk for at grensen mellom personer med skyldevne og personer uten
skyldevne som et utgangspunkt bør trekkes omtrent på samme måte som forut for
lovendringen i 2020. Han konkluderer med at «alvorlig realitetsbrist … dermed som regel
[vil] være tilstrekkelig til å utelukke straffansvar», og at god funksjonsevne «bare i helt
særegne tilfeller» bør føre til skyldevne.
(39) I motsetning til forarbeidene fremhever hverken Riksadvokatens rundskriv eller Frøberg de
planlagte lovbruddene særskilt. Den restriktive linjen de gir uttrykk for, støtter imidlertid
etter min mening at det først og fremst er disse lovbruddene som vil utgjøre det de omtaler
som spesielle eller særegne tilfeller.
Den konkrete vurderingen
(40) Lagmannsrettens flertall kom som nevnt til at A hadde skyldevne. Jeg vil nå se på om dette
bygger på riktig rettsanvendelse.
(41) Under drøftelsen av grunnvilkåret i § 20 andre ledd bokstav a – om «sterkt avvikende
sinntilstand» – la lagmannsretten til grunn at A på handlingstidspunktet oppfylte den
medisinske diagnosen akutt paranoid psykose. Deretter uttalte den:
«Som det er skildra i bevisvurderinga tidlegare i dommen, legg lagmannsretten til
grunn at tiltalte over eit tidsrom på om lag ei veke, hovudsakleg i dagane før
kollisjonen, hadde tidvise breistar i korleis han oppfatta omverda. Han hadde syns- og
HR-2023-1242-A, (sak nr. 23-058626STR-HRET)

7
hørselshallusinasjonar, men desse prega han ikkje til ei kvar tid. Dei stemmene som
tiltalte høyrde, var av kommenterande, ikkje kommanderande karakter. Han hadde
tidsvis vrangførestellingar om at han var Gud, og at B arbeidde for politiet. Tiltalte var
ikkje i stand til å oppfatta at dei hallusinasjonane som han hadde, ikkje var reelle
sanseinntrykk.
Både aktor og forsvarar har gjeve uttrykk for at tiltalte på handlingstidspunktet var i
ein ‘sterkt avvikende sinnstilstand’ etter straffelova § 20. Lagmannsretten ser det også
slik. Lagmannsretten oppfattar at lovgjevar ved endringa av straffelova § 20 ikkje la
opp til at det ved aktive psykosar generelt skal gjelda snevrare ramme for kva
tilstandar som oppfyller vilkåret ‘sterkt avvikende sinnstilstand’, enn kva som
tidlegare gjaldt knytt til vilkåret ‘psykotisk’.»
(42) Lagmannsretten konkluderte deretter med at symptomtrykket var stort nok og varte lenge
nok til at vilkåret om sterkt avvikende sinnstilstand var oppfylt.
(43) Siden det ikke var bestridt for lagmannsretten at A hadde en sterkt avvikende sinnstilstand,
er symptomtrykket ikke grundig beskrevet. Heller ikke for Høyesterett er det bestridt at
dette vilkåret er oppfylt. Jeg har derfor ikke grunnlag for å sette lagmannsrettens
konklusjon på dette punktet til side.
(44) Jeg ser så på As tilregnelighet, jf. straffeloven § 20 tredje ledd.
(45) Det er på det rene at A hadde syns- og hørselshallusinasjoner og vrangforestillinger i om
lag en uke, i hovedsak i tiden opp mot lovbruddet. Han snakket da til ikke-eksisterende
personer. Han trodde han var Gud, og at ektefellen arbeidet for politiet. Han hørte
ikke-eksisterende stemmer, som riktignok var kommenterende, ikke kommanderende.
Stemmene i seg selv styrte således ikke hans handlinger. Men som de sakkyndige
fremholder – og som lagmannsretten siterer – var hans handlingsvalg ellers påvirket av
psykosen.
(46) Hans funksjonsnivå i dagene forut for hendelsen ble på noen områder relativt godt
opprettholdt. Jeg fremhever særlig at han gjennomførte møter med arbeidskolleger
22. februar, og at han tok vare på barna under restaurantbesøk 24. februar, uten at noen har
meldt om påfallende observasjoner i den forbindelse. Reaksjonen like etter kollisjonen kan
videre tyde på at han skjønte hva han hadde forårsaket, og han ble da oppfattet som
adekvat. Han uttrykte seg blant annet om konsekvenser for jobben, spurte etter familien og
anslo den farten han hadde holdt.
(47) Jeg kan imidlertid ikke se at funksjonsnivået kan medføre at han var tilregnelig. Etter min
mening er det sentrale at han i tiden rundt selve handlingstidspunktet led av en akutt
paranoid psykose, med sterk grad av manglende virkelighetsforståelse. Han var da ute av
stand til å vurdere totalsituasjonen og gjøre rasjonelle valg basert på reell
virkelighetsforståelse. Når årsaken til dette var den akutte paranoide psykosen, er det – slik
lagmannsrettens mindretall også legger til grunn – av mindre betydning at funksjonsfallet i
tidsrommet før og etter handlingen ikke var fullstendig.
(48) Som nevnt vil det først og fremst være ved lovbrudd som er planlagt over tid at god
funksjonsevne – kognitiv og mental funksjon – kan lede til straffrihet. Vår sak gjelder
imidlertid ikke slike planlagte lovbrudd. Tvert imot må det legges til grunn at lovbruddene
her ble besluttet og gjennomført uten forutgående planlegging. Når A da led av en sterkt
HR-2023-1242-A, (sak nr. 23-058626STR-HRET)

8
avvikende sinnstilstand, tilsier ikke rimelighet eller rettferdighet at han skal stilles
strafferettslig ansvarlig, selv om funksjonsfallet var begrenset.
(49) Jeg er etter dette – under en viss tvil – kommet til at lagmannsrettens rettsanvendelse ikke
er riktig. Anken har således ført frem. De nødvendige forutsetninger for å avsi ny,
frifinnende, dom er til stede, jf. straffeprosessloven § 345 andre ledd andre punktum.
(50) Det er ikke anket over eller begjært ny behandling av de sivile kravene.
(51) Jeg stemmer etter dette for denne
D O M :
A frifinnes.
(52) Dommer Bergsjø: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(53) Konstituert dommar Elsheim: Det same.
(54) Dommer Ringnes: Likeså.
(55) Justitiarius Øie: Likeså.
(56) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
A frifinnes.
HR-2023-1242-A, (sak nr. 23-058626STR-HRET)