Dato: 2022-11-10

Sammendrag: To jaktkamerater var på rypejakt sammen i Selbu da den ene ble oppmerksom på at hunden hadde tatt stand mot en rype som lå og trykket ved et grantre. Han ba kameraten flytte seg til et sted der han ville være trygg. Kameraten bekreftet at han hadde flyttet seg dit. Det tok imidlertid rundt et minutt med gjentatte kommandoer fra jegeren til hunden før den fikk rypa til å lette, og i løpet av denne tiden beveget kameraten seg 20‒40 meter videre uten å si fra, og i skjul for skytteren. Dette var i strid med fast rutine mellom dem. Da jegeren skjøt, ble kameraten truffet av noen haglkuler. Jegeren fikk et forelegg for overtredelse av straffeloven § 188, som blant annet rammer bruk av skytevåpen «på en uforsiktig måte som er egnet til å volde fare for andres liv eller helse». Han nektet å vedta forelegget.

Høyesterett uttalte at det ikke skal løsnes skudd før jegeren er sikker på at det trygt. Situasjonen må imidlertid vurderes konkret. Jaktkameraten hadde ikke blitt truffet om han hadde blitt værende der han hadde bekreftet overfor skytteren at han var. Høyesterett mente det i denne konkrete situasjonen ble for strengt å kreve at skytteren på nytt skulle ha forsikret seg om at kameraten ikke hadde flyttet seg i løpet av det avgjørende minuttet.

Dommen gir veiledning om de krav som stilles til jegere om aktsom bruk av skytevåpen.

D O M
avsagt 10. november 2022 av Høyesterett i avdeling med
dommer Ragnhild Noer
dommer Henrik Bull
dommer Ingvald Falch
dommer Cecilie Østensen Berglund
dommer Erik Thyness
HR-2022-2179-A, (sak nr. 22-103024STR-HRET)
Anke over Frostating lagmannsretts dom 9. juni 2022
A (advokat Øystein Ola Storrvik)
mot
Påtalemyndigheten (statsadvokat Jarle Wikdahl)

2
S T E M M E G I V N I N G
(1) Dommer Bull:
Sakens spørsmål og bakgrunn
(2) Saken gjelder en jaktulykke, og spørsmålet er om jegeren kan domfelles for uforsiktig bruk
av skytevåpen.
(3) Politimesteren i Trøndelag utstedte 28. oktober 2021 et forelegg på 15 000 kroner mot A
for overtredelse av straffeloven § 188. Bestemmelsen rammer bruk av blant annet
skytevåpen «på en uforsiktig måte som er egnet til å volde fare for andres liv eller helse».
Forelegget gikk videre ut på inndragning av våpenet og tap av retten til å utøve jakt i fem
år. Grunnlaget er beskrevet slik i forelegget:
«Lørdag 11. september 2021 ca klokken 16:00 ved Rensjøen i Selbu, i forbindelse
med at han skulle skyte en rype, skjøt han B i foten med en hagle merket ‘Antonio
Zoli’ med våpennummer 000000 med jaktammunisjon.»
(4) A vedtok ikke forelegget. Saken ble sendt til Trøndelag tingrett for behandling idet
forelegget trådte i stedet for tiltalebeslutning, jf. straffeprosessloven § 268. Trøndelag
tingrett avsa 14. mars 2022 dom med slik domsslutning:
«1. A, født 00.00.1963, frifinnes.
2. A, født 00.00.1963, frifinnes for inndragningskrav.
3. A, født 00.00.1963, frifinnes for rettighetstap.»
(5) Påtalemyndigheten anket til Frostating lagmannsrett. Anken gjaldt rettsanvendelsen under
skyldspørsmålet, og bare domsslutningen punkt 1. Frostating lagmannsrett avsa 9. juni
2022 dom med slik domsslutning:
«I tingrettens dom, domsslutningen pkt. 1, gjøres den endring at A domfelles for
overtredelse av straffeloven § 188 til en straff av 18 000 – attentusen – kroner i bot,
subsidiært 18 – atten – dagers fengsel dersom boten ikke betales eller inndrives.»
(6) A har anket til Høyesterett over lagmannsrettens rettsanvendelse under skyldspørsmålet.
Han mener at lagmannsretten har lagt til grunn en for streng aktsomhetsnorm.
Mitt syn på saken
Generelt om kravet til aktsom omgang med skytevåpen under jakt
(7) Straffeloven § 188 lyder slik:
«Med bot eller fengsel inntil 1 år straffes den som fremstiller, tilvirker, bruker,
behandler eller oppbevarer skytevåpen, ammunisjon, sprengstoff eller et annet
eksplosjonsfarlig stoff på en uforsiktig måte som er egnet til å volde fare for andres liv
eller helse.»
HR-2022-2179-A, (sak nr. 22-103024STR-HRET)

3
(8) Bestemmelsen oppstiller et blandet skyldkrav, jf. Ot.prp. nr. 8 (2007‒2008) side 345. Det
kreves forsett om at man har med et skytevåpen å gjøre. Når det gjelder bruk av våpenet
«på en uforsiktig måte» som er egnet til å volde fare for andres liv eller helse, ligger det i
ordlyden at det er tilstrekkelig med uaktsomhet.
(9) Selve uaktsomhetsnormen fremgår av straffeloven § 23 første ledd:
«Den som handler i strid med kravet til forsvarlig opptreden på et område, og som ut
fra sine personlige forutsetninger kan bebreides, er uaktsom.»
(10) Det skal altså foretas en toleddet vurdering. For det første må man finne frem til hva som
er kravet til forsvarlig opptreden på det aktuelle livsområdet. For det andre må det vurderes
om gjerningspersonen ut fra sine personlige forutsetninger kan bebreides. Siktede er i dette
tilfellet en godt utdannet mann med mange års erfaring som rypejeger. Det sistnevnte
vurderingstemaet får dermed i praksis ikke betydning. Har han håndtert våpenet i strid med
det som er normen for forsvarlig opptreden under slik jakt, er det i denne saken også grunn
til å bebreide ham.
(11) Ikke enhver form for uaktsomhet er straffbar. En noe klanderverdig opptreden som bare gir
grunnlag for lite bebreidelse for mangel på aktsomhet, er ikke straffbar, jf. Ot.prp. nr.
90 (2003‒2004) side 427 og Rt-2013-312 avsnitt 15. Som det fremgår av dommen, gjelder
dette særlig ved uaktsom skade på personer eller ting. Straffeloven § 188 retter seg mot å
volde fare for andres liv eller helse ved omgang med gjenstander og stoffer som i
utgangspunktet har et stort skadepotensial. Ved anvendelsen av denne bestemmelsen er det
dermed mindre plass for avvik fra en fullt ut aktsom opptreden.
(12) I dommen i Rt-1992-292, som gjaldt tiltale for uaktsomt drap etter en jaktulykke, kom
Høyesterett med uttalelser om aktsomhetskravet ved jakt som jeg mener er relevante også
for straffeloven § 188:
«Jeg vil først slå fast at det aldri skal avfyres rifleskudd mot noe man ikke i
tilstrekkelig grad har forvisset seg om er jaktobjektet. Er det den minste grunn til tvil
eller uklart synsfelt, skal det ikke skytes. Dette innebærer etter min mening likevel
ikke at man i et hvert tilfelle hvor en jeger skyter mot noe som han tror er et jaktvilt,
men rammer et menneske, uten videre kan slå fast at han har gjort seg skyldig i
straffbar uaktsomhet. Jegerens handlemåte må alltid undergis en konkret vurdering.»
(13) Det skal altså ikke avfyres skudd om det er den minste tvil om bakgrunnen er sikker, eller
det er uklart synsfelt.
(14) Når kravet til forsvarlig håndtering av våpen på jakt skal fastlegges, må det ses hen til hva
som er det sedvanlige synet blant erfarne jegere. Jeg viser til Rt-2013-312 avsnitt 18 om
betydningen av «bransjepraksis» når kravet til aktsom opptreden skal fastlegges. Brevik
mfl., Den store jegerprøveboka gir også uttrykk for en streng norm, i overensstemmelse
med det Høyesterett uttalte i Rt-1992-292. På side 127 fremgår det at «[d]u skal kun løsne
skudd når du med sikkerhet vet at dette er trygt overfor andre mennesker og omgivelsene
ellers», og på side 129 at «du [må] også vite hva som er rundt, foran og bak viltet», og at
«[d]ette innebærer at du også må ha en sikker bakgrunn». På side 130 gis det uttrykk for at
det er «en udiskutabel regel» at ved den minste tvil skal jegeren holde skuddet tilbake.
HR-2022-2179-A, (sak nr. 22-103024STR-HRET)

4
(15) Jeg mener at disse uttalelsene i rettspraksis og jegerlitteratur gir uttrykk for de krav til
forsvarlig omgang med skytevåpen som gjelder under jakt, og som også må være
utgangspunktet for vurderingen etter straffeloven § 188. I Rt-1992-292 fremhevet
imidlertid Høyesterett også at det må foretas en konkret vurdering av jegerens handlemåte
ut fra den situasjonen han befant seg i. Saken endte med frifinnelse, og Høyesterett la vekt
på at jegeren som ble drept, hadde opptrådt på en måte som sterkt avvek fra avtalt
jaktrutine. Det kan heller ikke være automatikk i at en jaktulykke innebærer overtredelse
av straffeloven § 188.
Den konkrete vurderingen
(16) Tingrettens beskrivelse av hendelsesforløpet, som også lagmannsretten bygger på, lyder
slik:
«Saken gjelder en jaktulykke på lørdag 11. september 2021. Tiltalte og fornærmede er
begge ingeniører. De er gode venner og jaktkamerater, og har gått sammen på rypejakt
i mange år. Denne dagen var de to på rypejakt ved Rensjøen i Selbu. De hadde med
seg to fuglehunder som bar hver sin sporingsenhet med GPS-posisjonering. Etter en
rast ved 15-16-tiden var tiltalte og fornærmede enige om å trekke tilbake mot hytta.
Tiltalte gikk først av gårde, og fornærmede få minutter etter.
Underveis mot hytta observerte tiltalte på GPS at den ene hunden hadde stanset opp.
Tiltalte gikk etter og så hunden ta stand i nordlig retning mot et stort grantre som
markerte at det lå ei rype og trykket under treet. Tiltalte fikk øye på fornærmede
høyere opp i terrenget på motsatt side og vest for grantreet, og ropte ut at hunden tar
stand mot grana. Han ba fornærmede ‘trekke lenger ned og dekke på oversiden av
grana’ eller lignende. Fornærmede bekreftet, og tiltalte så ham slippe seg lenger ned i
terrenget mot grana. Tiltalte kunne ikke lenger se fornærmede, men ropte ‘er du klar,
B?’. Fornærmede bekreftet og svarte ‘ja’. Tiltalte befant seg på dette tidspunktet øst
for grantreet ca. 10 meter unna hunden, mens fornærmede stod lengre vest for
grantreet.
Om det videre hendelsesforløpet legger retten til grunn at tiltalte ga hunden
kommando om å gå frem og reise fuglen. Tiltalte måtte kommandere flere ganger, og
det tok opp mot et minutt før hunden lød ordren og tok noen steg fremover mot rypa.»
(17) I løpet av dette minuttet flyttet fornærmede seg et sted mellom 20 og 40 meter i sørlig
retning, inntil han så hunden i stand. Han ga ikke beskjed om dette til siktede, og siktede
oppfattet heller ikke at han flyttet seg. Tingretten skriver videre:
«Fuglen lettet og fløy uventet over hunden og i sørlig retning i stedet for bort fra
hunden og mot nord. Tiltalte vendte seg om mot sørvest, avfyrte to skudd mot rypa
som var i lufta. Fornærmede ble truffet i foten av minst 4 haglkuler.
Det er ikke tvilsomt at tiltalte påførte fornærmede skade i leggen og i kneet.
Fornærmede har operert ut 3 haglkuler. Han forklarte at han har kommet fra hendelsen
uten varige mén.»
(18) Om siktedes spørsmål til fornærmede om han var klar, og fornærmedes bekreftende svar,
skriver tingretten:
HR-2022-2179-A, (sak nr. 22-103024STR-HRET)

5
«Både tiltalte og fornærmede har forklart at dette er vanlig jaktskikk og at det er slik
de pleier å forholde seg for å ha kontroll på hverandres posisjon før skudd. Retten har
ikke grunn til å tvile på det.
Retten er etter ovennevnte ikke i tvil om at slik tiltalte oppfattet den faktiske
situasjonen da skuddene falt, stod fornærmede på motsatt side av grantreet og følgelig
i en skjermet posisjon.»
(19) Fornærmede forklarte i tingretten at han ikke hadde noen god forklaring på hvorfor han
hadde flyttet seg fra avtalt posisjon, ut over at han «antakelig» var utålmodig og
ukonsentrert fordi han skulle rekke et arrangement senere samme kveld. Han ga uttrykk for
at han hadde tatt «et veldig dumt valg» og bebreidet seg selv for hendelsen.
(20) Lagmannsretten, som i likhet med tingretten mottok forklaring fra siktede og fornærmede,
har enkelte utfyllende bemerkninger om hendelsesforløpet. Jeg kan imidlertid ikke se at
lagmannsretten på noe punkt av betydning for rettsanvendelsen har lagt et annet faktum til
grunn enn det tingretten gjorde.
(21) I motsetning til tingretten kom lagmannsretten ‒ under adskillig tvil ‒ til at siktede hadde
overtrådt straffeloven § 188. Det sentrale i lagmannsrettens begrunnelse for dette er
følgende:
«Når lagmannsretten har konkludert slik skyldes det i første rekke at jaktsituasjonen
utviklet seg på en måte som var uventet for A.
…
Tvilen har særlig vært knyttet til det faktum at B forflyttet seg sørover i terrenget mens
hunden stod i stand og før rypa lettet. Han burde selvsagt ha varslet om dette ved å
rope til A. Lagmannsretten legger til grunn at B forflyttet seg uten at A oppfattet dette,
og at han var uvitende om hans plassering i terrenget da skuddet falt.
Til tross for dette mener lagmannsretten at A burde tatt høyde for at det både var en
mulighet for at rypa ville komme ut ‘vrangleia’ og fly medvinds i motsatt retning – og
at kameratens eksakte plassering var usikker, all den tid han ikke så hvor han befant
seg i terrenget. Selve reisingen tok litt tid, og så lenge han ikke så B kunne ikke A
utelukke at jaktkameraten kunne ha flyttet på seg for å få bedre skuddfelt. Slik
terrenget var kunne dette lett føre til en farlig situasjon. Et bekreftende ‘ja’ fra B om at
han var ‘klar’ kan etter lagmannsrettens syn vanskelig forstås slik at A kunne utelukke
at han befant seg noe annet sted enn akkurat bak grankrullen og utenfor fare.
A er ikke mye å klandre, men tilstrekkelig til at lagmannsretten mener han har
opptrådt uforsiktig. A burde, slik rypa fløy og med den usikkerhet som tross alt lå i at
den passerte mellom de to jegerne uten at han med sikkerhet kunne vite hvor B befant
seg, heller ha holdt igjen skuddet, eventuelt sluppet rypa enda lengre fra seg før han
skjøt ‒ for på den måte å sikre seg sikker bakgrunn for skuddet.»
(22) Jeg er enig med lagmannsretten i at rypas uventede retning da den endelig fløy opp, skapte
en situasjon som krevde spesiell forsiktighet. Som jeg allerede har vært inn på, skal det
ikke avfyres skudd uten at man er sikker på hva som befinner seg rundt, foran og bak
viltet, og på at man har en sikker bakgrunn. Slik saken er lagt opp fra påtalemyndighetens
side, er det imidlertid bare spørsmål om siktede sikkert kunne legge til grunn at
fornærmede ikke hadde flyttet seg fra det stedet der han befant seg da han sa at han var
HR-2022-2179-A, (sak nr. 22-103024STR-HRET)

6
klar. Dette stedet var på trygg avstand fra den retningen skuddet gikk. Det må derfor legges
til grunn at siktede har opptrådt aktsomt når det gjelder forholdene før øvrig. I andre saker
om overtredelse av straffeloven § 188 kan det bli spørsmål om jegeren kunne være sikker
på at det heller ikke var andre personer i faresonen ‒ uavhengig av om det faktisk var noen
andre der.
(23) I likhet med lagmannsretten mener jeg at vi står overfor et grensetilfelle, men i motsetning
til lagmannsretten har jeg kommet til at siktede her ikke har overtrådt aktsomhetskravet i
straffeloven § 188.
(24) Jeg legger da avgjørende vekt på at siktede og fornærmede var gamle jaktkamerater som
‒ slik jeg har sitert fra tingrettens dom ‒ opptrådte «slik de pleier å forholde seg for å ha
kontroll på hverandres posisjon før skudd» Tingretten bygget etter sin bevisvurdering på at
det «var totalt uventet for … [siktede] at fornærmede ikke stod på avtalt posisjon vest for
grana da skuddene falt», og at fornærmede utvilsomt ikke ville ha blitt truffet av skudd om
han var blitt stående på avtalt posisjon. Jeg kan ikke se at lagmannsretten bygger på noe
annet. Det tok rett nok cirka ett minutt fra fornærmede sa han var klar til rypa lettet, men
det fremgår også av tingrettens dom at siktede i løpet av denne tiden ga flere kommandoer
til hunden om å gå frem og reise fuglen. Det må altså ha vært klart for fornærmede at det
fortsatt kunne komme et skudd, og det må ha vært klart for siktede at fornærmede skjønte
dette. I denne spesielle situasjonen blir det etter mitt syn for strengt å kreve at siktede
skulle ha holdt igjen skuddet, eventuelt har sluppet rypa enda lenger fra seg før han skjøt,
fordi han i løpet av dette ene minuttet ikke på nytt hadde forsikret seg om at fornærmede
fortsatt befant seg på samme sted.
Konklusjon
(25) Jeg stemmer etter dette for denne
D O M :
A, født 00.00.1963, frifinnes.
(26) Dommer Falch: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(27) Dommer Thyness: Likeså.
(28) Dommer Østensen Berglund: Likeså.
(29) Dommer Noer: Likeså.
(30) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
A, født 00.00.1963, frifinnes.
HR-2022-2179-A, (sak nr. 22-103024STR-HRET)