Dato: 2024-12-20

Sammendrag: Tre helsearbeidere som jobbet for Recoveryakademiet AS hadde feilaktig vært klassifisert som oppdragstakere, og ikke som arbeidstakere. Høyesterett har tatt stilling til prinsippene for det økonomiske oppgjøret i etterkant og fastsettelse og foreldelse av krav på feriepenger i den forbindelse.

Høyesteretts flertall på tre dommere er kommet til at ved feilklassifisering av en arbeidstaker skal arbeidsmiljølovens preseptoriske (ufravikelige) regler legges til grunn for beregningen av de tillegg man måtte ha krav på som arbeidstaker, så langt annet ikke er gyldig avtalt. I mangel av avtale som er forenlig med arbeidsmiljølovens tvingende bestemmelser, betyr dette blant annet at utført arbeid som overstiger lovens normalarbeidstid, skal klassifiseres som overtidsarbeid.

Dersom det som allerede er betalt, helt eller delvis kompenserer for de kravene som er fremsatt, må det gjøres fradrag for å unngå overkompensasjon. Slike fradrag vil måtte bero på en konkret vurdering i den enkelte sak. Bevisbyrden for overkompensasjon ligger hos arbeidsgiveren.

Et mindretall på to dommere mente at kravet om tilleggsbetaling ikke kan ses isolert slik flertallet gjør, men må vurderes i sammenheng med hva det er et tillegg til.

Høyesterett slår enstemmig fast at arbeidstakernes krav på feriepenger ikke er foreldet, men deler seg i et flertall på tre og et mindretall på to dommere i spørsmålet om størrelsen på feriepengekravet.

I tråd med flertallets syn blir Recoveryakademiets anke over lagmannsrettens rettsanvendelse forkastet.

Dommen avklarer prinsippene for etteroppgjør ved feilklassifisering av arbeidstakere som oppdragstakere. Videre avklarer den spørsmål om fastsettelse og foreldelse av krav på feriepenger.

D O M
avsagt 20. desember 2024 av Høyesterett i avdeling med
dommer Hilde Indreberg
dommer Wilhelm Matheson
dommer Borgar Høgetveit Berg
dommer Kine Steinsvik
dommer Thom Arne Hellerslia
HR-2024-2368-A, (sak nr. 24-021196SIV-HRET)
Anke over Eidsivating lagmannsretts dom 20. november 2023
Recoveryakademiet AS (advokat Karoline Findalen Myhre – til prøve)
(rettslig medhjelper:
advokat Anette Cecilie Kjørrefjord Eckhoff)
Stendi AS (partshjelper) (advokat Tarjei Thorkildsen)
mot
A
B
C (advokat Kjetil Skeide Edvardsen
advokat Morten Mønnich – til prøve)
D (partshjelper)
E (partshjelper)
F (partshjelper)
G (partshjelper)
H (partshjelper)
I (partshjelper)
J (partshjelper) (advokat Sigurd Øyvind Kambestad)

2
S T E M M E G I V N I N G
(1) Dommer Matheson:
Sakens spørsmål og bakgrunn
(2) Saken gjelder det økonomiske oppgjøret etter feilklassifisering av arbeidstakere som
oppdragstakere.
(3) Recoveryakademiet AS – heretter også omtalt som RA – tilbyr helse- og velferdstjenester.
Saken knytter seg til arbeid utført i forbindelse med selskapets helse- og omsorgstilbud for
brukere med psykiske lidelser og rusproblemer.
(4) A, B og C hadde i flere år oppdragsavtaler med Recoveryakademiet, der de utførte
helse- og omsorgsarbeid i selskapets omsorgsboliger. I den enkelte kontrakt, som ble
benevnt «Konsulentavtalen», var partene omtalt som «Kunden» og «Leverandøren».
Kontraktene var mer eller mindre like og ble inngått for seks måneder av gangen. De ble
løpende forlenget gjennom inngåelse av nye tilsvarende avtaler.
(5) Betaling for utført arbeid skjedde etter månedlig etterskuddsvis fakturering i henhold til
godkjent timeliste og etter den timepris som var avtalt for den aktuelle kontraktsperioden.
Timeprisen varierte. I første halvår av 2017 var den eksempelvis på 265 kroner for A,
mens den for C var på 295 kroner. Alle skulle selv svare for «lønn, skatter, avgifter,
forsikringer, arbeids- og oppholdstillatelse, trygdeordninger, syke- og feriepenger og andre
sosiale goder for seg». Oppdragsavtalene hadde også bestemmelse om 100 prosent tillegg
til avtalt timesats for arbeid på hellig- og høytidsdager.
(6) A, B og C fylte ved siden av de ansatte i RA et omfattende behov for arbeidskraft i
selskapets omsorgsboliger. I slike institusjoner kan det være nødvendig at medarbeiderne
oppholder seg i lengre sammenhengende perioder – altså i flere døgn – for å ivareta de
særlige omsorgs- eller behandlingsbehov som beboerne der har, også kalt
medleverordninger. Det er med hjemmel i arbeidsmiljøloven § 10-12 åttende ledd gitt
forskrift 24. juni 2005 nr. 686 om arbeid i institusjon som har medleverordninger.
Forskriften gjør på vilkår unntak fra arbeidsmiljølovens bestemmelser om arbeidstid.
(7) Etter forskriften § 2 første ledd må den samlede ukentlige arbeidstiden ikke overstige
48 timer i løpet av en periode på 7 dager – også kalt «medleverturnus 48». Medarbeideren
kan skriftlig samtykke til en samlet ukentlig arbeidstid ut over 48 timer, likevel ikke mer
enn 60 timer i uken – også kalt «medleverturnus 60». Ved medleverordninger setter
forskriften krav om sammenhengende hvileperioder.
(8) Medleverturnus 48 tilsvarer 2 469 arbeidede timer per år, mens medleverturnus 60 tilsvarer
2 920 timer. De ansatte i RA fulgte i hovedsak en arbeidstidsordning som tilsvarte
medleverturnus 60.
(9) I As, Bs og Cs tilfelle ble det også praktisert en medleverordning. Denne gikk imidlertid ut
over grensen for medleverturnus 60 og oppfylte heller ikke på andre punkter kravene i
medleverforskriften.
HR-2024-2368-A, (sak nr. 24-021196SIV-HRET)

3
(10) Partene er enige om at ankemotpartene ved døgnvakter hadde 24 timers arbeidstid. Videre
er det enighet om at oppdragsavtalene ble praktisert slik at det kun ble fakturert 16,67 timer
per døgnvakt.
(11) RA var gjennom Overenskomst nr. 453 mellom NHO og LO/Fagforbundet en tariffbundet
bedrift. Overenskomsten er en minstelønnsoverenskomst som forutsetter at det inngås lokal
særavtale. Mellom RA og bedriftsklubben i selskapet var det inngått en slik særavtale. Den
hadde bestemmelse om arbeids- og hviletid for arbeidsplan som følger av
medleverforskriften, samt omfattende bestemmelser om minstelønn, overtid og tillegg.
(12) A gjorde ved stevning 9. juli 2020 gjeldende at han var uriktig klassifisert som
oppdragstaker. Han fremmet derfor krav om blant annet etterbetaling av lønnsytelser i
form av overtidstillegg, tariffestede tillegg eller andre tillegg som RA hadde praktisert,
feriepenger, og etterinnmelding i selskapets tjenestepensjonsordning. Partene er senere blitt
enige om innmelding i pensjonsordningen.
(13) Søksmålet ble etter As begjæring stanset i påvente av rettskraftig dom i en parallell sak
som verserte for Borgarting lagmannsrett. Dommen i den saken – LB-2019-184977, senere
kjent som Stendi I – ble avsagt 28. juni 2021. Stendis anke til Høyesterett ble ved
ankeutvalgets beslutning 26. november 2021 ikke tillatt fremmet.
(14) Etter at saken her var satt i gang igjen, aksepterte RA i prosesskriv 10. mai 2022 at det «for
den videre saken kan legges til grunn at A har vært uriktig klassifisert som oppdragstaker».
Kravet om etterbetaling ble imidlertid bestridt.
(15) B og C gjorde etter hvert tilsvarende krav som A gjeldende mot RA. De begjærte 20. mai
2022 inntreden i saken etter tvisteloven § 15-3.
(16) Romerike og Glåmdal tingrett avsa 2. januar 2023 dom med slik domsslutning for de tre
nevnte:
«A:
1. Recoveryakademiet AS betaler til A
1 443 853 – enmillionfirehundreogførtitretusenåttehundreogfemtitre – kroner
som etterbetaling for overtid, ubekvemstillegg og ubetalte timer, med tillegg
av lovens forsinkelsesrente regnet fra forfall den 28. i første måned etter
opptjening til betaling skjer. Forsinkelsesrenten beregnes av 57,5 % av
hovedstol.
2. Recoveryakademiet AS betaler til A 12 % feriepenger av
etterbetalingskravet i punkt 1.
3. Recoveryakademiet AS betaler til A
643 516 – sekshundreogførtitretusenfemhundreogseksten – kroner som
etterbetaling av feriepenger opptjent fra og med 2008 til og med 2019, med
tillegg av lovens forsinkelsesrente regnet fra 28. desember 2019 til betaling
skjer. Forsinkelsesrenten beregnes av 57,5 % av hovedstolen.
4. Recoveryakademiet AS skal erstatte A sakskostnadene med
334 479 – trehundreogtrettifiretusenfirehundreogsyttini – kroner.
HR-2024-2368-A, (sak nr. 24-021196SIV-HRET)

4
5. Beløpene fastsatt i punktene 1 til 4 forfaller til betaling to uker etter
forkynnelse av dommen.
B:
1. Recoveryakademiet AS betaler til B
1 298 459 – enmilliontohundreognittiåttetusenfirehundreogfemtini – kroner
som etterbetaling for overtid, ubekvemstillegg og ubetalte timer, med tillegg
av lovens forsinkelsesrente regnet fra forfall den 28. i første måned etter
opptjening til betaling skjer. Forsinkelsesrenten beregnes av 57,5 % av
hovedstolen.
2. Recoveryakademiet AS betaler til B 12 % feriepenger av etterbetalingskravet
i punkt 1.
3. Recoveryakademiet AS betaler til B
642 788 – sekshundreogførtitotusensyvhundreogåttiåtte – kroner som
etterbetaling av feriepenger opptjent fra og med 2012 til og med 2021, med
tillegg av lovens forsinkelsesrente fra 29. oktober 2021 til betaling skjer.
Forsinkelsesrenten beregnes av 57,5 % av hovedstolen.
4. Recoveryakademiet AS skal erstatte B sakskostnadene med
210 479 – tohundreogtitusenfirehundreogsyttini – kroner.
5. Beløpene fastsatt i punktene 1 til 4 forfaller til betaling to uker etter
forkynnelse av dommen.
C:
1. Recoveryakademiet AS betaler til C
2 038 711 – tomillionerogtrettiåttetusensyvhundreogelleve – kroner som
etterbetaling for overtid, ubekvemstillegg og ubetalte timer med tillegg av
lovens forsinkelsesrente fra forfall den 28. i første måned etter opptjening til
betaling skjer. Forsinkelsesrenten beregnes av 57,5 % av hovedstolen.
2. Recoveryakademiet AS betaler til C 12 % feriepenger av etterbetalingskravet
i punkt 1.
3. Recoveryakademiet AS betaler til C
912 602 – nihundreogtolvtusensekshundreogto – kroner som etterbetaling av
feriepenger opptjent fra og med 2012 til og med 2022, med tillegg av lovens
forsinkelsesrente regnet fra 28. juni 2022 til betaling skjer.
Forsinkelsesrenten beregnes av 57,5 % av hovedstol.
4. Recoveryakademiet AS skal erstatte C sakskostnadene med
210 479 – tohundreogtitusenfirehundreogsyttini – kroner.
5. Beløpene fastsatt i punktene 1 til 4 forfaller til betaling to uker etter
forkynnelse av dommen.»
(17) RA anket til lagmannsretten. Anken gjaldt dommen i sin helhet og rettet seg mot
tingrettens bevisvurdering og rettsanvendelse.
(18) Eidsivating lagmannsrett avsa 20. november 2023 dom med slik domsslutning:
HR-2024-2368-A, (sak nr. 24-021196SIV-HRET)

5
«A:
1. Anken forkastes.
2. Recoveryakademiet AS dømmes til innen to uker fra forkynnelse av denne
dom å erstatte As sakskostnader for lagmannsretten med
161 600 – etthundreogsekstientusensekshundre – kroner.
B:
1. I tingrettens domsslutning punkt 3 gjøres den endring at beløpet som skal
etterbetales er 639 764 – sekshundreogtrettinitusensyvhundreogsekstifire –
kroner.
2. For øvrig forkastes anken.
3. Recoveryakademiet AS dømmes til innen to uker fra forkynnelse av denne
dom å erstatte Bs sakskostnader for lagmannsretten med
161 600 – etthundreogsekstientusensekshundre – kroner.
C:
1. I tingrettens domsslutning punkt 3 gjøres den endring at beløpet som skal
etterbetales er 904 664 – nihundreogfiretusensekshundreogsekstifire –
kroner.
2. For øvrig forkastes anken.
3. Recoveryakademiet AS dømmes til innen to uker fra forkynnelse av denne
dom å erstatte Cs sakskostnader for lagmannsretten med
161 600 – etthundreogsekstientusensekshundre – kroner.»
(19) RA har anket til Høyesterett. Anken gjelder lagmannsrettens rettsanvendelse.
(20) Etter at anken ble tillatt fremmet, har RA endret enkelte anførsler.
(21) For Høyesterett har Stendi AS erklært partshjelp til fordel for RA, og D med flere har
erklært partshjelp til fordel for ankemotpartene; begge i henhold til tvisteloven
§ 15-7 første ledd bokstav a.
Partenes syn på saken
Ankende parts syn
(22) Den ankende part – Recoveryakademiet AS – har i korte trekk gjort gjeldende:
Kravene om betaling av overtidstillegg, tillegg for ubekvem arbeidstid og lønn for ubetalte
timer
(23) Kravet om etteroppgjør for overtidstillegg mv. er et krav om erstatning for økonomisk tap.
(24) Ved brudd på arbeidsmiljøloven kan den som rammes, i alminnelighet kreve erstatning.
Loven inneholder en rekke bestemmelser om det. Erstatningskravet er begrenset til det
HR-2024-2368-A, (sak nr. 24-021196SIV-HRET)

6
økonomiske tapet, med mindre det finnes hjemmel for også å gi kompensasjon for
ikke-økonomisk skade.
(25) Det er ingen grunn til at oppgjør etter feilklassifisering av arbeidstaker som oppdragstaker
ikke også skal skje etter de samme erstatningsrettslige prinsipper som gjelder ved andre
feilklassifiseringer.
(26) Etteroppgjøret må ta utgangspunkt i en hypotetisk arbeidsavtale; nærmere bestemt i den
arbeidsavtalen som ville vært inngått dersom ankemotpartene hadde vært riktig klassifisert.
Den som reelt sett er arbeidstaker, skal ha lønn og andre ytelser fra arbeidsgiveren etter de
samme prinsipper og regler som gjelder for bedriftens øvrige ansatte i tilsvarende stillinger
eller roller.
(27) Likebehandlingsprinsippet i arbeidsmiljøloven og det tariffrettslige
ufravikelighetsprinsippet tilsier også at arbeidstakerens økonomiske tap danner rammen for
etteroppgjøret ved feilklassifisering. I motsatt fall vil ankemotpartene komme betydelig
bedre ut enn andre ansatte som har utført tilsvarende arbeid.
(28) Næringsinntekter som ankemotpartene allerede har hatt gjennom honoraret for utført
arbeid, må komme til fradrag i erstatningsoppgjøret. Deres krav på etteroppgjør utgjør etter
dette differansen mellom – på den ene siden – den lønnen de ville hatt krav på etter den
arbeidsavtalen som skulle vært inngått, og – på den andre siden – de næringsinntektene
oppdragsavtalene har gitt dem.
(29) Lagmannsretten tar uansett feil når den kommer til at etteroppgjøret må ta utgangspunkt i
oppdragsavtalen tolket og utfylt med preseptorisk bakgrunnsrett. I alminnelighet er
rettsvirkningen av lovstrid at en avtale er delvis ugyldig. I saken her må likevel virkningen
av feilklassifiseringen være at oppdragsavtalene bortfaller som ugyldige i sin helhet. Man
kan ved etteroppgjøret derfor ikke ta utgangspunkt i oppdragsavtalen, slik lagmannsretten
gjør. Ugyldigheten leder til at oppgjøret må finne sted som et restitusjonsoppgjør.
(30) Lagmannsrettens rettsanvendelse er også feil fordi den tillegger pønale og preventive
hensyn avgjørende betydning. Det er heller ikke rettslig grunnlag for at etteroppgjøret kan
ta ikke-økonomiske elementer og krav mot tredjeparter opp i seg.
(31) Dommen må etter dette oppheves slik at lagmannsretten kan fastsette etteroppgjøret på
grunnlag av riktig rettsanvendelse.
Kravene om etterbetaling av feriepenger
(32) Arbeidsgivers brudd på plikten til å gi arbeidstaker ferietid og feriepenger etter ferieloven,
utløser et krav om erstatning, jf. ferieloven § 14 første ledd. Erstatningen skal etter
§ 14 andre ledd omfatte det økonomiske tapet. Tapet må beregnes med utgangspunkt i den
lønn og overtidsbetaling som ankemotpartene ville hatt som arbeidstakere i RA.
(33) Lagmannsrettens rettsanvendelse er etter dette feil når den ved bedømmelsen av
feriepengekravet, i stedet for erstatningsbestemmelsen i § 14, tar utgangspunkt i ferieloven
§ 11 jf. § 7. Det er her tale om to separate og uavhengige rettigheter som hverken enkeltvis
eller samlet er innrettet på oppgjør av feriepengekrav etter feilklassifisering.
HR-2024-2368-A, (sak nr. 24-021196SIV-HRET)

7
(34) Ferieloven § 10 knytter under enhver omstendighet feriepengene til det «arbeidsvederlag
som er utbetalt i opptjeningsåret». Feriepenger kan etter dette ikke beregnes med
utgangspunkt i de bruttohonorarene ankemotpartene har fakturert under oppdragsavtalene.
(35) Feriepengekravet er dessuten delvis foreldet ettersom foreldelsesfristen etter
foreldelsesloven § 3 nr. 1 løper fra den dag ankemotpartene «tidligst har rett til å kreve å få
oppfyllelse». Krav på feriepenger kunne vært fremsatt 1. januar året etter ferieåret og
foreldes derfor fortløpende 3 år senere.
(36) Overføringsregelen i ferieloven § 7 nr. 3 og utbetalingsregelen i § 11 nr. 2 endrer ikke
tidspunktet for når en arbeidstaker tidligst har rett til å kreve utbetaling av feriepenger. Når
overføring av ferie finner sted, har kravet allerede forfalt, slik at fristen er begynt å løpe.
(37) Man kan ikke av ferieloven utlede at foreldelse av krav på feriepenger skal behandles på
annen måte enn foreldelse av lønnskrav. Konsekvensbetraktninger og rimelighetshensyn
taler uansett for at et krav på feriepenger etter feilklassifisering foreldes suksessivt.
(38) EØS-retten gir ikke støtte for noen annen konklusjon.
(39) Lagmannsrettens uriktige rettsanvendelse i feriepengespørsmålet må føre til at dommen
oppheves også på dette punktet.
Påstand
(40) Recoveryakademiet AS har nedlagt denne påstanden:
«1. Lagmannsrettens dom oppheves.
2. Recoveryakademiet AS tilkjennes sakskostnader for Høyesterett.»
Partshjelperen Stendis syn
(41) Partshjelperen – Stendi AS – har sluttet seg til RAs syn om at feriepengekravet er foreldet.
Det sentrale er at overføringsregelen i ferieloven § 7 nr. 3 ikke er en regel som setter både
hovedreglene i ferieloven § 5 og foreldelsesloven § 3 nr. 1 til side. Spørsmålet er
utelukkende når arbeidstakeren tidligst kan kreve å få oppfyllelse av kravet på feriepenger,
jf. foreldelsesloven § 3 nr. 1. Lovens ordning om at ferie som ikke er avviklet, blir overført
til neste år, og at retten til å få feriepengene utbetalt inntrer når overført ferie avvikles,
utelukker ikke i seg selv at arbeidstakeren har rett til å kreve ferie og feriepenger i løpet av
ferieåret. Overføringsreglene innebærer med andre ord en sekundær rettighet.
Lagmannsretten tar derfor feil når den bygger på at tidspunktet for når foreldelsesfristens
tar til å løpe, reguleres av overføringsreglene.
(42) Det er ikke noen grunn til at feriepenger skal stå i en annen stilling enn lønnskrav.
Feriepengenes funksjon er å sikre reell ferie ved at man skal ha penger til å kunne ta seg
fri. Et slikt hensyn har bare gyldighet når det faktisk er tale om at feriepengene skal sikre
feriefritid. Det er ikke tilfellet ved etteroppgjør etter langvarig feilklassifisering som her.
HR-2024-2368-A, (sak nr. 24-021196SIV-HRET)

8
(43) Stendi AS har ikke krevd sakskostnader.
Ankemotpartenes syn
(44) Ankemotpartene – A, B og C – har i korte trekk gjort gjeldende:
Kravene om betaling av overtidstillegg, tillegg for ubekvem arbeidstid og lønn for ubetalte
timer
(45) Partene er enige om at ankemotpartene er arbeidstakere etter arbeidsmiljøloven § 1-8.
Arbeidsmiljølovens tvingende regler om arbeidstid og overtidsbetaling kommer dermed til
anvendelse på arbeidsforholdet sammen med hva som måtte følge av bedriftens
lønnsmatrise og tariffavtaler. Ankemotpartenes krav gjelder tilleggsbetaling av de ytelser
som følger av dette, og som ikke dekkes av honoraret for faktisk utført arbeid.
(46) Det er derfor riktig når lagmannsretten legger til grunn at etteroppgjøret må ta
utgangspunkt i de avtaler som faktisk var inngått – her oppdragsavtalen – tolket og utfylt
med preseptorisk bakgrunnsrett. Ankemotpartenes krav bygger nettopp på dette.
(47) Både i lovgivning, rettspraksis og rettsteori er det generelle utgangspunktet at
bestemmelser i et avtaleverk som er i strid med preseptorisk lovgivning, har som virkning
at avtalen består, mens det lovstridige vilkåret erstattes med lovens regel; altså delvis
ugyldighet. Tilfeller kan riktignok tenkes der løsningen må bli hel ugyldighet. Det er
imidlertid ikke situasjonen i saken her.
(48) Ettersom kravet gjelder vederlag for ytelser som det ikke er betalt for, skal det ikke gjøres
fradrag for hva ankemotpartene tidligere har fått betalt gjennom honorarene under
oppdragsavtalene. For å unngå dobbel betaling av overtidstillegg er det imidlertid gjort
fradrag for beløp som RA under oppdragsavtalen har betalt av tillegg for arbeid på hellig-
og høytidsdager.
Kravene om etterbetaling av feriepenger
(49) Ingen deler av de omtvistede feriepengekravene er foreldet. Spørsmålet må løses med
utgangspunkt i foreldelsesloven § 3 nr. 1, som sier at foreldelsesfristen regnes fra den dag
da fordringshaveren «tidligst har rett til å kreve å få oppfyllelse».
(50) Når ferie ikke er avviklet ved ferieårets utløp, skal ferien overføres til det påfølgende
ferieåret, jf. ferieloven § 7 nr. 3. Feriepengene for den overførte delen utbetales først når
ferien tas ut, jf. § 11 nr. 2. Ved opphør av arbeidsforhold skal alle opptjente feriepenger
utbetales siste vanlige lønningsdag før fratreden, jf. § 11 nr. 3. Forfallstidspunktet for
feriepenger ved opphør av arbeidsforhold er etter dette lovbestemt. Tidspunktet kan bare
fravikes ved tariffavtale, jf. § 11 nr. 9. Noen slik avtale foreligger ikke i saken her.
(51) Ferieloven § 14 om erstatning for økonomisk tap og velferdstap når arbeidsgiver har
unnlatt å sørge for at arbeidstaker gis ferietid og feriepenger i samsvar med ferieloven,
HR-2024-2368-A, (sak nr. 24-021196SIV-HRET)

9
begrenser ikke – men kommer i tillegg til – retten til å få utbetalt opparbeidet krav på
feriepenger.
(52) En løsning der et krav om utbetaling av feriepenger etter overføring av ferie, skulle bli
foreldet vil under enhver omstendighet være i strid med EØS-retten.
(53) De honorarene ankemotpartene har fått utbetalt under oppdragsavtalene, utgjør
feriepengegrunnlaget. Arbeidsgiver har bevisbyrden for å påvise om noen del av honoraret
ikke er arbeidsvederlag. Denne bevisbyrden er ikke oppfylt. Næringsinntekt er under
enhver omstendighet uegnet som grunnlag for feriepenger.
Påstand
(54) A, B og C har nedlagt disse påstandene:
«Ankemotpart 1, A:
1. Anken forkastes.
2. Recoveryakademiet AS dømmes til å betale sakskostnader for Høyesterett.
Ankemotpart 2, B:
1. Anken forkastes.
2. Recoveryakademiet AS dømmes til å betale sakskostnader for Høyesterett.
Ankemotpart 3, C:
1. Anken forkastes.
2. Recoveryakademiet AS dømmes til å betale sakskostnader for Høyesterett.»
Partshjelperne D med flere sine syn
(55) Partshjelperne – D med flere – har sluttet seg til ankemotpartenes anførsler. De har spesielt
fremhevet at selv om man skulle velge å se helt bort fra oppdragsavtalene som følge av
feilklassifiseringen, ligger det i feilklassifiseringens natur at ankemotpartene har
arbeidstakerstatus. Slik status gjør at det gjelder en arbeidsavtale mellom partene som må
ha det innhold som følger av preseptorisk rett. Arbeidstakernes krav på naturaloppfyllelse
– her det avtalte vederlaget – kan ikke transformeres til et erstatningskrav når disse har
oppfylt sin del av arbeidsavtalene. Deres rett til feriepenger er uttømmende regulert i
ferieloven.
(56) D med flere har ikke krevd sakskostnader.
HR-2024-2368-A, (sak nr. 24-021196SIV-HRET)

10
Mitt syn på saken
Problemstillingene
(57) Saken gjelder to hovedspørsmål. Det ene er hvilke prinsipper som gjelder for etteroppgjør
av tilleggskrav for arbeid utført av en arbeidstaker som har vært feilklassifisert som
oppdragstaker – her krav på betaling for ubetalt overtid, ubetalte timer og ulempetillegg.
Det andre er om utbetalt honorar under oppdragsavtalen kan tjene som grunnlag for
feriepenger, og om slike krav foreldes.
Noen generelle arbeidsrettslige utgangspunkter
(58) Arbeidsmiljøloven § 1-8 bestemmer hvem som er arbeidstaker. Slik bestemmelsen lyder i
dag, etter en endring i 2024, fremgår det at «enhver som utfører arbeid for og underordnet
en annen», er arbeidstaker.
(59) Etter arbeidsmiljøloven § 2-1 har arbeidsgiver en lovfestet plikt til å foreta riktig
klassifisering av arbeidet som utføres, jf. HR-2019-1914-A Avlaster III avsnitt 35.
(60) Ettersom loven er preseptorisk, er det ikke avgjørende hva arbeidstakeren er betegnet som i
avtalen, jf. HR-2016-1366-A Avlaster II avsnitt 56 med videre henvisninger. Ved tvil vil
klassifiseringen bygge på en skjønnsmessig helhetsvurdering av en rekke momenter,
jf. blant annet Avlaster II-dommen avsnitt 60 og den någjeldende § 1-8 i
arbeidsmiljøloven. Etter § 1-8 skal det legges til grunn at det foreligger et arbeidsforhold
med mindre oppdragsgiver gjør det overveiende sannsynlig at det foreligger et selvstendig
oppdragsforhold.
(61) Status som arbeidstaker medfører at arbeidsmiljøloven kapittel 10 om arbeidstid gjelder for
utført arbeid, med mindre annet er avtalt i tariffavtale, jf. §10-12 fjerde ledd, eller bestemt i
forskrift i medhold av § 1-4 fjerde ledd eller § 10-12 åttende ledd om forskrift om
arbeidstid.
(62) Av § 10-4 første ledd følger at den alminnelige arbeidstid ikke må overstige 9 timer i løpet
av 24 timer. For overtidsarbeid skal det betales et tillegg på «minst 40 prosent» til den lønn
arbeidstakeren har for tilsvarende arbeid i den alminnelige arbeidstiden, jf. § 10-6 ellevte
ledd.
(63) Arbeidsmiljøloven inneholder ingen bestemmelser som direkte regulerer det økonomiske
oppgjøret etter feilklassifisering av en arbeidstaker som oppdragstaker. Det finnes heller
ingen høyesterettsdommer som sier noe direkte om det økonomiske oppgjøret etter
feilklassifisering.
(64) Jeg ser først på prinsippene for etteroppgjør av tilleggskrav for arbeid utført av
arbeidstaker som har vært feilklassifisert som oppdragstaker.
HR-2024-2368-A, (sak nr. 24-021196SIV-HRET)

11
Prinsippene for etteroppgjør av tilleggskrav som følge av feilklassifisering
Hva saken her gjelder, og hva den ikke gjelder
(65) Det er enighet om at ankemotpartene har vært feilklassifisert, og at deres rettigheter ved et
etteroppgjør følgelig må baseres på at de reelt sett har vært arbeidstakere i
arbeidsmiljølovens forstand.
(66) Den største delen av ankemotpartenes krav gjelder betaling av overtidstillegg for det arbeid
de faktisk har utført i egenskap av å være arbeidstakere.
(67) Kravet gjelder også betaling av lønn for faktisk utførte, men ubetalte timer under
døgnvakt. Etter oppdragsavtalen fakturerte ankemotpartene 16,67 timer per døgnvakt. De
fikk dermed ikke betaling for 7,33 arbeidstimer per døgnvakt. Konsekvensen av dette kan
illustreres med hvordan antall fakturerte, faktiske og ubetalte timer fordelte seg for
eksempelvis A i 2018:
Fakturerte timer Faktiske timer Ubetalte timer
2 912 4 139 1 227
(68) I utgangspunktet gjelder saken dessuten et krav om tillegg for ubekvem arbeidstid. Men
ankemotpartene mener at overtidstillegget de gjør krav på, mer eller mindre vil
kompensere for slik ulempe. De har derfor ikke fremmet et eget krav om å få dette dekket
gjennom et særskilt beløp.
(69) Kravet om betaling av overtidstillegg og lønn for ubetalte timer er på grunn av
foreldelsesregler tidsmessig avgrenset. De samlede beløpene som kreves, fordeler seg slik:
A 1. juni 2017–30. november 2019 kr 1 443 853
B 1. april 2019–30. september 2021 kr 1 298 459
C 1. april 2019–31. mai 2022 kr 2 038 711
(70) Overtidstillegget knytter seg til alle timer ankemotpartene faktisk har arbeidet ut over
normal arbeidstid etter arbeidsmiljøloven § 10-4 fjerde ledd; det vil si arbeid ut over lovens
grense på 9 timer i løpet av 24 timer. For å unngå dobbel betaling er det gjort fradrag for
hva RA under oppdragsavtalen har betalt av tillegg for arbeid på hellig- og høytidsdager.
Partene i saken her er enige om at ved selve beregningen skal satsene i tariffavtalen
benyttes, forutsatt at det prinsippet arbeidstakerne legger til grunn, er riktig.
(71) Lagmannsrettens dom bygger på ankemotpartenes beregning av etteroppgjør. Dersom
tilnærmingen er riktig, kan Høyesterett som følge av partenes enighet om timetallene og
overtidssatsene legge ankemotpartenes beregning av tilleggskravet uprøvd til grunn. Jeg
forstår det slik at dette også omfatter grunnlaget for at det ytes betaling for utførte, men
ubetalte timer under døgnvakt. RA har ikke fremsatt anførsler om noe annet. Men
selskapet mener lagmannsrettens tilnærming for beregning av tilleggskravene bygger på
feil rettsanvendelse og at dommen derfor må oppheves. Lagmannsretten må deretter foreta
et etteroppgjør med utgangspunkt i den arbeidsavtalen som mest sannsynlig ville vært
inngått dersom ankemotpartene hadde vært riktig klassifisert som arbeidstakere i RA.
I dette inngår at det må gjøres fradrag for de næringsinntektene som honorarene har gitt
dem.
HR-2024-2368-A, (sak nr. 24-021196SIV-HRET)

12
(72) RA har understreket at uenigheten gjelder de prinsipper som skal legges til grunn ved
vurderingen av hvilke krav ankemotpartene har mot selskapet som følge av
feilklassifiseringen. Det er under henvisning til lagmannsrettens drøftelse og konklusjon, i
skranken presisert at Høyesterett ikke skal ta stilling til hvilken arbeidstidsordning
overtidskravet skal beregnes ut fra, eller om ubetalte timer skal betales. For ordens skyld
understreker jeg at hverken de fremsatte kravene eller lagmannsrettens dom gjelder noe
annet enn de tilleggskrav ankemotpartene mener å ha som følge av at de har vært
feilklassifisert.
Rettsanvendelsen ved etteroppgjør av tilleggskrav som følge av feilklassifisering
(73) RA gjør gjeldende at en feilklassifisert arbeidstaker i et etteroppgjør har krav på å få sitt
økonomiske tap erstattet. Som allerede nevnt, hevdes det at det som skal erstattes, er
differansen mellom de lønnsytelser arbeidstakeren mest sannsynlig ville ha mottatt om han
eller hun hadde vært riktig klassifisert som arbeidstaker, og de næringsinntektene
arbeidstakeren faktisk har hatt i samme periode.
(74) Selskapet har til støtte for sitt synspunkt vist til flere bestemmelser i arbeidsmiljøloven
hvor lovbrudd utløser krav på erstatning. Blant annet er §§ 2A-5, 13-9, 14-4 b, 14-11 og
15-12 trukket frem. RA mener det ikke er grunn til at oppgjør etter feilklassifisering av en
arbeidstaker som oppdragstaker skal komme i noen annen stilling.
(75) Jeg er ikke enig i dette.
(76) Som jeg har pekt på tidligere, finnes det ikke lovregler som direkte regulerer oppgjør etter
feilklassifisering av en arbeidstaker som oppdragstaker. Spørsmålet er heller ikke direkte
behandlet i rettspraksis. Dommer som Rt-2013-354 Avlaster I, HR-2016-1366-A
Avlaster II og HR-2019-1914-A Avlaster III bygger imidlertid på at den som er
feilklassifisert som oppdragstaker, skal gis status som arbeidstaker. Arbeidstakerstatus
innebærer at arbeidsmiljølovens tvingende regler skal anvendes på det arbeidet som
arbeidstakeren har utført.
(77) Arbeid som en feilklassifisert arbeidstaker har utført, må derfor i et etteroppgjør vurderes
ut fra reglene om arbeidstid og overtidsbetaling i arbeidsmiljøloven §§ 10-4 og 10-6.
I mangel av avtale som er forenlig med arbeidsmiljølovens tvingende bestemmelser, betyr
dette at utført arbeid som overstiger lovens normalarbeidstid, skal klassifiseres som
overtidsarbeid.
(78) RAs henvisninger til bestemmelser i arbeidsmiljøloven om erstatning ved brudd på loven,
gir ikke grunnlag for noe annet prinsipp. En av disse bestemmelsene – § 14-11 om
virkninger av brudd på reglene om fast og midlertidig ansettelse – er egnet til å illustrere
dette. Etter andre ledd – som viser til arbeidsmiljøloven § 15-12 andre ledd – kan en
arbeidstaker ved brudd på disse reglene kreve erstatning som «fastsettes til det beløp som
retten finner rimelig under hensyn til det økonomiske tap, arbeidsgivers og arbeidstakers
forhold og omstendighetene for øvrig». Dette vil typisk kunne gjelde der arbeidstakeren
skulle vært fast og ikke midlertid ansatt og som følge av bruddet har tapt muligheten til å
arbeide. Dette erstatningsprinsippet har imidlertid ikke overføringsverdi til hvordan arbeid
HR-2024-2368-A, (sak nr. 24-021196SIV-HRET)

13
utført av en arbeidstaker som har vært feilklassifisert som oppdragstaker, skal
kompenseres.
(79) Utgangspunktet må være at riktig klassifisering som arbeidstaker kan gi grunnlag for
tilleggskrav basert på arbeidsmiljøloven. Dette utgangspunktet må imidlertid modifiseres
dersom det som allerede er betalt, helt eller delvis kompenserer for de kravene som er
fremsatt. Det må da gjøres et fradrag slik at overkompensasjon unngås. Dette vil måtte
bero på en konkret vurdering i den enkelte sak. Bevisbyrden for overkompensasjon må i så
fall ligge hos arbeidsgiveren. Jeg kan etter dette vanskelig se at det finnes grunnlag for
RAs erstatningsrettslige tilnærming til tilleggskravene.
(80) RA har imidlertid med styrke anført at lagmannsrettens rettsanvendelse likevel er feil
ettersom den har bygget på at «det ved etterberegningen skal tas utgangspunkt i de avtaler
som faktisk var inngått (her oppdragsavtalene) tolket og utfylt med preseptorisk
bakgrunnsrett». Synspunktet er, slik jeg forstår det, at selskapet mener feilklassifiseringen
medfører at oppdragsavtalen bortfaller som ugyldig i sin helhet, og at det ved
etteroppgjøret derfor ikke kan tas utgangspunkt i avtalen, slik lagmannsretten skriver at den
gjør. RA har i den forbindelse blant annet vist til HR-2023-2167-A Jordleie avsnitt 51. Der
åpnes det ved konflikt mellom en eller flere bestemmelser i avtalen og preseptorisk rett for
hel ugyldighet dersom utgangspunktet om at avtalen består, fører til et forrykket
balanseforhold mellom partene. Selskapet gjør gjeldende at feilklassifiseringen i saken her
medfører at oppdragsavtalen i sin helhet er ugyldig. I samsvar med tradisjonell lære må det
ved et etteroppgjør da foretas et restitusjonsoppgjør. Det er her vist til Marianne Mathilde
Rødvei Aagaard, Restitusjon. Om virkninger av formuerettslig ugyldighet, 2019 side 291–
292. Der gis det uttrykk for at en løftegiver som påberoper ugyldighet og krever erstatning,
vil måtte akseptere at avtalens ytelser skal tilbakeføres. Det er følgelig, igjen slik jeg
forstår det, denne tilbakeføringsplikten som ligger til grunn for RAs anførsel om at det i
etteroppgjøret må gjøres fradrag for de næringsinntektene som ankemotpartene har hatt.
(81) Etter mitt syn har lagmannsretten med uttalelsen om at det ved etterberegningen skal tas
utgangspunkt «i de avtaler som faktisk var inngått (her oppdragsavtalene)», villet få frem
at etteroppgjøret av tilleggskrav etter feilklassifisering skal bygge på det faktiske
avtaleforholdet etter en tillemping av preseptorisk rett, og ikke på hva ankemotpartene
sannsynligvis ville ha avtalt dersom de hadde blitt ansatt som arbeidstakere. Denne
tilnærmingen er jeg enig i.
(82) Jeg har vanskelig for å se hvordan et krav om betaling av tillegg for det arbeid
ankemotpartene har utført som arbeidstakere, skal kunne føre til at etteroppgjøret som
følge av feilklassifiseringen skal måtte gjennomføres som et fullstendig
restitusjonsoppgjør. RA bygger her på at de næringsinntektene ankemotpartene har hatt
under oppdragsavtalen, må tilbakeføres gjennom et fradrag i den inntekten de ville hatt
krav på etter en hypotetisk avtale som arbeidstakere.
(83) RAs introduksjon av en hypotetisk avtale som utgangspunkt for kravsberegningen har etter
mitt syn ingen plass ved oppgjør av tilleggskrav for utført arbeid i en situasjon som her.
Spørsmål om fradrag for hva ankemotpartene har hatt som næringsinntekt, oppstår derfor
ikke såfremt tillegget som kreves, ikke kompenserer for noe som allerede er betalt.
(84) Det er her viktig å minne om at hverken de kravene som er fremsatt, eller lagmannsrettens
konkrete beregning av tilleggene tar utgangspunkt i oppdragsavtalens satser. Kravene er i
HR-2024-2368-A, (sak nr. 24-021196SIV-HRET)

14
stedet beregnet med utgangspunkt i RAs lønnsmatrise og lønnsnivået i inngåtte
tariffavtaler.
(85) Etter dette synes det mest nærliggende å forstå uttalelsen om betydningen av de avtaler
som faktisk var inngått, ut fra at det for de tidligere instanser var omtvistet hva som skulle
være utgangspunktet for beregning av overtidskravet. I dette lå også spørsmålet om
medleverturnus 60 kunne komme til anvendelse på ankemotpartenes krav på overtid.
Lagmannsretten avviste dette av to grunner:
(86) Den ene grunnen var at oppdragsavtalen ikke inneholder noen bestemmelser om
arbeidstids- eller medleverordning. Jeg viser her til at det i dommen heter at «når det
gjelder faktum, presiseres først at det i denne saken er uomtvistet at det verken var inngått
skriftlig eller muntlig avtale om medleverturnus, ei heller forelå samtykke til å arbeide
60 timer i uken».
(87) Den andre grunnen var at lagmannsretten fant det bevist at den faktisk gjennomførte
arbeidstidsordningen ikke oppfylte kravene til medleverturnus 60.
(88) Etter min oppfatning har lagmannsretten bygget på at når noe ikke er avtalt innenfor
arbeidsmiljølovens arbeidstidsregler «i de avtaler som faktisk var inngått», må det som
følger av preseptorisk lov, legges til grunn for et etteroppgjør som i saken her. Dette vil i et
hvert fall gjelde når det ikke en gang er praktisert arbeidstidsordninger i samsvar med lov
og forskrift, slik som medleverturnus 60. Dette er jeg enig i.
Spørsmålet om betydningen av arbeidsmiljølovens likhetsgrunnsetning og begrensninger i
lovlig arbeidstid
(89) RA har avslutningsvis gjort gjeldende at likhetsgrunnsetningen i arbeidsmiljøloven og
ufravikelighetsprinsippet i tariffretten er til hinder for en rettsanvendelse der
ankemotpartene ved oppgjør etter feilklassifisering blir sittende igjen med lønnsytelser som
samlet overstiger lønnsnivået for andre arbeidstakere i selskapet.
(90) Jeg deler ikke dette synet. Det er tale om betaling av tillegg for faktisk utført arbeid slik
ankemotpartene korrekt skal klassifiseres. Størrelsen på de samlede utbetalingene skyldes
arbeidets omfang. Det er derfor misvisende å karakterisere dette som et avvik fra
lønnsnivået i selskapet. Etteroppgjøret for ubetalte timer gjelder lønn for arbeid som ikke
tidligere er betalt. Kravet bygger på tariffavtalens satser. Etteroppgjøret for overtidstillegg
er basert på lovens preseptoriske arbeidstidsbestemmelser, og det er som nevnt ikke
grunnlag for å gjøre ytterligere fradrag basert på tidligere utbetalt næringsinntekt i saken
her.
(91) Det kan i forlengelsen av dette heller ikke ha betydning at det totale antall timer som
honoreres, vesentlig overstiger antall lovlige arbeidstimer etter arbeidsmiljøloven. Dersom
det skulle være slik at en arbeidstaker som har vært uriktig klassifisert, ikke har rett til
betaling for utført arbeid som overstiger lovens grenser, vil arbeidsgiveren tjene på feilen
på arbeidstakerens bekostning. En slik løsning lar seg vanskelig begrunne; heller ikke med
tanke på å skulle hindre ulovlige arbeidsavtaler. Jeg viser her til Paal Berg, Arbeidsrett,
1930 side 54 der det heter:
HR-2024-2368-A, (sak nr. 24-021196SIV-HRET)

15
«Om nu arbeidstageren har opfylt den mot Arbeidervernloven stridende avtale, så kan
arbeidet ikke gjøres om igjen. Han har gjort det som loven, av omsyn for ham selv, har
villet hindre. Den ting lar sig ikke rette på, og kan ikke bli ugjort. Skulde så
arbeidstageren dessuten miste kravet på vederlaget, vilde han være verre faren enn om
vi ikke hadde hatt det lovbud, hvis formål var å verne om hans interesser.»
Konklusjon
(92) Ved feilklassifisering av arbeidstaker som oppdragstaker skal arbeidsmiljølovens
preseptoriske regler legges til grunn for beregningen av eventuelle tillegg arbeidstakeren
måtte ha krav på så langt ikke annet er gyldig avtalt. Utgangspunktet må være at riktig
klassifisering som arbeidstaker kan gi grunnlag for tilleggskrav basert på
arbeidsmiljøloven. Dersom det som allerede er betalt, helt eller delvis kompenserer for de
kravene som er fremsatt, må det gjøres fradrag for å unngå overkompensasjon. Slike
fradrag vil måtte bero på en konkret vurdering i den enkelte sak. Bevisbyrden for
overkompensasjon ligger hos arbeidsgiveren.
(93) Lagmannsrettens rettsanvendelse ligger innenfor rammene av preseptorisk lov og de
prinsippene for oppgjør etter feilklassifisering av arbeidstaker som oppdragstaker som jeg
har redegjort for. Det er da ikke grunn for meg til å gå inn på lagmannsrettens uttalelser om
hvilken betydning pønale og preventive hensyn har for prinsippene for etteroppgjøret. Det
samme gjelder uttalelsene om at deler av honoraret kan anses som økonomisk
kompensasjon for at ankemotpartene som feilklassifiserte var uten arbeidstakerrettigheter.
(94) Jeg er etter dette kommet til at lagmannsrettens rettsanvendelse ved fastsettelsen av
ankemotpartenes tilleggskrav er riktig. RAs anke kan etter mitt syn derfor ikke føre frem
på dette punktet.
Kravene om etterbetaling av feriepenger
Noen generelle utgangspunkter
(95) Ferielovens formål er å sikre at arbeidstakere årlig får feriefritid og feriepenger, jf. § 1.
(96) Retten til feriepenger opptjenes i løpet av det såkalte opptjeningsåret, som er året forut for
ferieåret, jf. lovens § 4.
(97) Når ferie i strid med lovens regler ikke er avviklet ved ferieårets utløp, skal ferien
overføres til det påfølgende ferieåret, jf. ferieloven § 7 nr. 3 andre ledd. Feriepengene for
den overførte delen utbetales når ferien tas ut, jf. § 11 nr. 2. Ved opphør av arbeidsforhold
skal alle opptjente feriepenger utbetales siste vanlige lønningsdag før fratreden,
jf. § 11 nr. 3.
Hva saken gjelder
(98) Tingretten har i de respektive domslutningene punkt 2 gitt dom for at RA skal betale
feriepenger med 12 prosent av etterbetalingskravet for tillegg. Lagmannsretten har sluttet
seg til dette, og anken til Høyesterett retter seg ikke mot dette spørsmålet.
HR-2024-2368-A, (sak nr. 24-021196SIV-HRET)

16
(99) Ankemotpartenes krav om feriepenger ut over dette fordeler seg slik i tid og beløp:
A 2008–2019 kr 643 516
B 2012–2021 kr 639 764
C 2012–2022 kr 904 664
(100) Kravene bygger på at feriepengegrunnlaget er hva ankemotpartene samlet har fakturert av
honorarer under oppdragsavtalene i de angitte periodene. Satsen er 10,2 prosent for årene
til og med 2016, og 12 prosent for de senere årene.
(101) Partene er uenige om hva som etter feilklassifiseringen utgjør feriepengegrunnlaget og om
deler av kravene er foreldet.
Forholdet mellom ferieloven § 11 nr. 2 jf. § 7 nr. 3 og § 14
(102) RA gjør gjeldende at det ved oppgjør av feriepenger etter feilklassifisering av arbeidstaker
som oppdragstaker er feil å ta utgangspunkt i ferieloven § 11 jf. § 7. Bestemmelsene er
ikke innrettet på oppgjør av et akkumulert feriepengekrav i en slik situasjon. Kravet må
derfor løses med utgangspunkt i § 14 om erstatning.
(103) Jeg er ikke enig i dette. Ferieloven § 11 nr. 2 jf. § 7 nr. 3 setter ingen begrensninger for
akkumulering av feriepenger når ferie blir overført over flere år,
jf. Ot.prp. nr. 65 (2007–2008) side 19, der det i en merknad til § 7 nr. 3 heter:
«Bestemmelsen inneholder ingen begrensning for videre overføring fra et år til neste.
Det kan således overføres ikke avviklet ferie over flere år. For de tilfeller
arbeidsforholdet opphører skal imidlertid alle opptjente feriepenger utbetales siste
lønningsdag før fratreden, jf. § 11 nr. 3. …»
(104) Hovedregelen etter norsk rett er at kreditor etter en kontrakt har krav på, og kan få dom for,
naturaloppfyllelse. For så vidt gjelder krav på penger, er dette en unntaksfri regel,
jf. HR-2018-111-A ReeM avsnitt 60 med henvisning til rettsteori.
(105) Ankemotpartene er i egenskap av arbeidstakere i RA kreditorer for pengekrav som springer
ut av ferieloven § 10. Kravet på naturaloppfyllelse begrenses ikke av ferieloven § 14 om
retten til erstatning som følge av brudd på ferieloven. Feriepengekravet lever etter dette
side om side med et eventuelt erstatningskrav. Poster i et slikt erstatningsoppgjør kan være
økonomisk skade som følge av at ferie ikke har kunnet bli avviklet, slik som tapte utlegg
ved forhåndsbetalt ferie, avbestillingsgebyrer, merutgifter ved å måtte avvikle ferie på et
annet tidspunkt etc. Bestemmelsen gir også uttrykkelig hjemmel for «en rimelig erstatning
for velferdstap» – altså erstatning for ikke-økonomisk skade.
(106) Ferieloven § 14 om erstatning når arbeidsgiver har unnlatt å sørge for at arbeidstaker gis
ferietid og feriepenger i samsvar med ferieloven, begrenser etter dette ikke retten til å få
opparbeidede feriepenger utbetalt.
HR-2024-2368-A, (sak nr. 24-021196SIV-HRET)

17
Hva er feriepengegrunnlaget ved feilklassifisering av en oppdragstaker?
(107) Ferieloven § 10 nr. 1 første ledd lyder:
«Feriepenger fra arbeidsgiver beregnes på grunnlag av arbeidsvederlag som er utbetalt
i opptjeningsåret. Som arbeidsvederlag regnes ikke utbetalinger som gjelder dekning
av utgifter til bilhold, kost, losji o l.»
(108) RA gjør gjeldende at de honorarene som ankemotpartene har mottatt under
oppdragsavtalene, ikke er «arbeidsvederlag» i lovens forstand. De samlede honorarene
utgjør omsetningen til enkeltpersonforetakene. Hvis disse skal gi grunnlag for opptjening
av feriepenger, vil resultatet bli, hevdes det, at det beregnes feriepenger av kostnader som
ankemotpartene i henhold til sine næringsoppgaver i stor utstrekning har utgiftsført.
(109) I Ot.prp. nr. 54 (1986–1987) side 148 er følgende uttalt om begrepet «arbeidsvederlag»:
«Dette uttrykket tilsvarer uttrykket ‘arbeidsfortjeneste’, som brukes i gjeldende lov.
Som arbeidsvederlag regnes alle former for pengeytelser som kan sies å være opptjent
ved arbeid. Disse inngår i feriepengegrunnlaget med de unntak som fremgår av annet
ledd.»
(110) Hva som er «arbeidsvederlag» er også omtalt i proposisjonen på side 163:
«Det er bare pengeytelser i form av vederlag for arbeid som inngår i
feriepengegrunnlaget. Dette innebærer at en del utbetalinger fra arbeidsgiver skal
holdes utenfor. Ytelser som skal kompensere utgifter som pådras i tjenesten, er ikke
vederlag for arbeid og skal således ikke medregnes. Ytelser som f eks
diettgodtgjøring, bilgodtgjøring, reisegodtgjøring og verktøygodtgjøring vil derfor
falle utenfor beregningsgrunnlaget.»
(111) Det kan etter dette ikke være tvilsomt at den form partene hadde valgt, ikke kan være til
hinder for at honoraret i oppdragsavtalene må regnes som «arbeidsvederlag» i ferielovens
forstand. I lys av at ankemotpartene reelt sett skal bedømmes som arbeidstakere, vil noe
annet være fremmed.
(112) Oppdragsavtalenes bestemmelse om at ankemotpartene selv skulle svare for «lønn, skatter,
avgifter, forsikringer, arbeids- og oppholdstillatelse, trygdeordninger, syke- og feriepenger
og andre sosiale goder for seg», kan imidlertid reise spørsmål om honoraret inneholdt
«ytelser som skal kompensere for utgifter som pådras i tjenesten» i forarbeidenes forstand,
og som derfor ikke kan regnes med i feriepengegrunnlaget.
(113) Svaret på dette må bero på en konkret vurdering. I saken her er det ikke tilstrekkelige
holdepunkter for å gjøre fradrag i det utbetalte vederlaget. Det er flere grunner til det:
(114) For det første skal det etter § 10 nr. 1 tredje ledd fremgå av en sammenstilling som sendes
arbeidstaker etter skatteforvaltningsforskriften § 7-12-2 andre ledd, hva som er
feriepengegrunnlaget. Bestemmelsen er et uttrykk for arbeidsgivers plikt til å sikre
notoritet og skape klarhet i hva som er arbeidsvederlag – lønn – og hva som er ytelser til
dekning av utgifter. Ettersom man har gått ut fra en oppdragsavtale, finnes ingen slik
sammenstilling. Men det er heller ingen momenter i saken som gir grunnlag for å
HR-2024-2368-A, (sak nr. 24-021196SIV-HRET)

18
dekomponere honorarsatsen og identifisere eventuelle ytelser for utgifter som kan komme i
fradrag.
(115) For det andre vil slik dekomponering være praktisk vanskelig og skape usikkerhet.
Avgjørelsen i Rt-1980-1703 Periscopus, som også gjaldt beregningsgrunnlaget for
feriepenger, viser at slike utfordringer vil kunne være styrende for hvilken løsning som må
velges. Spørsmålet i den saken var om beregningen skulle foretas med utgangspunkt i en
total eller avkortet provisjonsinntekt. Førstvoterendes uttalelse på side 1708 illustrerer et
generelt poeng av relevans også for saken her:
«Et vesentlig moment ved vurderingen av saken har vært å komme frem til en løsning
som er praktisk. En oppdeling av beregningsgrunnlaget som subsidiært hevdet av
Periscopus A/S, vil reise en rekke meget vanskelige avgrensningsproblemer.»
(116) Jeg forstår RAs anførsler for Høyesterett slik at disse utfordringene anerkjennes, og at man
ved feilklassifisering av arbeidstaker som oppdragstaker derfor subsidiært mener at
ankemotpartenes næringsinntekter må utgjøre «arbeidsvederlaget» i ferielovens forstand.
RA gjorde også dette gjeldende for lagmannsretten, som uttalte følgende om anførselen:
«En slik løsning vil være uten forankring i lovens ordlyd. Videre trenger ikke utgiftene
de feilklassifiserte har hatt overfor tredjeparter og regnskapsført å ha noen
sammenheng med vederlaget ankemotpartene har fått for arbeidet. Løsningen vil
dermed innebære at feriepengegrunnlaget påvirkes av tilfeldigheter uten sammenheng
med arbeidsforholdet. En regel som forutsetter bevisførsel om utgiftspostene, med en
påfølgende vurdering av om det er rimelig at utgiftsposten hensyntas, fremstår også
prosessdrivende og lite hensiktsmessig. Næringsinntekt er heller ikke et anvendbart
alternativ for feilklassifiserte som har benyttet en annen organisasjonsform enn
enkelpersonforetak, uten at organisasjonsformen tilsier at ellers like tilfeller bør
behandles ulikt. Lagmannsretten finner det videre sannsynlig at en regel om at
næringsinntekten skal utgjøre feriepengegrunnlaget i feilklassifiseringssaker vil skape
uklarhet, være prosessdrivende og kunne lede til tilfeldige, lite rimelige og usikre
resultater.»
(117) Jeg finner lagmannsrettens syn overbevisende og er, som den, kommet til at feriepengene
skal beregnes på grunnlag av de honorarer ankemotpartene har mottatt.
Er noen del av kravet foreldet?
(118) Ferieåret følger kalenderåret, jf. ferieloven § 4. Det følger av sammenhengen mellom 5 og
§ 11 at ferie skal være avholdt og feriepengene utbetalt i løpet av ferieåret, det vil si per
31. desember. RA gjør gjeldende at kravet på feriepenger derfor forfaller per 1. januar året
etter ferieåret. Dette er dermed tidspunktet da arbeidstakeren «tidligst» har rett til å kreve
oppfyllelse, jf. foreldelsesloven § 3 nr. 1. Foreldelsesfristen for opparbeidet krav på
feriepenger foreldes med andre ord, hevdes det, løpende 3 år etter 1. januar året etter
ferieåret.
(119) Jeg er ikke enig i at foreldelsesloven § 3 nr. 1 jf. ferieloven § 11 nr. 3 kan forstås slik.
Foreldelsesloven § 3 nr. 1 bestemmer at foreldelsesfristen regnes fra «den dag da
fordringshaveren tidligst har rett til å kreve oppfyllelse». I ferieloven § 11 nr. 3 første ledd
første punktum heter det:
HR-2024-2368-A, (sak nr. 24-021196SIV-HRET)

19
«Opphører arbeidsforholdet, skal alle opptjente feriepenger utbetales siste vanlige
lønningsdag før fratreden.»
(120) Der arbeidsforholdet opphører – slik som i saken her – angir altså loven at feriepengene
skal utbetales siste vanlige lønningsdag før fratreden. Spørsmålet er om det som her er
angitt som utbetalingstidspunktet for akkumulerte – «alle opptjente» – feriepenger, også er
det tidspunktet da arbeidstakeren tidligst kunne ha krevd feriepenger utbetalt. I så fall må
dette bli avgjørende for fristutgangspunktet etter foreldelsesloven § 3 nr. 1.
(121) I forarbeidene til ferieloven, Ot.prp. nr. 54 (1986–1987), heter det på side 169:
«Hovedregelen om at feriepengene skal utbetales siste vanlige lønningsdag før ferien,
har flere funksjoner. For det første er dette en regel om forfallstidspunkt, dvs en regel
om det tidligste tidspunktet arbeidstakeren kan kreve å få feriepengene utbetalt. For
det annet tar regelen sikte på å hindre at arbeidstakeren får utbetalt
feriepengene for tidlig og forbruker dem før ferien.» (mine kursiveringer)
(122) Lovgiver har med dette angitt at utbetalingstidspunktet også er forfallstidspunktet;
forfallstidspunktet er altså lovbestemt. Tidspunktet kan bare fravikes ved tariffavtale,
jf. § 11 nr. 9.
(123) Selv om forarbeidsuttalelsen direkte knytter seg til hva som er forfallstidspunktet i
forbindelse med uttak av ferie, er det ingen grunn til at den ikke også har gyldighet for de
andre begivenhetene der utbetalingstidspunktet er regulert i loven. Følgelig vil siste vanlige
lønningsdag før fratreden også være forfallstidspunktet for opptjente feriepenger. Dette vil
nødvendigvis måtte omfatte feriepenger som er opptjent og overført til et senere ferieår
etter § 7 nr. 3 andre ledd jf. forutsetningsvis § 11 nr. 2.
(124) Som sitatet fra lovforarbeidene viser, har lovgiver dernest slått fast at det lovbestemte
forfallstidspunktet er det tidspunkt da arbeidstakeren tidligst kan kreve å få feriepengene
utbetalt. Begrepsbruken tilsier at proposisjonen her må tas på ordet. Uttalelsen er derfor
også avgjørende for hva som er forfallstidspunktet etter foreldelsesloven § 3 nr. 1 – det vil
si den dag da fordringshaveren «tidligst» kan kreve å få oppfyllelse.
(125) Med utgangspunkt i lovteksten og ferielovens forarbeider, er det altså vanskelig å se at
1. januar året etter ferieåret etter loven er forfallstidspunktet for kravet på feriepenger. Det
bør også ha en viss vekt at ferieloven som system bygger på et samtidighetsprinsipp – altså
at feriepenger enten utbetales ved uttak av ferie eller ved opphør av arbeidsforholdet. Man
kan i lys av dette neppe innfortolke et annet og universelt forfallstidspunkt, enten det er
1. januar året etter ferieåret eller 28. juni hvert år, som RA praktiserer.
(126) Det kan i utgangspunktet likevel reises spørsmål om denne tolkningen er forenlig med hva
som ellers gjelder for foreldelse av betingede krav der kreditor har herredømmet over når
betingelsen inntrer, og arbeidsgiver kommer i mislighold når kravet på årlig ferie ikke
imøtekommes. Det kan dessuten spørres om det ved etteroppgjør grunnet feilklassifisering
av arbeidstaker som oppdragstaker over et slikt tidsrom som i saken her, bør gå en grense
for hvor lenge et krav på feriepenger kan akkumuleres. Situasjonen i seg selv gir jo grunn
til å stille spørsmål om det overhodet kan ses hen til et samtidighetsprinsipp.
(127) Spørsmålet om det bør gå en grense, vil i tilfelle være en lovgiveroppgave. Jeg finner
imidlertid ikke grunn til å gå inn på noen av de nevnte problemstillingene. Dette skyldes at
HR-2024-2368-A, (sak nr. 24-021196SIV-HRET)

20
EØS-retten er, slik jeg forstår den, til hinder for at krav på feriepenger er gjenstand for
foreldelse i en situasjon der manglende uttak av ferie, og dermed også feriepenger, skyldes
arbeidsgiveren.
(128) Det følger av europaparlaments- og rådsdirektiv 2003/88/EF – arbeidstidsdirektivet –
artikkel 7 nr. 1 at medlemsstatene plikter å sikre at alle arbeidstakere får en årlig betalt
ferie på minst fire uker. Det følger videre av artikkel 7 nr. 2 at retten til årlig betalt ferie
ikke kan konverteres til økonomisk kompensasjon utenom i de tilfeller der arbeidsforholdet
avsluttes. Direktivet er en del av EØS-avtalen og er gjennomført i norsk rett.
(129) Arbeidstidsdirektivet regulerer ikke uttrykkelig foreldelse av retten til årlig betalt ferie. Av
EU-domstolens praksis følger imidlertid at artikkel 7 ikke er til hinder for nasjonal
lovgivning som innebærer «at retten hertil fortabes ved udløbet af reference- eller
overførselsperioden», jf. EU-domstolens dom 20. januar 2009 i de forente saker
C-350/06 og C-520/06 Schultz-Hoff med flere avsnitt 43. Men av avsnittet følger at dette
bare gjelder under forutsetning av at arbeidstakeren «faktisk har haft mulighed for at gøre
brug af den ret hertil, som tilkommer ham efter direktivet».
(130) Etter mitt syn har en arbeidstaker som er feilklassifisert som oppdragstaker ikke hatt
mulighet til å gjøre sine rettigheter etter ferieloven gjeldende. Situasjonen rammes med
andre ord av forbeholdet i Schultz-Hoff-dommen. Jeg minner her om at arbeidsgiveren
etter HR-2019-1914-A Avlaster III avsnitt 35 har «den lovfesta plikta til korrekt å
klassifisere dei som utfører arbeid for ein etter arbeidsmiljølova § 2-1».
(131) EU-domstolens dom 29. november 2017 i sak C-214/16 King støtter opp under min
forståelse av Schultz-Hoff-dommen på dette punktet. Avgjørelsen slår fast at
arbeidstidsdirektivet artikkel 7 nr. 2 er til hinder for nasjonale bestemmelser eller nasjonal
praksis «hvorefter en arbejdstager er forhindret i at overføre og i givet fall kumulere krav
på årlig betalt ferie» som ikke er avholdt over mange år «på grund af arbejdsgiverens
nægtelse af at betale disse ferier, indtil det tidspunkt, hvor hans ansættelsesforhold
opphører», jf. avsnitt 65. Arbeidsgiverens anførsel i saken var at arbeidstakeren hadde
mistet «enhver ret i relation til sin årlige ferie» ettersom hans krav om feriepenger for ikke
avholdt årlig ferie for de aktuelle årene var foreldet, se dommens avsnitt 20. Dette fikk han
altså ikke medhold i. Slik dommen må forstås, gir den et indirekte og benektende svar på
om et krav på feriepenger kan foreldes fordi arbeidstakeren ikke tidligere har fremmet et
slikt krav.
(132) Jeg nevner at EU-domstolen i dom 22. september 2022 i sak C-120/21 LB avsnitt 56 under
henvisning til EUs charter om grunnleggende rettigheter har bekreftet den forståelse jeg
her har lagt til grunn. Charteret er imidlertid ikke en del av EØS-avtalen. Det er med
utgangspunkt i hva som allerede følger av Schultz-Hoff-dommen og King-dommen, da
ikke grunn for meg til å gå nærmere inn på betydningen av LB-dommen.
Konklusjon
(133) Jeg er etter dette kommet til at lagmannsrettens rettsanvendelse ved fastsettelsen av kravet
på betaling av feriepenger er riktig. RAs anke kan etter mitt syn derfor heller ikke føre
frem på dette punktet.
HR-2024-2368-A, (sak nr. 24-021196SIV-HRET)

21
Samlet konklusjon og sakskostnader
(134) RAs anke har etter dette ikke ført frem og skal derfor forkastes.
(135) Ankemotpartene har vunnet saken, og de har krav på dekning av nødvendige sakskostnader
etter tvisteloven § 20-2, jf. § 20-5. Det foreligger ikke forhold som tilsier at det bør gjøres
unntak fra hovedregelen i saken her.
(136) Salærkravet for Høyesterett er 1 149 200 kroner eksklusive merverdiavgift og gjelder
henholdsvis 276 timer à 2 800 kroner og 150 timer à 2 500 kroner; i alt 426 arbeidstimer.
I tillegg kommer 28 766 kroner til dekning av reise- og oppholdsutgifter for de to
prosessfullmektigene. Det samlede kravet utgjør 1 177 966 kroner. Saken er tidligere
vunnet i to instanser der ankemotpartene også er blitt tilkjent sakskostnader.
(137) Kravet for Høyesterett er høyt, men reflekterer at saken ble behandlet over tre dager.
Beløpet fordeler seg med 392 655 kroner på hver av ankemotpartene. Saken har imidlertid
omhandlet felles – utelukkende rettslige – problemstillinger. Kravets størrelse for
Høyesterett kan derfor ikke begrunnes med at det gjelder flere parter.
(138) RA har hatt innsigelser til sakskostnadskravet, og da under henvisning til at det har vært et
advokatskifte på ankemotpartenes side. Det er anført at den mertid dette fører til, ikke skal
belastes ankende part.
(139) Til tross for den mertid advokatskiftet kan ha medført, er timekravet til ankemotpartenes
prosessfullmektig og rettslige medhjelper på samme samlede nivå som for RAs egen
prosessfullmektig og rettslige medhjelper. Saken er svært omfattende og den anvendte
timesatsen ligger på et rimelig nivå. Jeg finner at arbeidet har vært nødvendig og at
kostnadskravet bør tas til følge. Sakskostnadene skal fordeles likt på de tre ankemotpartene
med 392 655 kroner på hver.
(140) Det er ikke nedlagt påstand om solidaransvar for sakskostnader for partshjelper Stendi AS.
(141) Jeg stemmer for denne
D O M :
1. Anken forkastes.
2. I sakskostnader for Høyesterett betaler Recoveryakademiet AS til A
392 655 – trehundreognittitotusensekshundreogfemtifem – kroner innen
2 – to – uker fra forkynnelse av denne dommen.
3. I sakskostnader for Høyesterett betaler Recoveryakademiet AS til B
392 655 – trehundreognittitotusensekshundreogfemtifem – kroner innen
2 – to – uker fra forkynnelse av denne dommen.
4. I sakskostnader for Høyesterett betaler Recoveryakademiet AS til C
392 655 – trehundreognittitotusensekshundreogfemtifem – kroner innen
2 – to – uker fra forkynnelse av denne dommen.
HR-2024-2368-A, (sak nr. 24-021196SIV-HRET)

22
(142) Dommer Hellerslia:
Dissens
(143) Jeg er kommet til et annet resultat når det gjelder rettsanvendelsen ved fastsettelse av
kravet på etterbetaling av lønn for ubetalte timer og overtidsgodtgjørelse. Uenigheten
gjelder ikke karakteren av kravet. Jeg deler førstvoterendes syn om at ankemotpartenes
krav ikke er et erstatningskrav – det er tale om et alminnelig pengekrav om etteroppgjør av
lønn. Også under en slik betraktning er det imidlertid min oppfatning at lagmannsrettens
rettsanvendelse er feil, og at dommen skal oppheves.
(144) En sentral forskjell sett opp mot førstvoterendes syn er at jeg ikke er enig i at kravet om
tilleggsutbetaling kan ses isolert. Når et tilleggskrav skal beregnes, kan dette ikke skje uten
å se hen til hva kravet er et tillegg til. Ved utregningen av hvor stort tillegg som kan kreves
i ettertid – netto utestående – må de ytelsene som inngår i regnestykket være av samme
karakter, i saken her lønn i et arbeidsforhold. Som jeg kommer tilbake til, bygger mitt syn
på at det ikke er rettslig grunnlag for at ankemotpartene kan kreve mer enn de ville mottatt
om avtaleforholdet hadde vært riktig klassifisert fra starten av.
(145) Spørsmålet er hvordan etteroppgjør skal skje der partene har inngått og praktisert en
oppdragsavtale for det som reelt sett er et arbeidsforhold. Arbeidsmiljøloven har ikke egne
regler for slike oppgjør, og spørsmålet må derfor løses ut fra alminnelig avtale- og
kontraktsrett anvendt på bakgrunn av de særlige hensyn som gjør seg gjeldende i
arbeidsforhold.
(146) Lagmannsretten har oppsummert sin rettsanvendelse slik at det «tas utgangspunkt i de
avtaler som faktisk var inngått (her oppdragsavtalene) tolket og utfylt med preseptorisk
bakgrunnsrett».
(147) Oppdragsavtaler og arbeidsavtaler er imidlertid avtaler av vesentlig ulik karakter. I en
oppdragsavtale er tjenesteyteren næringsdrivende og står i en selvstendig stilling overfor
oppdragsgiveren. Avtalen er i utgangspunktet undergitt avtalefrihet. En arbeidsavtale
innebærer på sin side en personlig arbeidsytelse og et underordningsforhold, og vil være
undergitt en rekke preseptoriske regler i arbeidsmiljøloven og ofte også regulering i
tariffavtaler. Videre gjelder ferieloven for arbeidstakere, men ikke for oppdragstakere.
(148) Også vederlaget i de to avtaleformene er av vesentlig ulik karakter. Oppdragsvederlaget
skal dekke både utgifter i næringsvirksomheten og en næringsinntekt. En eventuell
timesats gir derfor ikke uttrykk for inntekten per time, og dersom avtalen regulerer
fakturerbare timer, gir dette ikke nødvendigvis uttrykk for arbeidede timer.
Oppdragsavtaler regulerer normalt heller ikke overtid. Utgangspunktet for vederlaget i en
oppdragsavtale er derfor at dette ikke bare skal dekke utgifter i næringsvirksomheten og en
timelønn for de timer som er fakturert, men også alle faktisk arbeidede timer, overtid og
ubekvem arbeidstid, og livsopphold ved avvikling av ferie. Med andre ord skal vederlaget
dekke de samme elementene som det er satt krav om dekning av i saken her. Det normale
vil derfor være at en eventuell timesats er høyere enn en alternativ arbeidslønn per time,
slik tilfellet også er for oppdragsavtalene i denne saken.
HR-2024-2368-A, (sak nr. 24-021196SIV-HRET)

23
(149) Når ankemotpartene i saken her krever etteroppgjør basert på at avtaleforholdet var
feilklassifisert, forutsetter derfor dette pengekravet at oppdragsavtalen og dens regulering
av vederlag settes til side som ugyldig.
(150) Situasjonen er en annen enn der det er tale om ett eller få vilkår i en avtale som strider mot
preseptorisk rett, slik situasjonen var i HR-2023-2167-A Jordleie, og der utgangspunktet er
at dette eller disse vilkårene erstattes av den preseptoriske regelen. Jeg bemerker imidlertid
at det også i slike tilfeller må vurderes om bare en delvis tilsidesettelse av avtalen
forrykker balansen mellom partene, se dommens avsnitt 51, noe jeg ikke kan se at
lagmannsretten i vår sak har vurdert nærmere.
(151) Slik jeg ser det, kan det altså i et tilfelle som vårt ikke tas utgangspunkt i enkeltelementer
av hva som er avtalt innenfor en uriktig avtaleramme – oppdragsavtale – for så å legge til
preseptoriske regler i arbeidsmiljøloven, tariffbestemmelser mv., slik lagmannsretten har
gjort. Dette innebærer en sammenblanding av to helt ulike avtaletyper og vederlagsformer,
og gir også en risiko for dobbel dekning, særlig dersom det avtalte vederlaget per time er
høyt. Dersom vederlaget er lavt, gir lagmannsrettens metode risiko for at samlet
godtgjørelse blir for lav.
(152) Etteroppgjøret vil i stedet måtte ta utgangspunkt i alminnelig restitusjon av ytelser som
følge av ugyldig avtale. Jeg viser her til Marianne Mathilde Rødvei Aagaard, Restitusjon.
Om virkninger av formuerettslig ugyldighet, 2019 side 469. Vederlaget etter
oppdragsavtalen kan restitueres, men ikke arbeidsytelsen. Verdien av denne må i stedet
godtgjøres som hva det reelt sett har vært tale om – en arbeidsytelse – verken mer eller
mindre.
(153) Et etteroppgjør basert på de prinsipper jeg har redegjort for, kan gi samme resultat som
lagmannsretten er kommet til, men ikke nødvendigvis. I denne saken er det mye som tyder
på at kravene vil bli lavere dersom beregningen baserer seg på en annen rettsanvendelse,
selv om ankemotpartene ifølge Recoveryakademiets beregninger fortsatt vil ha betydelige
krav.
(154) Jeg peker først på antall ubetalte timer. Det er riktig som førstvoterende skriver, at det er
krevd et tillegg, men et tillegg må som nevnt beregnes ut fra et grunnlag. Lagmannsretten
har ved beregningen av hvilke timer som er ubetalt, tatt utgangspunkt i hvilke timer som er
fakturert etter oppdragsavtalen, slik denne ble praktisert. I realiteten har lagmannsretten da
lagt til grunn oppdragsvederlaget som en grunnlønn i arbeidsforholdet for de timer som er
fakturert. Ut fra tingrettens beskrivelse ble oppdragsavtalen praktisert slik at det på grunn
av passive timer til hvile eller soving ikke ble fakturert oppdragsgodtgjørelse for hele
døgnet. Disse timene er nå lagt inn i etteroppgjøret – og som jeg kommer til, også med
overtidstillegg. Dersom hele arbeidslønnen beregnes først, og det deretter gjøres fradrag
for mottatt vederlag, vil det imidlertid bli tatt høyde for at vederlaget kunne dekke mer enn
de timene som ble fakturert. Jeg bemerker i denne sammenheng at det ikke er bestridt at
oppdragsvederlaget var høyere enn arbeidslønnen per time, og at anvendelse av denne per
time i et arbeidsforhold derfor innebærer en overkompensasjon sammenlignet med hva
andre arbeidstakere mottok.
(155) Jeg ser heller ikke bort ifra at vurderingen av antall timer overtid vil bli annerledes.
Ankemotpartene skulle utføre arbeid i boliger med medleverordning. Som førstvoterende
nevner, er det i forskrift gitt unntak fra lovens preseptoriske arbeidstidsbestemmelser for
HR-2024-2368-A, (sak nr. 24-021196SIV-HRET)

24
arbeid ved institusjoner hvor det er nødvendig at arbeidstaker oppholder seg i lengre
sammenhengende perioder, såkalte medleverordninger, der utgangspunktet uten avtale er
turnus på 48 timer, men turnus på 60 timer kan avtales. Lagmannsretten har imidlertid med
utgangspunkt i at oppdragsavtalen ikke sier noe om medleverordning, lagt til grunn at
ankemotpartene har rett til overtidstillegg for alle timer ut over en normal arbeidsdag, noe
som gir store utslag for etteroppgjøret.
(156) Det er ikke anket over den delen av dommen der lagmannsretten tar stilling til antall
ubetalte timer og antall timer overtid, isolert sett. Vurderingene bygger imidlertid på den
generelle rettsanvendelsen for etteroppgjøret, nemlig at det tas utgangspunkt i
oppdragsavtalen.
(157) Jeg peker videre på at lagmannsretten også bygger på vederlaget i oppdragsavtalen ved
beregningen av etterbetaling av feriepenger, ved at feriepengene beregnes av dette
vederlaget, og ikke av det som ville vært lønnsinntekten. Det er heller ikke foretatt noen
dekomponering av hvilke deler av vederlaget som må anses å gjelde dekning av utgifter,
jf. ferieloven § 10 nr. 1 første ledd, til tross for at det både etter avtalen og praktiseringen
av denne var slik at deler av oppdragsvederlaget dekket utgifter i næringsvirksomheten.
(158) Det følger altså av mitt syn at samtlige utførte arbeidstimer skal godtgjøres som utført i et
arbeidsforhold – ut fra de preseptoriske regler som gjelder for dette, og hva som lovlig ville
vært avtalt – og at det samtidig gjøres fradrag for det vederlaget ankemotpartene har
mottatt etter oppdragsavtalene. Siden de har pådratt seg kostnader i næringsvirksomheten,
vil fradraget måtte settes tilsvarende næringsinntekten. Den omstendighet at enkelte av
ankemotpartene hadde framforhandlet høyere vederlag enn andre, kan være egnet til å vise
en høyere verdi på arbeidsmarkedet. Dette blir i tilfelle et bevisspørsmål for hvilken lønn
som må legges til grunn i arbeidsforholdet. Jeg kan for øvrig ikke se at fastsettelsen av
arbeidslønnen er noe mer hypotetisk etter en slik modell for etteroppgjøret, enn for
lagmannsrettens modell, der det også må fastsettes en arbeidslønn uten grunnlag i noen
inngått avtale. Jeg er enig med lagmannsretten i hvilken timesats som minst må legges til
grunn i arbeidsforholdet.
(159) Jeg bemerker at det allerede er gjort en delvis differansebetraktning for å unngå dobbel
dekning, ved at det er gjort fradrag for overtidstillegget etter oppdragsavtalen, som var på
hundre prosent på hellig- og høytidsdager. Det framstår som uforklart hvorfor det er gjort
fradrag for dette elementet i oppdragsvederlaget og ikke hele vederlaget.
(160) Lagmannsrettens rettsanvendelse fører til at ankemotpartene vil motta vesentlig mer enn
hva en ansatt med 48-timers turnus ville mottatt for samme arbeidsomfang. Fra
ankemotpartenes side er det vist til at det bør lønne seg å angripe feilklassifisering, slik at
det kan ryddes opp i uriktige avtaler. Jeg har vanskelig for å se at dette kan være et
moment ved hvordan et etteroppgjør skal gjennomføres.
(161) Det som derimot er et sentralt hensyn, er at den som har vært feilklassifisert, ikke kommer
dårligere ut enn om det hadde vært inngått en arbeidsavtale fra starten av – et hensyn som
kan være avgjørende dersom det er tvil om fastleggelsen av arbeidslønnen. Jeg nevner i
denne forbindelse at dersom det er oppstått et økonomisk tap fordi den ansatte ikke har hatt
dekning ved sykdom, ikke har hatt oppsigelsesvern eller har gått glipp av andre fordeler
som ville fulgt av en riktig klassifisering, vil dette kunne gi et erstatningskrav mot
arbeidsgiver.
HR-2024-2368-A, (sak nr. 24-021196SIV-HRET)

25
(162) Jeg finner imidlertid ikke grunnlag verken i avtaleretten, i den alminnelige kontraktsretten
eller i arbeidsretten for at feilklassifiseringen i seg selv kan begrunne et påslag i
lønnsvederlaget, slik lagmannsretten kan forstås når den viser til at deler av honoraret kan
anses som økonomisk kompensasjon for manglende arbeidstakerrettigheter. Dersom det er
oppreisning som kreves, må et krav om dette ha hjemmel.
(163) Når det gjelder spørsmålet om foreldelse av feriepengekravet, er jeg i det vesentlige og i
resultatet enig med førstvoterende. Mitt syn på etteroppgjøret for lønn vil imidlertid kunne
få betydning for størrelsen av lønnskravet, og slik også størrelsen av feriepengekravet.
Også den delen av lagmannsrettens dom som gjelder feriepengekravet, må derfor slik jeg
ser det, oppheves.
(164) Dommar Høgetveit Berg: Eg er i hovudsak og i resultatet samd med
andrevoterande, dommar Hellerslia.
(165) Dommer Steinsvik: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende, dommer Matheson.
(166) Dommer Indreberg: Likeså.
(167) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
1. Anken forkastes.
2. I sakskostnader for Høyesterett betaler Recoveryakademiet AS til A
392 655 – trehundreognittitotusensekshundreogfemtifem – kroner innen
2 – to – uker fra forkynnelse av denne dommen.
3. I sakskostnader for Høyesterett betaler Recoveryakademiet AS til B
392 655 – trehundreognittitotusensekshundreogfemtifem – kroner innen
2 – to – uker fra forkynnelse av denne dommen.
4. I sakskostnader for Høyesterett betaler Recoveryakademiet AS til C
392 655 – trehundreognittitotusensekshundreogfemtifem – kroner innen
2 – to – uker fra forkynnelse av denne dommen.
HR-2024-2368-A, (sak nr. 24-021196SIV-HRET)