Dato: 2025-06-13

Sammendrag: En privatperson fikk oppført et boligbygg med fire leiligheter i Sandefjord. Etter ferdigstillelse ble det avdekket så vesentlige feil ved brannsikringen at bygget må rives og oppføres på nytt. Saken for Høyesterett gjelder erstatningskrav fra byggherren mot et selskap som driver virksomhet som rådgivende ingeniør. Selskapet utførte oppdrag for underentreprenører, men sto ikke i noe kontraktsforhold med byggherren. Høyesterett er kommet til at lagmannsrettens dom, som pålå den rådgivende ingeniøren erstatningsansvar, må oppheves.

Det er enighet om at de kontraktene byggherren inngikk, reguleres av bustadsoppføringslova. Loven har særlige regler om krav mot tidligere kontraktsledd. Lagmannsrettens dom bygger imidlertid ikke på loven, men på alminnelige regler om erstatning utenfor kontrakt, som i stor grad er ulovfestet.

Etter Høyesteretts syn har lagmannsretten anvendt disse erstatningsreglene uriktig. Høyesterett viser til at ansvar etter reglene om erstatning utenfor kontrakt i et tilfelle som dette forutsetter at det foreligger brudd på en allmenn handlenorm. Grunnlaget kan ikke være brudd på omsorgsforpliktelser som følger av inngåtte kontrakter.

Etter dette må lagmannsrettens oppheves. Ved ny behandling må lagmannsretten ta stilling til om det foreligger erstatningsansvar på et annet grunnlag.

Dommen avklarer vilkårene for å anvende alminnelige erstatningsregler ved tap som i utgangspunktet er oppstått i kontraktsforhold.

D O M
avsagt 13. juni 2025 av Høyesterett i avdeling med
dommer Aage Thor Falkanger
dommer Espen Bergh
dommer Erik Thyness
dommer Thom Arne Hellerslia
dommer Are Stenvik
HR-2025-1115-A, (sak nr. 24-198383SIV-HRET)
Anke over Agder lagmannsretts dom 25. oktober 2024
I.
Rambøll Norge AS (advokat Steffen Lie Kvisler)
Rådgivende Ingeniørers Forening (advokat Espen Nyland)
(partshjelper)
mot
A (advokat Per Gustav Lilleaasen – til prøve)
II.
A (advokat Per Gustav Lilleaasen – til prøve)
mot
Rambøll Norge AS (advokat Steffen Lie Kvisler)
Rådgivende Ingeniørers Forening (advokat Espen Nyland)
(partshjelper)

2
S T E M M E G I V N I N G
(1) Dommer Bergh:
Sakens spørsmål og bakgrunn
(2) Saken gjelder spørsmål om en byggherre kan kreve erstatning direkte fra et tidligere ledd i
en kontraktskjede etter de alminnelige reglene om erstatning utenfor kontrakt.
(3) A – byggherren – gjennomførte en prosess med oppføring av et boligbygg med fire
leiligheter i Sandefjord. Han engasjerte Kvartal 19 Arkitektkontor AS (K 19) som arkitekt
og ansvarlig søker. Ved årsskiftet 2013/2014 ble Bobygg AS engasjert som entreprenør.
Partene er uenige om dette oppdraget var som totalentreprenør. Bobygg engasjerte igjen
Mesterbygg Vestfold AS (Mesterbygg) som «total underentreprenør». Mesterbygg valgte
Nordic Isoelementer AS (Nordic) som produsent, leverandør og prosjekterende for
grunnmursystem og ribbedekke.
(4) I april 2015 ble Rambøll Norge AS (Rambøll) ved sivilingeniør B engasjert av Nordic for å
utføre lastberegninger. Oppdraget ble utvidet til også å omfatte design av bæresystem og
ble utført i løpet av sommeren 2015.
(5) Under byggeprosessen fikk Rambøll ved B også to oppdrag fra Bobygg. Høsten 2015 ble
Rambøll engasjert for å foreta dimensjonering av bæresystem for plan 2 og 3 i bygget. Det
ble videre inngått avtale om at Rambøll skulle gjennomføre brannteknisk prosjektering.
Foreløpig brannsikkerhetskonsept ble utarbeidet 22. oktober 2015. Dette ble gjort av en
annen medarbeider hos Rambøll, men det fremgår at konseptet ble kontrollert av B. Den
10. desember 2015 søkte Rambøll om ansvarsrett som prosjekterende for brannteknisk
konsept og branntegninger.
(6) Det foreløpige brannsikkerhetskonseptet beskrev overordnede krav, forutsetninger og
minimumsytelser for konstruksjoner, bygningsdeler og installasjoner som måtte være
oppfylt for å overholde funksjonskravene i teknisk forskrift til plan- og bygningsloven.
(7) Det oppsto etter hvert uenighet om brannkonseptet knyttet til behov for sprinkelanlegg, og
Bobygg sa 8. februar 2016 opp Rambøll som brannrådgiver. Rambøll meldte deretter inn
opphør av ansvarsrett for brannteknisk konsept og branntegninger. Bobygg engasjerte en
ny ansvarlig for brannteknisk prosjektering.
(8) Etter søknad innvilget kommunen i november og desember 2016 brukstillatelse for
leilighetene.
(9) Det ble senere avdekket vesentlige feil ved brannsikringen. I store deler av bygget var det
brukt materialer og løsninger som ikke oppfylte gjeldende krav til brannmotstand.
(10) I januar 2021 ga kommunen med øyeblikkelig virkning pålegg om opphør av bruk av huset
til boligformål. Senere vurderinger har vist at det ikke er mulig med utbedring, slik at
bygget må rives og bygges opp igjen.
HR-2025-1115-A, (sak nr. 24-198383SIV-HRET)

3
(11) Saken har ledet til en rekke tvister. A har reist søksmål blant annet mot K 19, Bobygg,
Mesterbygg og Nordic. Ved Agder lagmannsretts dom 31. juli 2024 ble K 19 og dette
selskapets forsikringsselskap dømt til å betale erstatning til A med 35 millioner kroner.
Dommen er rettskraftig. K 19 er senere gått konkurs. A har fått utbetalt omkring
14 millioner kroner – tilsvarende forsikringsselskapets ansvar etter forsikringsavtalen. De
øvrige søksmålene er etter det opplyste ikke rettskraftig avgjort.
(12) Søksmål mot Rambøll med krav om erstatning ble inngitt 16. mars 2022. Vestfold tingrett
avsa 27. juli 2023 dom med slik domsslutning:
«1. Rambøll Norge AS frifinnes.
2. A dømmes til å betale Rambøll Norge AS sine saksomkostninger med
2 637 875 – tomillionersekshundreogtrettisyvtusenåttehundreogsyttifem –
kroner innen 2 – to – uker fra dommens forkynnelse.
3. Utgifter til fagkyndige meddommere bæres av A.»
(13) A anket til Agder lagmannsrett, som 25. oktober 2024 avsa dom med slik domsslutning:
«1. Rambøll Norge AS betaler 30 000 000 – trettimillioner – kroner i erstatning
til A innen 2 – to – uker fra dommens forkynnelse, med tillegg av lovens
forsinkelsesrente fra forfall til betaling skjer.
2. I sakskostnader for tingretten og lagmannsretten betaler Rambøll Norge AS
12 306 423 – tolvmillionertrehundreogsekstusenfirehundreogtjuetre – kroner
til A innen 2 – to – uker fra dommens forkynnelse. I tillegg kommer
rettsgebyret for lagmannsretten.»
(14) Både tingretten og lagmannsretten drøftet først om det forelå mangler ved Rambølls
utførelse av oppdragene for Nordic og Bobygg som kan gi grunnlag for krav fra A mot
Rambøll etter reglene om krav mot bakre ledd i bustadsoppføringslova § 37. Begge
instansene kom til at oppdragene isolert sett ble utført kontraktsmessig. Ut fra dette kom
både tingretten og lagmannsretten til at det i utgangspunktet ikke foreligger noe
mangelskrav mot Rambøll fra deres kontraktsparter og dermed heller ikke grunnlag for noe
krav fra A mot Rambøll etter § 37.
(15) Tingretten drøftet likevel videre om det foreligger kontraktsbrudd som følge av at Rambøll
ikke har oppfylt sine opplysnings- og omsorgsforpliktelser overfor kontraktspartene.
Tingretten besvarte dette spørsmålet bekreftende. Samtidig kom retten til at Rambøll ikke
er erstatningsansvarlig, fordi ansvaret etter rettens syn må falle bort som følge av
medvirkning. Tingrettens syn var at den vesentlige og dominerende årsaken til de anførte
feilene lå hos Bobygg, Nordic og eventuelt hos andre kontraktsmedhjelpere. Når Rambøll
heller ikke på dette grunnlaget er erstatningsansvarlig overfor sine kontraktsparter,
foreligger det etter tingrettens syn ikke grunnlag for noe krav fra A etter
bustadsoppføringslova § 37.
(16) For lagmannsretten fremsatte A, som et nytt subsidiært grunnlag, krav om erstatning etter
de ulovfestede reglene om erstatning utenfor kontrakt og arbeidsgiveransvaret etter
skadeserstatningsloven § 2-1. Lagmannsretten kom til at Rambøll er erstatningsansvarlig
overfor A på dette grunnlaget. Lagmannsrettens syn var at B, som ansatt hos Rambøll, har
HR-2025-1115-A, (sak nr. 24-198383SIV-HRET)

4
opptrådt uaktsomt ved at han ikke i tilstrekkelig grad har ivaretatt As interesser ved sin
utførelse av oppdragene.
(17) Lagmannsretten bygde på at As tap utgjorde 53,7 millioner kroner. Etter lemping etter
skadeserstatningsloven § 5-2 satte retten erstatningen til 30 millioner kroner.
(18) Både Rambøll og A har anket til Høyesterett. Ankene gjelder rettsanvendelsen. Rambøll
gjør gjeldende at det ikke foreligger grunnlag for å tilkjenne erstatning etter alminnelige
erstatningsregler. A gjør gjeldende at lagmannsretten har anvendt lempingsreglene uriktig.
Partenes syn på saken
Rambøll Norge AS har i korte trekk anført:
(19) Det er uriktig når lagmannsretten er kommet til at Rambøll er erstatningsansvarlig på
grunnlag av alminnelige erstatningsregler – det såkalte deliktsansvaret. Et slik ansvar
krever at det foreligger brudd på en allmenn handlenorm, løsrevet fra
kontraktsforpliktelsene.
(20) I dette tilfellet utgjør et eventuelt brudd på Rambølls omsorgsforpliktelse i prosjektet et
mislighold av kontrakten med Rambølls oppdragsgivere. Dersom A skal ha et
erstatningskrav overfor Rambøll, må det bygge på reglene i bustadoppføringslova § 37 om
krav mot tidligere kontraktsledd.
(21) Prinsipalt gjøres det gjeldende at vilkårene for deliktskrav ikke er oppfylt. Subsidiært er
bustadoppføringslova § 37 her til hinder for et slikt krav.
(22) Lagmannsrettens lempingsvurdering er basert på korrekt rettsanvendelse.
(23) Rambøll Norge AS har lagt ned slik påstand:
«I anken fra Rambøll Norge AS:
1. Lagmannsrettens dom oppheves.
2. Rambøll Norge AS tilkjennes sakskostnader for Høyesterett.
I anken fra A:
1. Anken forkastes.
2. Rambøll Norge AS tilkjennes sakskostnader for Høyesterett.»
(24) Partshjelperen for Rambøll Norge AS – Rådgivende Ingeniørers Forening (RIF) – slutter
seg til argumentasjonen fra Rambøll. Foreningen fremhever særlig betydningen for
bransjen av forutsigbare rammevilkår, herunder at næringslivets aktører kan innrette seg i
tillit til de avtalene som inngås. Det pekes på at uklare eller lite forutsigbare rettsregler vil
gi en unødvendig risiko, som vil virke prosess- og prisdrivende og være til hinder for et
velfungerende marked.
(25) Rådgivende Ingeniørers Forening har lagt ned slik påstand:
HR-2025-1115-A, (sak nr. 24-198383SIV-HRET)

5
«Rådgivende Ingeniørers Forening – RIF – tilkjennes sakskostnader for Høyesterett.»
(26) A har i korte trekk anført:
(27) Lagmannsrettens avgjørelse av ansvarsspørsmålet er riktig. Rambøll er
erstatningsansvarlig etter alminnelige erstatningsrettslige regler, jf. skadeserstatningsloven
§ 2-1. Disse reglene gjelder generelt. Når vilkårene om ansvarsgrunnlag, økonomisk tap og
adekvat årsakssammenheng er oppfylt, kan A velge å basere sitt krav på de alminnelige
reglene. Kravet konsumeres heller ikke av bustadoppføringslova § 37.
(28) Rambølls ansatte er profesjonsutøvere som er underlagt en streng aktsomhetsnorm.
(29) Hovedregelen i norsk erstatningsrett er at skadelidte skal ha full erstatning for sitt tap. Det
foreligger ikke forhold som gir grunnlag for lemping i dette tilfellet.
(30) Subsidiært må lempingen være vesentlig mindre enn i lagmannsrettens dom.
(31) Ved utformingen av påstanden er det tatt hensyn til erstatningen som A har mottatt etter
søksmålet mot K 19.
(32) A har lagt ned slik påstand:
«Rambøll Norge AS sin anke:
1. Anken forkastes.
2. A tilkjennes sakskostnader for Høyesterett.
A sin anke:
Prinsipalt:
1. Rambøll Norge AS v/styrets leder dømmes til å betale NOK 40 407 391 til A
med tillegg av lovens forsinkelsesrenter.
Subsidiært:
2. Lempingen av erstatningsansvaret til Rambøll Norge AS fastsettes etter
rettens skjønn.
I begge tilfeller:
3. A tilkjennes sakskostnader for Høyesterett.»
Mitt syn på saken
Direktekravsregelen i bustadoppføringslova § 37
(33) Partene er enige om at kontraktsforholdet mellom A og Bobygg er regulert av
bustadoppføringslova. Mellom A og Rambøll foreligger det imidlertid ikke noe
kontraktsforhold. Det medfører at A bare kan gjøre mangelskrav etter loven gjeldende
overfor Rambøll så langt dette følger av bestemmelsen i § 37 om krav mot tidligere ledd.
Hovedregelen i § 37 første ledd lyder slik:
HR-2025-1115-A, (sak nr. 24-198383SIV-HRET)

6
«Forbrukaren kan gjere sitt krav som følgje av mangel gjeldande mot ein tidlegare
avtalepart som har gjort avtalen som ledd i næringsverksemd, i same mon som
mangelen kan gjerast gjeldande av entreprenøren eller annan avtalepart.»
(34) Det følger av bestemmelsen at et grunnleggende vilkår for at det skal foreligge krav mot et
tidligere ledd i kontraktskjeden, er at det også foreligger en mangel i forholdet mellom det
tidligere leddet og dennes kontraktspart.
De alminnelige reglene om erstatning utenfor kontrakt
(35) Det er en generell ulovfestet regel i norsk rett at den som ved forsett eller uaktsomhet har
forvoldt en skade, plikter å erstatte det oppståtte tapet. I rettspraksis er det alminnelige
erstatningsrettslige skyldansvaret betegnet som «en grunnpilar i vår rettsorden», se
HR-2020-312-A avsnitt 36 og Rt-2012-1444 avsnitt 31. Ansvarsformen betegnes ofte som
culpaansvaret.
(36) Det ulovfestede skyldansvaret suppleres av reglene om arbeidsgiveransvar i
skadeserstatningsloven § 2-1, som fastsetter at en arbeidsgiver er erstatningsansvarlig for
skade som en arbeidstaker forvolder ved forsett eller uaktsomhet.
(37) Culpaansvaret og arbeidsgiveransvaret aktualiseres når skadevolderen har brutt en rettslig
handlenorm. Slikt ansvar betegnes derfor ofte rettsbruddsansvar eller deliktsansvar.
(38) Det er som utgangspunkt ikke tvilsomt at det kontraktsrettslige ansvaret som følger av
bustadsoppføringslova og andre kontraktsrettslige lover, kan suppleres av det alminnelige
skyldansvaret og av arbeidsgiveransvaret. I Rt-2015-276 Bori avsnitt 36 fremhever
førstvoterende at det er et gjennomgående prinsipp at den som har flere grunnlag for et
krav, kan velge hvilket av disse han eller hun vil gjøre gjeldende. Han fremhever at en
eventuell begrensning av dette må ha klare holdepunkter i rettskildene.
(39) I Bori-saken var de aktuelle grunnlagene for kontraktsrettslig direktekrav
bustadsoppføringslova § 37 og avhendingslova § 4-16. I den videre drøftelsen i
avsnitt 36 uttaler førstvoterende at han ikke har funnet holdepunkter for at disse reglene
ikke kan suppleres med «deliktsansvar etter skadeserstatningsloven § 2-1, i en situasjon
hvor kravet etter § 2-1 ikke bygger på at den ansvarlige har handlet i strid med sine
kontraktsforpliktelser».
(40) At direktekravsreglene i bustadoppføringslova kan suppleres av alminnelige
erstatningsregler, er også lagt til grunn i senere rettspraksis, se blant annet
HR-2021-2201-A Kruse Smith avsnitt 53 til 61 med videre henvisninger.
(41) Det er samtidig klart at vilkårene for ansvar etter det alminnelige skyldansvaret ikke er de
samme som for et kontraktsrettslig ansvar. Det er vesentlig, slik Bori-dommen
avsnitt 36 bygger på, at det ikke utgjør et grunnlag for alminnelig skyldansvar at den
påstått ansvarlige har handlet i strid med sine kontraktsforpliktelser. Et slikt ansvar
forutsetter at det foreligger brudd på en handlenorm utenfor det som følger av
kontraktsforholdet.
(42) En prinsipiell drøftelse av forholdet mellom ansvarsreglene i og utenfor kontrakt finnes i
HR-2024-990-A, som gjaldt påstått ansvar for en bank for ikke å ha avverget en
HR-2025-1115-A, (sak nr. 24-198383SIV-HRET)

7
omfattende svindel. I avsnitt 56 gir førstvoterende uttrykk for at selv om det er vanlig å
skille mellom erstatningsformene, er dette skillet ikke skarpt. Reglene er i stor grad
sammenfallende og overlappende, og også den metodiske tilnærmingen er i stor grad
felles. Som det fremheves i avsnitt 57, er utvist uaktsomhet et grunnleggende ansvarskrav
både i og utenfor kontrakt.
(43) Ansvar etter alminnelig erstatningsrett vil typisk foreligge der noe eller noen ved en
uaktsom handling er påført en fysisk skade – en integritetskrenkelse. De alminnelige
reglene gjelder imidlertid også der et økonomisk tap er oppstått uten tilknytning til noen
fysisk skade, slik at det er tale et rent formuestap. Ansvar trenger heller ikke å være knyttet
til en aktiv handling. Også en unnlatelse kan gi grunnlag for erstatningsansvar. Hvorvidt
det er tale om en integritetskrenkelse eller et rent formuestap, og om det er spørsmål om å
knytte ansvar til en aktiv handling eller til en unnlatelse, har likevel betydning for den
nærmere vurderingen av om det foreligger erstatningsansvar.
(44) Om grunnlaget for erstatningsansvar der det gjøres gjeldende at en unnlatelse har ledet til
et rent formuestap, heter det i HR-2024-990-A avsnitt 58:
«Det er tale om eit reint formuestap. Samstundes er den påståtte skadevaldande
handlinga ei unnlating som ikkje er knytt til ein risiko som banken har skapt. Om ein
tek utgangspunkt i aktløysevurderinga utanfor kontrakt, kan skadebotansvar då berre
vera aktuelt dersom det ligg føre eit brot på ei etablert handlenorm.»
(45) Det kravet om brudd på handlenorm som formuleres her, har sammenheng med at det ikke
uten videre er rettsstridig å påføre noen et formuestap. Videre gjelder det ikke på generelt
grunnlag noen plikt til å handle for å ivareta andres interesser. For å konstatere uaktsomhet
når tapet er et rent formuestap og den påståtte skadevoldende handlingen er en unnlatelse,
må det derfor både kunne konstateres at det eksisterer en handlenorm, og at denne normen
er brutt i den situasjonen som foreligger.
(46) Førstvoterende i HR-2024-990-A uttrykker at en slik handlenorm må være etablert. Dette
kan forstås som et krav om at normen er kommet klart til uttrykk på forhånd – før
handlingen. Slik jeg ser det, kan det ikke utelukkes at brudd på en norm som det er
grunnlag for å konstatere, for eksempel gjennom domstolsbehandling av erstatningskravet,
kan være tilstrekkelig for ansvar, selv om normen ikke tidligere er kommet klart til uttrykk.
Etter mitt syn er derfor allmenn handlenorm et mer dekkende uttrykk i denne
sammenheng.
Lagmannsrettens dom
(47) Slik jeg allerede har beskrevet, kom lagmannsretten, som tingretten, til at Rambøll i
utgangpunktet hadde utført sine oppdrag i samsvar med de inngåtte kontraktene. Dermed
forelå det så langt heller ingen mangler som kunne gi grunnlag for krav fra A mot Rambøll
etter reglene om direktekrav i bustadoppføringslova § 37.
(48) Etter å ha gitt uttrykk for denne delkonklusjonen uttaler lagmannsretten følgende:
«Lagmannsretten har derimot kommet til at Rambøll er erstatningsansvarlig for As tap
grunnet Bs uaktsomhet (culpa) utenfor kontrakt i forbindelse med sin utførelse av
rådgiveroppdraget hva gjelder bygget i Øvre Åsenvei 5. Rambøll hefter for Bs feil
HR-2025-1115-A, (sak nr. 24-198383SIV-HRET)

8
etter arbeidsgiveransvaret i skadeserstatningsloven § 2-1. B er underlagt et
profesjonsansvar.»
(49) Om forholdet til tingrettens dom uttaler lagmannsretten blant annet:
«Tingretten har hatt en annen tilnærming ved å drøfte Bs forhold som et brudd på
omsorgsplikten overfor Nordic/Bobygg, tilsynelatende ut fra et direktekravsynspunkt.
Som nevnt finner lagmannsretten det mer treffende å anvende et alminnelig
skyldansvar, særlig med bakgrunn i As sterke behov for erstatningsrettslig vern,
herunder mot foreldelses- og reklamasjonsanførsler, og grunnet skadens omfang.»
(50) I den videre drøftelsen legger lagmannsretten vekt på at B tidligere hadde utført en lang
rekke oppdrag for Nordic og dermed hadde «inngående kjennskap» til dette selskapets
produkter. Retten bygger på at B var kjent med at produktene ikke ville oppfylle de
branntekniske kravene som gjaldt for As bygg uten det ble gjennomført supplerende tiltak.
Selv om Rambølls rolle var begrenset til prosjektering og det isolert sett ikke forelå noen
feil ved Rambølls utførelse av sine kontraktsforpliktelser, uttaler lagmannsretten at
Rambøll ved B opptrådte uaktsomt ved «ikke å ha foretatt seg noe for å avklare om
grunnmursystemet og ribbedekket var i stand til å møte» gjeldende branntekniske krav.
(51) Deretter fremhever lagmannsretten:
«Bs tilbakeholdenhet om de nevnte forhold, bryter med berettigete forventninger til en
erfaren teknisk rådgiver i et selskap med Rambølls størrelse, kompetanse og renommé,
og rammes av profesjonsansvaret. Det har videre betydning at det ville krevd svært
begrenset aktivitet fra Bs side å gjøre oppmerksom på problemstillingen; en e-post til
A, Bobygg eller Nordic ville vært tilstrekkelig. B forholdt seg isteden fullstendig taus.
B har ved sin uaktsomhet forsømt sin omsorgsforpliktelse overfor A som byggherre,
og ved det opptrådt erstatningsbetingende uaktsomt.
Som tingretten viker lagmannsretten tilbake for å karakterisere uaktsomheten for grov,
men det har ingen betydning for erstatningsansvaret. Simpel uaktsomhet er
tilstrekkelig.»
(52) Det ansvaret lagmannsretten pålegger, bygger altså på at B, blant ut fra kunnskap han
hadde fra tidligere, hadde en plikt til enten å kontrollere at oppføring av bygget skjedde i
samsvar med gjeldende branntekniske krav, eller opplyse A eller noen av Rambølls
kontraktsparter om problemstillingen. Rettens syn er at han opptrådte uaktsomt ved ikke å
oppfylle denne plikten. Slik lagmannsretten beskriver det, bygger erstatningsansvaret på at
Rambøll ved B har forsømt en omsorgsforpliktelse.
Mitt syn på lagmannsrettens rettsanvendelse
(53) Lagmannsretten har bygget på de alminnelige reglene om erstatning utenfor kontrakt.
Erstatningen som er tilkjent, gjelder det tapet A har lidd som følge av at bygget ikke er blitt
oppført slik han kunne forvente. Det er således tale om erstatning for et rent formuestap.
Grunnlaget for erstatningen er at B etter lagmannsrettens syn ikke har oppfylt en
omsorgsforpliktelse. Ansvaret er dermed knyttet til en unnlatelse fra Bs side.
(54) Det følger av det jeg har påpekt, at det er en forutsetning for å ilegge erstatningsansvar i en
slik situasjon at det foreligger brudd på en allmenn handlenorm. Lagmannsretten går
HR-2025-1115-A, (sak nr. 24-198383SIV-HRET)

9
imidlertid i liten grad inn på hvilken handlenorm som skal være brutt, og hva som
eventuelt er grunnlaget for å konstatere en slik norm.
(55) Som jeg har redegjort for, kan en handlenorm som følger av kontrakten, ikke gi grunnlag
for å tilkjenne erstatning etter alminnelig erstatningsrett. Etter mitt syn må en slik
omsorgsforpliktelse som lagmannsrettens konstaterer, i tilfelle nettopp følge av
kontraktene som Rambøll har inngått med Bobygg og Nordic. Lojalitets- og
omsorgsplikter i kontraktsforhold utgjør alminnelig anerkjente prinsipper. Selv om pliktene
ikke er kommet direkte til uttrykk i den enkelte kontrakt, er det ikke tvilsomt at det er
kontraktsforholdet som utgjør grunnlaget for dem. At supplerende plikter i
kontraktsforhold vil inngå som en del av kontrakten, er blant annet lagt til grunn i
Rt-2000-679 Ideal, se side 690–691.
(56) Det er vanskelig å se hvordan det uavhengig av kontraktsforholdene kan konstateres en
plikt for B til å foreta slike handlinger som lagmannsretten beskriver. Retten bygger ikke
på at B var kjent med at bygget ble oppført i strid med gjeldende regler. Det var heller ikke
tale om en risiko som var skapt av Rambøll. Det han bebreides for, er at han ikke har
foretatt undersøkelser eller advart om muligheten for at det kunne oppstå regelbrudd
knyttet til andre aktørers kontraktsoppfyllelse. Hvis kontraktsforholdene tenkes borte, er
det vanskelig å se på hvilket grunnlag han skulle ha plikt til å handle slik lagmannsretten
gir uttrykk for.
(57) Rådgivende Ingeniørers Forening (RIF) har vedtatt en «norm for god forretningsskikk»,
sist revidert 27. mars 2012. Her fremheves blant annet at virksomheter som er medlemmer
i RIF, og deres medarbeidere har et samfunnsansvar med utgangspunkt i blant annet
«samfunnets legitime forventninger til profesjoner» og «rådgiveres omsorgsforpliktelser».
(58) Som ledd i samfunnsansvaret fremheves det som et underpunkt at ledere og medarbeidere
skal varsle om «uetiske forhold en er kjent med som er eller antas vil bli begått». Det
faktum lagmannsretten har funnet bevist, er ikke en situasjon som oppfattes av denne
beskrivelsen.
(59) Under overskriften «Opptreden overfor samarbeidsparter og konkurrenter» angis det i ett
av underpunktene at ledere og medarbeidere skal
«[t]a det direkte opp med vedkommende dersom andres kompetanse eller løsninger
ikke anses tilfredsstillende i gjennomføring av samarbeidende prosjekt, og om
nødvendig ta det opp med kunden».
(60) Slik jeg forstår dette punktet, gjelder det forholdet til rådgiverens kontraktspart – kunden –
og dennes medarbeidere og angir ikke plikter i forholdet til andre ledd i kontraktskjeden.
Med det faktum lagmannsretten bygger på, kan jeg uansett ikke se at Rambølls
medarbeider, B, har opptrådt i strid med denne bestemmelsen.
(61) Samlet gir RIFs norm for god forretningsskikk ikke støtte for å oppstille en
erstatningsrettslig relevant allmenn handlenorm som er brutt ved at B unnlot å handle i den
situasjonen som forelå.
(62) Jeg kan heller ikke se at B på annen måte har opptrådt i strid med noen slik norm. Mitt syn
er da at lagmannsrettens rettsanvendelse er uriktig når den er kommet til at Rambøll er
HR-2025-1115-A, (sak nr. 24-198383SIV-HRET)

10
erstatningsansvarlig overfor A på grunnlag av de alminnelige reglene om erstatning utenfor
kontrakt.
Konklusjon og sakskostnader
(63) Når lagmannsrettens avgjørelse om å ilegge erstatningsansvar bygger på uriktig
rettsanvendelse, må dommen oppheves og saken behandles på nytt i lagmannsretten. Det er
da ikke grunn til å gå inn på anken fra A knyttet til spørsmålet om lemping.
(64) Sakskostnadene for Høyesterett skal avgjøres samlet for begge ankene, jf. tvisteloven
§ 20-2 andre ledd andre punktum. Med det resultatet jeg er kommet til, har Rambøll vunnet
saken og skal tilkjennes sakskostnader, jf. § 20-2 første ledd. I forholdet mellom Rambøll
og A er det ikke grunnlag for å anvende unntaksregelen i § 20-2 tredje ledd.
(65) Rambølls prosessfullmektig har fremlagt kostnadsoppgave på 925 400 kroner uten
merverdiavgift, som i sin helhet er salær for arbeid i 237,5 timer. Kravet er høyt. Saken for
Høyesterett gjelder rent rettslige spørsmål innenfor grunnleggende erstatningsrett. Selv om
de spørsmålene som har stått sentralt ved Høyesteretts behandling, i begrenset grad har
vært behandlet i de underliggende instansene, overstiger kostnadene det som kan anses
som «nødvendige kostnader», jf. tvisteloven § 20-5. Ut fra dette tilkjennes dekning av
salær med 700 000 kroner. I tillegg kommer rettsgebyret på 34 479 kroner.
(66) Også partshjelperen har i utgangspunktet krav på å få dekket sine sakskostnader etter
§ 20-2 første ledd, jf. § 20-1 tredje ledd. Jeg er imidlertid kommet til at det her foreligger
tungtveiende grunner som gjør det rimelig å gjøre unntak, jf. § 20-2 tredje ledd.
Partshjelpen er begrunnet i sakens prinsipielle karakter og den betydningen det ville hatt
for RIFs medlemmer om lagmannsrettens dom var blitt stående. Den ankende part er en
privatperson. Jeg er ut fra dette kommet til at RIF må bære sine egne sakskostnader for
Høyesterett.
(67) Jeg stemmer for denne
D O M :
1. Lagmannsrettens dom oppheves.
2. I sakskostnader for Høyesterett betaler A til Rambøll Norge AS
734 479 – sjuhundreogtrettifiretusenfirehundreogsyttini – kroner innen 2 – to – uker
fra forkynnelsen av dommen.
3. Rådgivende Ingeniørers Forening bærer sine egne sakskostnader for Høyesterett.
HR-2025-1115-A, (sak nr. 24-198383SIV-HRET)

11
(68) Dommer Thyness: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(69) Dommer Stenvik: Likeså.
(70) Dommer Hellerslia: Likeså.
(71) Dommer Falkanger: Likeså.
(72) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
1. Lagmannsrettens dom oppheves.
2. I sakskostnader for Høyesterett betaler A til Rambøll Norge AS
734 479 – sjuhundreogtrettifiretusenfirehundreogsyttini – kroner innen 2 – to – uker
fra forkynnelsen av dommen.
3. Rådgivende Ingeniørers Forening bærer sine egne sakskostnader for Høyesterett.
HR-2025-1115-A, (sak nr. 24-198383SIV-HRET)