Dato: 2025-03-26

Sammendrag: Det norske morselskapet Elopak ASA mottok i hvert av årene 2010 og 2014 utbytte på ca. 200 millioner kroner fra sitt sveitsiske datterselskap. I årene til og med 2009 var datterselskapet skattlagt i Sveits etter særskilt gunstige regler (effektiv skattesats omkring 10 prosent), men fra 2010 valgte selskapet å la seg skattlegge etter de ordinære reglene i Sveits (effektiv skattesats omkring 20 prosent). Norske skattemyndigheter så bort fra selskapets valg og skattla utbyttene fordi de mente at Sveits var lavskatteland.

Høyesterett gir staten medhold for skattleggingen. I samsvar med tidligere rettspraksis skal bedømmelsen av om Sveits er lavskatteland, bygge på det effektive skattenivået i Sveits for et bransjetypisk selskap. Atypiske valg fra selskapets side må det derfor ses bort fra.

To dommere dissenterte og mente at utbyttene ikke var skattepliktige. Disse dommerne la særlig vekt på skattelovens ordlyd.

Høyesterett kommer enstemmig til at EFTA-konvensjonen ikke krever at utbyttene skal være skattefrie. De aktuelle reglene i konvensjonen skal tolkes på en annen måte enn de parallelle reglene i EØS-avtalen.

Saken avklarer innholdet i skattelovens lavskatteland-begrep og innholdet i EFTA-konvensjonen.

D O M
avsagt 26. mars 2025 av Høyesterett i avdeling med
dommer Aage Thor Falkanger
dommer Ingvald Falch
dommer Borgar Høgetveit Berg
dommer Knut Erik Sæther
dommer Eyvin Sivertsen
HR-2025-563-A, (sak nr. 24-073908SIV-HRET)
Anke over Borgarting lagmannsretts dom 22. mars 2024
Elopak ASA (advokat Morten Goller)
mot
Staten v/Skatteetaten (Regjeringsadvokaten
v/advokat Ida Thue)

2
S T E M M E G I V N I N G
(1) Dommer Falch:
Sakens spørsmål og bakgrunn
(2) Saken gjelder gyldigheten av Skatteklagenemndas vedtak. Spørsmålet er om det unntaket
fra fritaksmetoden som innebærer at utdeling av utbytte fra datterselskaper i lavskatteland
er skattepliktig, får anvendelse på to utbytteutdelinger fra et sveitsisk datterselskap. Et
spørsmål i den forbindelse er om det vil være i strid med EFTA-konvensjonen å skattlegge
utbyttet.
(3) Den ankende part – Elopak ASA, heretter Elopak – er hjemmehørende i Norge og
morselskap i et internasjonalt konsern med selskaper i mange land. Konsernets virksomhet
består av produksjon og salg av kartongemballasje og fyllemaskiner for drikkevarer.
Elopak hadde preg av å være et holdingselskap.
(4) Det sveitsiske datterselskapet Elopak Systems AG – her forkortet ESYS – var
hjemmehørende i Sveits og underlagt skattereglene i kantonen Zürich. ESYS fungerte som
konsernspissen, blant annet ved selv å handle med varer og å ha rettighetene til konsernets
patenter og annet. I 2015 ble ESYS’ virksomhet flyttet til Norge.
(5) ESYS kvalifiserte i alle årene frem til og med 2014 for å bli skattlagt etter de såkalte
«mixed company»-reglene («gemischte Gesellschaft»-reglene) i kantonen Zürich. Grunnen
er at over 80 prosent av selskapets bruttoinntekter og bruttoutgifter stammet fra andre land
enn Sveits.
(6) I årene til og med 2009 benyttet ESYS seg av disse reglene. Den effektive skattesatsen på
selskapets nettoinntekter var da omkring 10 prosent. Selskapet utdelte ikke utbytte til
Elopak disse årene.
(7) I perioden 2010–2014 valgte imidlertid ESYS å la seg skattlegge etter de ordinære
skattereglene i kantonen Zürich – og ikke etter de gunstigere «mixed company»-reglene.
Etter de ordinære reglene var den effektive skattesatsen på nettoinntektene omkring
20 prosent.
(8) I 2010 og 2014 utdelte ESYS de to utbyttene til Elopak som er gjenstand for denne saken.
Begge utdelingene var på omkring 200 millioner kroner.
(9) Elopaks skattemeldinger for 2010 og 2014 bygger på at utbyttene var omfattet av
fritaksmetoden og derfor ikke skattepliktig i Norge. Begrunnelsen var og er at den
effektive skattesatsen som ESYS var underlagt i Sveits disse årene – omkring 20 prosent –
var høyere enn to tredjedeler av den effektive skattesatsen i Norge, jf. skatteloven § 10-63.
(10) Sentralskattekontoret for storbedrifter var ikke enig og traff 8. desember 2017
endringsvedtak hvor utbyttene ble skattlagt. Begrunnelsen var i korthet at fordi ESYS
kvalifiserte til å kunne skattlegges etter de gunstige «mixed company»-reglene også etter
2009, må det i vurderingen etter skatteloven § 10-63 ses bort fra det valget ESYS tok om
ikke å la seg skattlegge etter dem.
HR-2025-563-A, (sak nr. 24-073908SIV-HRET)

3
(11) Elopak klaget, men i vedtak 16. juni 2021 tok Skatteklagenemnda ikke klagen til følge.
(12) Elopak tok ut søksmål om gyldigheten av klagevedtaket, og Oslo tingrett avsa 22. juni
2023 dom med denne domsslutningen:
«1. Staten v/Skatteetaten frifinnes.
2. Elopak ASA betaler erstatning for sakskostnader til staten v/Skatteetaten
med 196 800 – etthundreognittisekstusenåttehundre – kroner
innen 14 – fjorten – dager.»
(13) Elopak anket, og Borgarting lagmannsrett avsa 22. mars 2024 dom med denne
domsslutningen:
«1. Anken forkastes.
2. I sakskostnader for lagmannsretten betaler Elopak ASA
135 050 – etthundreogtrettifemtusenogfemti – kroner til staten v/Skatteetaten
innen 2 – to – uker etter forkynnelsen av denne dommen.»
(14) Elopak har anket til Høyesterett og angrepet lagmannsrettens rettsanvendelse. Saken står i
samme stilling som for lagmannsretten. Jeg nevner likevel at prosedyren om innholdet og
betydningen av EFTA-konvensjonen har vært vesentlig grundigere i Høyesterett.
Partenes syn på saken
(15) Den ankende part – Elopak ASA – har i hovedtrekk gjort gjeldende:
(16) ESYS var i 2010–2014 ikke hjemmehørende «i lavskatteland», se skatteloven § 2-38 tredje
ledd bokstav a, jf. § 10-63. At ESYS kunne vært skattlagt etter «mixed company»-reglene,
er ikke avgjørende. I tolkningen av lavskattelandbegrepet kan det ikke ses bort fra den
skatteordningen selskapet faktisk var underlagt og betalte skatt etter. Det er ikke
holdepunkter for å legge vekt på en tenkt skatt under et annet regime. Statens tolking er i
strid med legalitetsprinsippet.
(17) Dessuten er skatteplikten i strid med EFTA-konvensjonen artikkel 23, 24 og 28.
Artikkel 23 forbyr alle restriksjoner på etableringsfriheten – ikke bare i vertsstaten, men
også i hjemstaten. Dette omfatter også restriksjoner på utbyttebetalinger. Regelen er den
samme som i EU og EØS. Artikkel 24 viser riktignok at det bare er diskriminerende
restriksjoner som omfattes, men det er ikke grunnlag for å anvende noen annen
diskrimineringsregel enn i EU og EØS. I samsvar med presumsjonsprinsippet må de
norske skattereglene tolkes slik at det ikke oppstår motstrid.
(18) Elopak ASA har fremsatt denne påstanden:
«1. Skatteklagenemndas vedtak av 16. juni 2021 i sak NS 55/2021 for
inntektsårene 2010 og 2014 for Elopak ASA, oppheves.
HR-2025-563-A, (sak nr. 24-073908SIV-HRET)

4
2. Elopak ASA tilkjennes sakskostnader for tingrett, lagmannsrett og
Høyesterett.»
(19) Ankemotparten – staten ved Skatteetaten – har i hovedtrekk gjort gjeldende:
(20) ESYS var i 2010–2014 hjemmehørende i lavskatteland. Selskapet ble skattlagt i Sveits
etter «mixed company»-reglene i mange år, og det må ses bort fra at selskapet valgte å la
seg skattlegge etter andre regler da det skulle utbetale utbytte. Denne tolkningen av reglene
er ikke i strid med legalitetsprinsippet.
(21) EFTA-konvensjonen er en vanlig folkerettslig avtale som private parter ikke kan påberope
seg. Konvensjonen pålegger dessuten ikke hjemstaten forpliktelser, og den regulerer ikke
skattlegging av utbytte. De norske skattereglene er uansett ikke diskriminerende.
EØS-avtalen er ikke relevant ved tolkingen av EFTA-konvensjonen. Under enhver
omstendighet er det ikke mulig å bruke EFTA-konvensjonen til å tolke bort reglene i
skatteloven.
(22) Staten ved Skatteetaten har fremsatt denne påstanden:
«1. Anken forkastes.
2. Staten v/Skatteetaten tilkjennes sakskostnader for Høyesterett.»
Mitt syn på saken
Skattelovens regler – oversikt
(23) Aksjeutbytte er i utgangspunktet skattepliktig inntekt på mottakerens hånd, se skatteloven
§ 10-11 første ledd, jf. § 5-20 første ledd bokstav b. Fra dette utgangspunktet gjør
§ 2-38 første ledd bokstav a og andre ledd unntak når mottakeren er et aksjeselskap.
Unntaket omtales gjerne som fritaksmetoden, som ble innført med virkning fra 2004.
(24) Fra disse reglene gjør § 2-38 tredje ledd bokstav a et unntak som innebærer at følgende
inntekter og tap likevel ikke omfattes av fritaksmetoden, med den følge at inntektene er
skattepliktige og tapene er fradragsberettigete:
«inntekt eller tap på eierandel i selskap mv. som er hjemmehørende i lavskatteland
utenfor EØS, jf. § 10-63 …»
(25) Det utdelende selskapet her, ESYS, var hjemmehørende i Sveits, som er utenfor EØS. Etter
ordlyden er derfor Elopak skattepliktig for de utbyttene selskapet mottok fra ESYS dersom
Sveits er å anse som «lavskattland» etter § 10-63.
(26) Bakgrunnen for dette unntaket fra fritaksmetoden er at begrunnelsen for metoden ikke slår
til i lavskatteland-tilfellene, se lovforarbeidene i Ot.prp. nr. 1 (2004–2005) side 64:
«Hovedbegrunnelsen for fritaksmetoden er at den forebygger kjedebeskatning av
inntekt. Innenfor sitt virkeområde medfører fritaksmetoden at aksjeinntekt ikke blir
underlagt beskatning hos mottakeren. Dersom aksjeinntekten gjenspeiler inntekt som
ikke er beskattet, eller som beskattes svært lavt, slår ikke begrunnelsen for
HR-2025-563-A, (sak nr. 24-073908SIV-HRET)

5
fritaksmetoden til. Det vil som regel være tilfelle for aksjeinntekter fra utland med lav
eller ingen selskapsbeskatning (lavskatteland).
En generell anvendelse av fritaksmetoden på inngående aksjeinntekter vil gi økte
incentiver til å flytte virksomhet fra Norge til selskaper hjemmehørende i
lavskatteland, samt foreta arbitrasjeforretninger med selskaper hjemmehørende i slike
land. Slike tilpasninger vil medføre tap av skattegrunnlag til utlandet.»
(27) Unntaket fra fritaksmetoden i § 2-38 tredje ledd bokstav a er i utgangspunktet avgrenset
mot inntekter fra investeringer i lavskatteland innenfor EØS. Begrunnelsen er ifølge
proposisjonen side 66–68 at noe annet kunne komme i konflikt med EØS-avtalen, særlig
reglene om etableringsfrihet og frie kapitalbevegelser, slik disse var blitt tolket av
EU-domstolen.
(28) Definisjonen av hva som utgjør et lavskatteland, står i skatteloven § 10-63. Det kommer
jeg tilbake til.
(29) Dette innebærer at avgjørelsen av om Elopak er skattepliktig for de aktuelle utbyttene, må
bygge på en tolkning og anvendelse av lavskatteland-unntaket i skatteloven § 2-38 tredje
ledd bokstav a, jf. § 10-63. Elopak har anført at det vil være i strid med
EFTA-konvensjonen å skattlegge utbyttene. Skulle Elopak ha rett i det, vil folkerettsstriden
prege lovtolkningen i en slik grad – gjennom presumsjonsprinsippet – at jeg først tar
stilling til om konvensjonen pålegger staten en plikt til ikke å skattlegge utbyttene.
Innholdet i EFTA-konvensjonen
Bakgrunn og tolkningsprinsipper
(30) Konvensjonen om opprettelse av Det europeiske frihandelsforbund
– EFTA-konvensjonen – ble inngått i 1960 og betydelig revidert i 2001. Parter i avtalen har
siden 1995 vært Island, Liechtenstein, Norge og Sveits.
(31) De tre førstnevnte statenes forhold til Den europeiske union (EU) og seg imellom reguleres
av EØS-avtalen, som Sveits i 1992 sa nei til å delta i. EFTA-konvensjonen regulerer derfor
i praksis de andre EFTA-statenes forhold til Sveits. Sveits inngikk i 1999 flere bilaterale
avtaler med EU, som utløste et behov for oppdatering og utdyping av EFTA-konvensjonen.
Dette fremgår av fortalen til avtalen om å endre EFTA-konvensjonen.
(32) Norge ratifiserte den reviderte EFTA-konvensjonen i 2002, etter at Stortinget hadde gitt
sitt samtykke, se Innst. S. nr. 79 (2001–2002). Konvensjonen er som sådan ikke gjort til
norsk lov.
(33) EFTA-konvensjonen skal tolkes lojalt i samsvar med reglene i Wienkonvensjonen om
traktatretten, særlig dens artikkel 31. Sentralt står traktattekstens ordlyd, som skal forstås i
sin sammenheng og i lys av hva traktaten gjelder og dens formål, se blant annet
HR-2023-491-P snøkrabbe II avsnitt 109.
(34) Tolkningen av EØS-avtalen er i praksis annerledes. Avtalen domineres av det særegne
formålet om å integrere de aktuelle EFTA-statene i EUs indre marked på de områdene
EØS-avtalen omfatter. Ifølge EU-domstolen kjennetegnes EUs indre marked av at det
HR-2025-563-A, (sak nr. 24-073908SIV-HRET)

6
«skal fjerne alle hindringer for etablering af et område for fuldstændig fri bevægelighed,
svarende til et nationalt marked, som i øvrigt omfatter fri udveksling af tjenesteydelser og
fri etableringsaret». Sitatet er hentet fra avsnitt 41 i EU-domstolens dom 15. juli 2010 i
sak C-70/09 Hengartner og Gasser, som gjaldt tolkningen av Sveits’ bilaterale avtaler med
EU. De avtalene skal til sammenligning tolkes i samsvar med Wienkonvensjonens regler,
se dommens avsnitt 36.
(35) Av dette følger at selv om ordlyden er den samme, er det ikke gitt at EFTA-konvensjonen
skal tolkes på samme måte som EØS-avtalen.
Reglene om etableringsfrihet og kapitalbevegelser
(36) Det fremgår av EFTA konvensjonens fortale og artikkel 2 bokstav d at et av konvensjonens
formål er «the progressive liberalisation of trade in services and of investment».
Artikkel 23 er første bestemmelse i konvensjonens kapittel IX «Investment» og seksjon I
«Establishment». Bestemmelsen har under overskriften «Principles and scope» denne
ordlyden i nr. 1:
«Within the framework of, and in subject to, the provisions of this Convention, there
shall be no restrictions on the right of establishment of companies or firms, formed in
accordance with the law of a Member State and having their registered office, central
administration and principal place of business in the territory of the Member States.
This shall also apply to the setting up of agencies, branches or subsidiaries by
companies or firms of any Member State established in the territory of any other
Member State.
The right of establishment shall include the right to set up, acquire and manage
undertakings, in particular companies or firms within the meaning of paragraph 2,
under the conditions laid down for its own undertakings by the law of the Member
State where such establishment is effected, subject to the provisions set out hereafter.»
(37) Sentrale ord her er at «there shall be no restrictions» på retten til å etablere foretak på
territoriet til medlemsstatene. Formuleringen er vid og i seg selv verken begrenset til visse
typer restriksjoner eller til restriksjoner i foretakenes vertsstater. I St.prp. nr. 10
(2001–2002) punkt 4.2.8.1 om samtykke til ratifikasjon av konvensjonen skriver
departementet at artikkel 23 nr. 1 «i det alt vesentlige [er] en kopi av EØS-avtalens
artikkel 31, og må forstås på noenlunde samme måte».
(38) At liberaliseringen er progressiv, fremgår særlig av artikkel 23 nr. 3 til 7. I nr. 3 står det at
medlemsstatene «shall endeavour to eliminate gradually remaining discriminations» som
statene i samsvar med vedlegg L til O opprettholder. Ingen av disse reservasjonene er
aktuelle i saken her.
(39) Artikkel 23 gjelder imidlertid med forbehold for blant annet artikkel 24, som under
overskriften «National treatment» har denne ordlyden i nr. 1:
«Within the scope of application of this chapter, and without prejudice to any special
provision contained herein:
(a) Member States shall grant treatment no less favorable than that accorded to
their own companies or firms;
HR-2025-563-A, (sak nr. 24-073908SIV-HRET)

7
(b) each Member State may regulate the establishment and operation of
companies or firms on its territory, in so far as these regulations do not
discriminate against companies or firms of the other Member States in
comparison to its own companies or firms.»
(40) Bestemmelsen kom ifølge samtykkeproposisjonen punkt 4.2.8.1 inn etter sveitsisk ønske.
Den fastslår at medlemsstatene plikter å gi en nasjonal behandling som ikke er dårligere
enn den de gir egne foretak. Statene kan regulere fritt, men ikke diskriminere andre
medlemsstaters foretak. Artikkel 24 klargjør derfor at det her gjelder et
diskrimineringsforbud, ikke et generelt forbud mot restriksjoner.
(41) Artikkel 24 har ikke på samme måte som artikkel 23 noen parallell i EØS-avtalen. Det er
heller ikke noe i samtykkeproposisjonen som tilsier at EU- og EFTA-domstolens praksis
skal vektlegges ved tolkningen av artikkel 24. I punkt 4.2.15.7 er det riktignok sagt at det
er «naturlig» at disse domstolenes praksis «vil få betydning», men dette er knyttet til
bestemmelser som er «identiske» med bestemmelser i EØS-avtalen. Om
EFTA-konvensjonen artikkel 23 og 24 sett i sammenheng innebærer at konvensjonen bare
pålegger vertsstaten – og ikke hjemstaten – forpliktelser, er det ikke nødvendig å ta stilling
til her.
(42) Ved fastleggingen av det nærmere innholdet av diskrimineringsforbudet står det for meg
sentralt at det inngår i en frihandelsavtale, som her bygger på et liberaliseringsformål. Det
restriksjons- og diskrimineringsforbudet som EU-domstolen har utviklet, og som
EFTA-domstolen har brukt, må forstås i lys av EU-traktatenes og EØS-avtalens dypere
formål om å skape et felles marked. Disse domstolenes tolkning av reglene i EU og EØS
kan derfor etter min mening ikke overføres til EFTA-konvensjonen. Det nærmere
innholdet av diskrimineringsforbudet i EFTA-konvensjonen artikkel 24 må derfor
fastlegges i samsvar med Wienkonvensjonens tolkningsregler.
(43) EFTA-konvensjonen artikkel 28 står i seksjon II i kapittel IX under overskriften «Capital
movement». Artikkel 28 nr. 1 og 2 har denne ordlyden:
«1. Within the framework of this Chapter, there shall be no restrictions between
the Member States on the movement of capital relating to the establishment
in another Member State’s territory of a company or firm of that Member
State.
2. The movement of capital not relating to the establishment between the
Member States shall be ensured in accordance with the international
agreements to which they are parties.»
(44) Jeg leser bestemmelsen slik at den bare sikrer kapitalflyten i forbindelse med foretakenes
etablering. Den krever ikke at andre kapitalbevegelser skal kunne gjennomføres uten
restriksjoner. Bestemmelsen får derfor ikke betydning i vår sak, som gjelder skattlegging
av utbytte fra et allerede etablert og operativt foretak.
HR-2025-563-A, (sak nr. 24-073908SIV-HRET)

8
Konkret vurdering
(45) Elopak gjør gjeldende at selskapet diskrimineres dersom utbyttene fra det sveitsiske
datterselskapet ESYS skattlegges, siden morselskaper som får utbytte fra datterselskaper i
Norge eller EØS, ikke skattlegges.
(46) Jeg er ikke enig i at sammenligningen med datterselskaper i Norge leder til noen
diskriminering som rammes av EFTA-konvensjonen artikkel 24. Norske datterselskapers
inntekter er allerede høyt skattlagt – i Norge – før utbyttet utdeles til morselskapet.
Fritaksmetoden hindrer da at inntektene skattlegges to ganger. Om Sveits bedømmes som
et lavskatteland, har sveitsiske datterselskapers inntekter til sammenligning bare vært lavt
skattlagt.
(47) Norske og sveitsiske datterselskaper er derfor ikke i en sammenlignbar situasjon. Da er det
ikke diskriminerende å behandle dem ulikt. Skatteloven § 16-30 har dessuten regler om
fradrag i norsk skatt for skatt betalt i utlandet, som tar sikte på å hindre dobbelt
skattlegging av det utenlandske datterselskapets inntekter.
(48) Derimot er det riktig at skatteloven § 2-38 tredje ledd bokstav a forskjellsbehandler utbytte
fra et datterselskap i Sveits med utbytte fra et datterselskap i en EØS-stat som også er et
lavskatteland. Dette er, som allerede nevnt, begrunnet i Norges forpliktelser etter EØS-
avtalen.
(49) Jeg kan ikke se at EFTA-konvensjonen artikkel 24 forbyr en slik forskjellsbehandling.
Sammenligningen må i saken her skje med morselskaper som har norske datterselskaper,
og ikke med morselskaper som har datterselskaper i andre EØS-stater enn Norge. Sveits
har ikke sluttet seg til EØS-avtalen og kan ikke kreve at de andre EFTA-statene skal
behandle sveitsiske selskaper på samme måte som de behandler EØS-selskaper.
(50) Jeg er på denne bakgrunn kommet til at EFTA-konvensjonen ikke pålegger Norge å frita
Elopak fra å betale skatt på utbytte mottatt fra ESYS. Konvensjonen får derfor ikke
betydning ved tolkningen av de aktuelle reglene i skatteloven.
Lavskatteland-vurderingen
Tolkningen av skatteloven § 10-63
(51) Som allerede vist, følger det av skatteloven § 2-38 tredje ledd bokstav a at et utbytte
mottatt fra et selskap hjemmehørende i et lavskatteland utenfor EØS er skattepliktig.
Bestemmelsen viser til § 10-63, som gir denne definisjonen av lavskatteland:
«Som lavskattland regnes land hvor den alminnelige inntektsskatt på selskapets eller
innretningens samlede overskudd utgjør mindre enn to tredjedeler av den skatten
selskapet eller innretningen ville ha blitt ilignet dersom det/den hadde vært
hjemmehørende i Norge.»
(52) Ordlyden legger med andre ord opp til en sammenligning mellom på den ene siden den
alminnelige inntektsskatten på selskapets samlete overskudd i vedkommende land og på
den andre siden den skatten selskapet ville ha blitt ilignet om det hadde vært
HR-2025-563-A, (sak nr. 24-073908SIV-HRET)

9
hjemmehørende i Norge. Er den utenlandske – her sveitsiske – inntektsskatten mindre enn
to tredjedeler av den norske, er Sveits å regne som et lavskatteland.
(53) Ordlyden peker derfor i retning av en individuell vurdering av selskapets skattemessige
behandling i de to landene: Den fastsatte skatten i Sveits sammenlignes med den
hypotetiske i Norge. I Rt-2014-196 Aban avsnitt 42 er det imidlertid, med henvisning til
lovforarbeidene, fastslått at «bestemmelsen ikke kan tas på ordet». Høyesterett bygget
derfor ikke sammenligningen på de individuelle inntektene selskapet hadde hatt de aktuelle
inntektsårene, men gjorde tilpasninger til det mer bransjetypiske. Siktemålet var å
sammenligne de effektive skattenivåene i de to landene. En atypisk aksjegevinst ble det
derfor sett bort fra. Denne rettsoppfatningen er fulgt opp i HR-2016-586-A Den Norske
Amerikalinje. Der kom Høyesterett blant annet til at visse finansinntekter måtte tas i
betraktning, se avsnitt 30–31.
(54) Ingen av disse avgjørelsene tar imidlertid direkte stilling til hvilke skatteregler
sammenligningen skal bygge på. Dette spørsmålet kommer på spissen i denne saken, hvor
ESYS de aktuelle årene er skattlagt etter regler med en høy skattesats, men i stedet kunne
valgt andre regler med lav sats.
(55) Skattlegging er et inngrep som etter Grunnloven § 113 krever hjemmel i lov. Hva
legalitetsprinsippet innebærer på skatterettens område, fremgår av HR-2024-2073-A New
York-filial avsnitt 52:
«Som fremhevet av Høyesterett i Rt-2014-1281 Z-huset avsnitt 48 gjelder det på
skatterettens område ikke et strengt legalitetsprinsipp, i den forstand at tolkningstvil
skal løses til fordel for skattyterne. Legalitetsprinsippet tilsier at lovens ordlyd står
sentralt ved tolkningen, men tolkningstvil må løses ut fra det som er best i samsvar
med en avveining av samtlige rettskildefaktorer, og som sikrer tilstrekkelig klarhet og
forutsigbarhet for borgerne.»
(56) Lovens ordlyd står med andre ord sentralt, men er ikke nødvendigvis avgjørende.
(57) Slik jeg ser det, gir ikke ordlyden i skatteloven § 10-63 noe entydig svar på hvilke
skatteregler i utlandet sammenligningen skal bygge på. Elopak har likevel rett i at de
formuleringene som tilsier at vurderingen skal være individuell, trekker i retning av at
beregningen skal bygge på de skattereglene selskapet rent faktisk er skattlagt etter.
(58) Men slik skal lovbestemmelsen som nevnt ikke forstås. Lovforarbeidene tar uttrykkelig
avstand fra individuelle vurderinger av selskapets forhold, se Ot.prp. nr. 16 (1991–1992)
side 78–79. Når dette tas i betraktning, er ordlyden i § 10-63 nokså åpen.
(59) Skattedirektoratets skatteforskrift § 10-63-3 navngir enkelte land som ikke anses som
lavskatteland. Sveits er ikke blant dem. Men for flere av de landene som navngis, er det
gjort visse unntak for selskaper som «som beskattes med redusert skatt». Jeg er ikke enig
med Elopak i at forskriftens formulering har betydning for forståelsen av lovens § 10-63.
(60) I Aban-dommen avsnitt 44–45 sluttet Høyesterett seg til lagmannsrettens oppsummering
av hvordan uttrykket «lavskatteland» skal forstås:
«Det må foretas en generell sammenligning mellom den effektive skattesatsen på den
alminnelige inntektsskatten for selskapet i inntektsåret 2005. I denne vurderingen
HR-2025-563-A, (sak nr. 24-073908SIV-HRET)

10
gjøres det tilpasning til det aktuelle selskap og bransjen det opererer i. Det er dermed
det effektive skattenivå for den type selskap man står overfor, som skal sammenlignes.
Forhold som er av mer konkret, individuell art og ikke er bransjetypiske, skal det i
utgangspunktet ikke tas hensyn til.»
(61) Siktemålet med den generaliseringen som skal gjøres, er å komme frem til «det effektive
skattenivå for den type selskap man står overfor». Det skal derfor ses bort fra individuelle
forhold som ikke er bransjetypiske. Slik jeg ser det, omfatter dette ikke bare atypiske
inntekts- og utgiftsforhold, men også atypiske valg selskapet gjør av betydning for egen
eller nærstående selskapers skattlegging.
(62) Synspunktet har noe støtte i lovforarbeidene. I Ot.prp. nr. 16 (1991–1992) side 79 står det
at det må «foretas en mer generell sammenligning av forskjellen i [skatte]nivået på den
alminnelige inntektsskatt i Norge og i den annen stat for denne typen selskaper». Dette kan
forstås som en henvisning til de skattereglene som er tilgjengelige for den aktuelle typen
selskaper, og ikke nødvendigvis de skattereglene selskapet selv har valgt.
(63) En motforestilling kan være at formålet med lavskatteland-unntaket ikke slår til når
datterselskapet rent faktisk har vært tilstrekkelig høyt skattlagt i utlandet. Resultatet kan bli
kjedebeskatning om vurderingen baseres på andre skatteregler enn dem selskapet er
skattlagt etter.
(64) Men dette synspunktet tar ikke hensyn til at datterselskapet i så fall kan tilpasse seg. Det
kan velge lavskatt noen inntektsår, typisk når utbytte ikke utdeles, og høyskatt andre
inntektsår, typisk når utbytte utdeles. Derved kan resultatet etter omstendighetene bli at
datterselskapets inntekter opptjenes i år med lavskatt, mens utbyttet utbetales i år med
høyskatt. Aksepteres en slik tilpasning, kan resultatet bli at inntektene ikke blir skattlagt
eller bare lavt skattlagt. Dette vil være i strid med lavskatteland-unntakets formål.
(65) Mitt syn er etter dette at det er best i samsvar med en avveining av samtlige
rettskildefaktorer at datterselskapets valg om å la seg skattlegge høyt, ikke er avgjørende
uten videre. Valget kan etter min mening bare være avgjørende hvis dette anses
tilstrekkelig bransjetypisk, noe jeg mener vil gi borgerne tilstrekkelig klarhet og
forutsigbarhet.
(66) Dette innebærer at en forutsetning for å kunne se bort fra selskapets valg, må være at det
gunstigere og ikke-valgte alternativet er allment tilgjengelig i vedkommende land, og at
selskapet kvalifiserer for dette. For øvrig blir vurderingen konkret, slik Aban- og
Den Norske Amerikalinje-dommene viser.
(67) Jeg legger likevel til at det etter omstendighetene kan være grunn til å akseptere selskapets
valg dersom lavkattealternativet innebærer at selskapet hadde måttet påta seg tyngende
vilkår. Da kan selskapets valg anses bransjetypisk, selv om andre selskaper skulle velge
noe annet. I lys av lovformålet kan det etter omstendighetene også være grunn til å godta
selskapets høyskattevalg dersom dette har vært konsekvent i lang tid.
HR-2025-563-A, (sak nr. 24-073908SIV-HRET)

11
Den konkrete vurderingen
(68) I lys av min tolkning av skatteloven § 2-38 tredje ledd bokstav a, jf. § 10-63 er det klart at
utbyttet Elopak mottok i 2010 fra ESYS, er skattepliktig.
(69) Frem til og med 2009 var ESYS skattlagt etter «mixed company»-reglene i kantonen
Zürich i Sveits, hvor den effektive skattesatsen var omkring 10 prosent. Dette er mindre
enn to tredjedeler av den effektive skattesatsen i Norge.
(70) Selskapets valg om i 2010 å la seg skattlegge etter de ordinære skattereglene, hvor den
effektive skattesatsen var omkring 20 prosent, kan ikke anses som tilstrekkelig
bransjetypisk. Selskapet oppfylte også i 2010 vilkårene for å bli skattlagt etter de
gunstigere reglene, som lokalt var allment tilgjengelig for alle selskapene som kvalifiserte.
I protokollen fra styremøtet 23. juni 2011 går det frem at ESYS «has decided to change
from ‘Mixed Company’ taxation to ‘Ordinary’ taxation for the purpose of Dividend
distribution to our Norwegian Mother Company». Det var med andre ord den individuelle
– selskapsspesifikke – utbyttebetalingen som begrunnet valget om å endre skattleggingen.
(71) Jeg har derimot vært noe i tvil om det utbyttet Elopak mottok i 2014, er skattepliktig.
(72) Til forskjell fra i 2010 hadde ESYS da vært skattlagt i flere år etter de ordinære
skattereglene. Elopak har imidlertid ikke gitt noen annen begrunnelse for at ESYS fortsatte
i den ordinære ordningen enn den jeg siterte fra 2011. ESYS’ virksomhet ble overført til
Norge med skattevirkning fra 2015, og planleggingen pågikk noen år. Men det er ikke
opplyst at den prosessen kunne ha betydning for valget.
(73) Det er på det rene at «mixed company»-reglene i 2014 fremdeles var allment tilgjengelige i
kantonen, og at ESYS kvalifiserte for å kunne bruke dem. Slik saken er opplyst, kan derfor
valget om ikke å benytte disse reglene ikke anses tilstrekkelig bransjetypisk, om man ser
bort fra et mulig ønske om å spare skatt i Norge. Jeg har derfor kommet til at også utbyttet
i 2014 er skattepliktig.
Konklusjon og sakskostnader
(74) Min konklusjon er etter dette at de to utbyttebetalingene saken gjelder, er skattepliktige.
Skatteklagenemndas vedtak er derfor gyldig, med den følge at anken må forkastes.
(75) Staten har vunnet saken og har i utgangspunktet krav på dekning av sine sakskostnader,
jf. tvisteloven § 20-2 første ledd. Jeg er imidlertid kommet til at Elopak fritas for
erstatningsansvaret fordi tungtveiende grunner gjør det rimelig, jf. § 20-2 tredje ledd.
Saken har som nevnt budt på noe tvil, og dommen gir avklaringer om innholdet i
EFTA-konvensjonen som særlig staten vil ha nytte av. Sakskostnader tilkjennes derfor ikke
for noen instans.
HR-2025-563-A, (sak nr. 24-073908SIV-HRET)

12
(76) Jeg stemmer for denne
D O M :
1. Anken forkastes.
2. Sakskostnader tilkjennes ikke for noen instans.
(77) Dommar Høgetveit Berg:
Dissens
(78) Eg kan i det store og heile slutte meg til fyrstvoterandes tolking av EFTA-konvensjonen.
I tolkinga av skattelova § 10-63 har eg derimot, i lys av legalitetsprinsippet, eit anna syn.
(79) Fyrstvoterande har gjort greie for det rettslege grunnlaget for skatt på aksjeutbyte. På
bakgrunn av lovførearbeida og høgsterettspraksis er det semje mellom partane om at det er
dei effektive skattesatsane i utlandet og Noreg som skal vurderast opp mot kvarandre.
Usemja er knytt til om ein skal eller kan sjå bort frå skattereglar som gjeld, og som faktisk
er nytta. Konkret: Er det avgjerande kva for skattereglar ESYS faktisk vart skattlagt etter i
Sveits – eller er det avgjerande kva for reglar ESYS kunne vore skattlagt etter i Sveits?
(80) Legalitetsprinsippet gjer at den einskilde ikkje kan påleggjast plikter utan heimel i lov,
jf. Grunnlova § 113. Dette omfattar også skatt. Det er særleg omsynet til at rettsstoda skal
vera føreseieleg, som gjer at ordlyden står svært sentralt. Ei tolking som ikkje fylgjer
naturleg av ordlyden, gjer det vanskelegare for skattytarane å innrette seg etter regelverket.
Kontroll- og effektivitetsomsyn veg også tungt. Desse omsyna tilseier at skattereglar i
utgangspunktet må kunna takast på ordet. Eg viser mellom anna til Rt-2014-227 avsnitt 41,
Rt-2014-1229 avsnitt 36 og HR-2024-2073-A avsnitt 52. I kva grad desse omsyna gjer seg
gjeldande ved tolkinga – og med det kor strengt prinsippet er – vil langt på veg måtte
vurderast konkret for det einskilde spørsmålet.
(81) Ei beinveges lesing av ordlyden i skattelova § 10-63 tilseier at det som skal samanliknast,
er fastsett skatt i Sveits og tenkt skatt i Noreg. Vurderinga må då ta utgangspunkt i dei
gjeldande og faktisk nytta skattereglane i Sveits.
(82) Lovførearbeida inneheld formuleringar som kan tyde på at lovgjevarane føresette at dei
reglane som skatten faktisk var fastsett etter, er avgjerande, i alle fall så lenge dette var den
«alminnelige» skatten i utlandet. Sjå Ot.prp. nr. 16 (1991–1992) punkt 6.9 på side 79:
«Departementets forslag innebærer at særreglene bare skal gjelde for selskaper
hjemmehørende i stater med et skattenivå hvor den alminnelige inntektsskatt på et
selskaps samlede overskudd utgjør mindre enn to tredjedeler av den skatt et
tilsvarende selskap hadde blitt ilignet i Norge. Ved avgjørelsen av om dette kravet er
oppfylt er det ikke den konkrete forskjell for et selskap i det enkelte inntektsår som er
avgjørende. Det må i stedet foretas en mer generell sammenligning av forskjellen i
nivået på den alminnelige inntektsskatt i Norge og i den annen stat for denne typen
selskaper. Om selskapet i et enkelt år skulle komme til å betale en skatt som er mindre
enn to tredjedeler av den skatt selskapet ville blitt ilignet i Norge, vil det ikke være
HR-2025-563-A, (sak nr. 24-073908SIV-HRET)

13
avgjørende for om det er et lavskatteland. Det vil tilsvarende ikke utelukke at den
annen stat skal anses som lavskatteland om selskapet et enkeltstående år beskattes
høyre enn denne grensen. I en del land er det gitt særregler for bestemte typer
selskaper, virksomheter eller inntekter. Da må det foretas en sammenligning med de
inntektsskatter som gjelder for disse typer innretninger eller inntekter i Norge.»
(83) Men det konkrete tolkingsspørsmålet i saka her er ikkje uttrykkjeleg nemnt i førearbeida
– og statens prosessfullmektig har frå skranken i Høgsterett gjeve uttrykk for at
departementet heller ikkje kan ha tenkt på spørsmålet i samband med lovvedtaka i 1992 og
2004.
(84) Staten har derimot gjort gjeldande at Rt-2014-196 Aban avgjer både tolkingsspørsmålet og
forholdet til legalitetsprinsippet. Eg kan ikkje sjå at det er grunnlag for dette. Aban-
dommen gjaldt spørsmålet om kva for inntekter som var bransjetypiske og med det
relevante i vurderinga av om Singapore var eit lågskatteland. Då Høgsterett vurderte om
gevinst ved sal av aksjar var relevant, tok retten utgangspunkt i kva slags selskapstype det
var tale om. Dei generelle synspunkta som Høgsterett framheva i dommen hadde god støtte
i førearbeida. I vår sak er det ikkje spørsmål om kva for inntekter som er typiske for ESYS’
bransje, men kva for skattereglar som er nytta. Vedtaket byggjer på at ein i dette tilfellet
skal sjå bort frå ESYS’ val om å la seg skattlegge etter dei vanlege skattereglane i Sveits.
Etter mitt syn er me då eit godt stykke lenger frå ordlyden enn ein var i Aban-dommen. Eg
er difor heller ikkje samd med staten i at tilhøvet til legalitetsprinsippet, med verknad for
saka her, er avgjort i Aban-dommen.
(85) Når løysinga i Aban-dommen – trass i svært uheldig lovgjevingsteknikk – gjekk klar av
legalitetsprinsippet, må det skuldast dei heilt uttrykkjelege presiseringane i førearbeida. For
vår problemstilling seier førearbeida derimot ikkje noko eksplisitt som underbyggjer
statens utvidande tolking. I høgda er det tale om å trekkje slutningar frå ein tekst som
handlar om noko anna.
(86) Når det korkje av lovførearbeida eller Aban-dommen fylgjer at ein skal sjå bort frå dei
gjeldande skattereglane som er nytta, må ein spørja om det er andre rettskjelder som kan
grunngje ei utvidande tolking av lågskatteland-unntaket i høve til det som fylgjer av
ordlyden. Sjølv om omsyna bak legalitetsprinsippet gjer at ulike tolkingsspørsmål må
vurderast konkret, kan ikkje kva rettskjelde som helst rokke ved ordlyden.
(87) Skattedirektoratets skatteforskrift tilseier ikkje ei utvidande tolking av skattelova
§ 10-63. Tvert om er det også her kan hende haldepunkt for det motsette, ved at forskrifta
§ 10-63-3 fyrste ledd nyttar uttrykket «beskattes» – og ikkje «kunne vært beskattet» eller
liknande.
(88) Ut frå denne rettskjeldesituasjonen er det ikkje grunn til å gå djupt inn i dei reelle omsyna.
Eg nemner likevel at føremålet med unntaket frå fritaksmetoden for lågskatteland etter
omstenda kunne tilseia at det kom i bruk i situasjonar som i saka her. Om regelen ikkje blir
tolka utvidande, vil det kunne opne for skatteplanlegging. Omsynet til å motverke
skattetilpassing kan etter mitt syn likevel ikkje reparere ein manglande heimel. Eit ynske
om å spara skatt kan ikkje i seg sjølv bera ei utvidande tolking. Vedtaket byggjer ikkje på
omgåingsregelen i skattelova § 13-2. Samstundes ligg det på hi sida føre rettstekniske
omsyn mot ei utvidande tolking. Ei utvidande tolking reiser ei rekkje nye spørsmål, til
dømes korleis den alternative skatteordninga må vera utforma, kor mange som må velja å
HR-2025-563-A, (sak nr. 24-073908SIV-HRET)

14
nytte henne, om skattytaranes val skal vurderast isolert for kvart inntektsår, og så bortetter.
Det er etter mitt syn ei lovgjevaroppgåve å ta stilling til dette.
(89) Min konklusjon er etter dette at vedtaket er ugyldig og må opphevast.
(90) Dommer Sivertsen: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende, dommer Falch.
(91) Dommer Sæther: Likeså.
(92) Dommer Falkanger: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
annenvoterende, dommer Høgetveit Berg.
(93) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
1. Anken forkastes.
2. Sakskostnader tilkjennes ikke for noen instans.
HR-2025-563-A, (sak nr. 24-073908SIV-HRET)