Sammendrag: Kaasen, Matningsdal, Lund, Stang Lund og Aasland18 år gamle A satt på et verandarekkverk, falt bakover ned på bakken ca. halvannen meter nedenfor og ble varig skadet. Hun krevde fastsettelsesdom for at B, av en av de tre øvrige ungdommene som var tilstede, og hans ansvarsforsikrer If Skadeforsikring NUF var erstatningsansvarlig for skadene pga. ansvarsbetingende uaktsomhet. Tingretten frifant B pga. foreldelse, men dømte If. Også lagmannsretten påla If ansvar, men nedsatte erstatningskravet med 25 prosent på grunnlag av skadelidtes medvirkning.A påanket rettsanvendelsen ved avkortningen, mens If fremmet aksessorisk motanke over bevisbedømmelsen og rettsanvendelsen vedrørende Bs uaktsomhet. Høyesterett fant, under henvisning til betydningen av bevisumiddelbarhet, ikke grunnlag for å korrigere lagmannsrettens bevisbedømmelse mht. foranledningen til fallet. Det ble således lagt til grunn at B hadde tatt tak i A, og at det var denne "brå, og for A overraskende, handling som (ledet) til fallet". I den samlede bedømmelse av hvorvidt denne handlingen i lys av dens synbare risikomomenter var uaktsom, la Høyesterett vekt på at det er vanskelig å trekke klare grenser mellom bevisvurdering og rettsanvendelse i slike spørsmål, og at umiddelbar bevisbedømmelse vanskelig kan gjengis presist og uttømmende skriftlig. Retten fant det på dette grunnlag vanskelig å tilsidesette lagmannsrettens aktsomhetsbedømmelse. Skaden kunne ikke ses som utslag av den skaderisiko A skapte ved å sitte på rekkverket, siden hun ikke kunne bebreides for ikke å ha tatt i betraktning det faktiske begivenhetsforløp. Erstatningskravet ble derfor ikke avkortet. Obiter dictum ble det uttalt at Bs ansvarsforsikring ville vært relevant ved den rimelighetsvurdering som måtte foretas etter skadeserstatningsloven § 5-1 dersom medvirkning hadde foreligget.

NORGES HØYESTERETT
Den 21. desember 2005 avsa Høyesterett dom i
HR-2005-01995-A, (sak nr. 2005/1017), sivil sak, anke,
A (advokat Sverre Ingram Andersen – til prøve)
mot
If Skadeforsikring NUF (advokat Emil Bryhn)
S T E M M E G I V N I N G :
(1) Kst. dommer Kaasen: Saken gjelder hvorvidt det foreligger ansvarsbetingende
uaktsomhet og medvirkning fra skadelidte ved personskade.
(2) Om formiddagen søndag 24. mars 1996 falt den gang 18 år gamle A ned fra
verandarekkeverket hjemme hos venninnen B. Tilstede på verandaen var disse to samt C
og D, som alle hadde overnattet hos B etter et ”nachspiel”. A falt bakover ned på bakken
utenfor verandaen, ca. 1,5 meter under toppen av rekkverket, og ble påført varige skader
blant annet i nakken. Partene er uenige om foranledningen til As fall, men det er enighet
om at det var fysisk kontakt mellom A og C umiddelbart før fallet. Jeg kommer tilbake til
de nærmere omstendigheter.
(3) I januar 1998 varslet A krav mot If Skadeforsikring (den gang UNI Storebrand) under Cs
ansvarsforsikring. Kravet ble avslått, og A stevnet forsikringsselskapet – og etter krav fra
forsikringsselskapet i medhold av forsikringsavtaleloven § 7-6 tredje ledd også C – for
Nedre Telemark tingrett med krav om fastsettelsesdom for ansvar. Tingretten avsa 4.
mars 2004 dom med slik domsslutning:
”1. If Skadeforsikring er ansvarlig for de skader og det økonomiske tapet som A
er påført som følge av hendelsen den 24. mars 1996 med unntak av økonomisk
tap oppstått før 14. juni 1998.
2. C frifinnes.
3. Saksomkostninger tilkjennes ikke.”

2
(4) Tingretten fant at C hadde opptrådt erstatningsbetingende uaktsomt, og at det ikke var så
mye å legge A til last at erstatningen burde settes ned. Imidlertid ble As erstatningskrav
ansett foreldet for så vidt gjaldt tap oppstått før 14. juni 1998. C ble frifunnet fordi kravet
mot ham ble ansett foreldet.
(5) If anket til Agder lagmannsrett med påstand om frifinnelse, idet det ble gjort gjeldende at
C ikke hadde utvist erstatningsbetingende uaktsomhet. Frifinnelsen av C og frifinnelsen
av If for tap før 14. juni 1998 er rettskraftig. Lagmannsretten avsa 29. april 2005 dom
med slik domsslutning:
”1. If Skadeforsikring NUF er erstatningsansvarlig for 75 % av det tap A har lidt
som følge av ulykken 24. mars 1996.
2. I saksomkostninger for lagmannsretten betaler If Skadeforsikring NUF til det
offentlige/A 65 000 - sekstifemtusen - kroner innen 2 - to - uker fra
forkynnelsen av denne dommen, med tillegg av den alminnelige
forsinkelsesrenten etter forsinkelsesrenteloven § 3 første ledd første punktum,
for tiden 8,75 % årlig, fra forfall til betaling skjer.”
(6) Lagmannsretten kom til at C hadde voldt skaden ved erstatningsbetingende uaktsomhet,
men reduserte erstatningen med 25 prosent på grunnlag av skadelidtes medvirkning,
jf. skadeserstatningsloven § 5-1, etter en samlet vurdering av Cs og As opptreden.
(7) A har påanket rettsanvendelsen under skadeserstatningsloven § 5-1 til Høyesterett, mens
If har erklært aksessorisk motanke rettet mot så vel bevisbedømmelsen som
rettsanvendelsen for så vidt gjelder Cs aktsomhet.
(8) Det er for Høyesterett foretatt bevisopptak av A og C samt ytterligere fire vitner, og det er
fremlagt fotografier av ulykkesstedet.
(9) Saken står i samme stilling som for lagmannsretten. Partene er enige om at A har lidt
økonomisk tap som følge av skaden, men ikke om omfanget. Saken gjelder bare
fastsettelse av hvorvidt If er ansvarlig for skade og tap etter ulykken, og om mulig ansvar
skal reduseres i henhold til skadeserstatningsloven § 5-1.
(10) Skadelidte, A, har i korthet gjort gjeldende:
(11) Lagmannsretten har korrekt lagt til grunn at det er utvist erstatningsbetingende
uaktsomhet fra C, men den har tatt feil når den har redusert erstatningen under henvisning
til As opptreden. På dette punkt har retten lagt en for streng norm til grunn. Det at hun
satte seg på rekkverket, er ikke relevant medvirkning, og hun har ikke utvist skyld. Hun
utsatte seg ikke for en nevneverdig risiko for skade, og kan ikke sies å ha opptrådt
uforsiktig. A har derfor krav på full erstatning.
(12) A har nedlagt slik påstand:
”1. If Skadeforsikring NUF er ansvarlig for skader påført A ved fallulykken den
24. mars 1996, med unntak av økonomisk tap oppstått før 14. juni 1998.
2. A/det offentlige tilkjennes saksomkostninger for lagmannsrett og Høyesterett
med tillegg av lovens rente fra forfall til betaling skjer.”

3
(13) Forsikringsselskapet, If Skadeforsikring NUF, har i korthet gjort gjeldende:
(14) Det bestrides at C har utvist erstatningsbetingende uaktsomhet. Fallet ligger innenfor
dagliglivets risiko og må kunne karakteriseres som et hendelig uhell. Lagmannsretten har
vurdert bevisene galt, og har dessuten lagt en for streng culpanorm til grunn.
(15) Subsidiært hevdes at lagmannsrettens avkortning med 25 prosent basert på As
medvirkning til skaden er korrekt.
(16) If Skadeforsikring har nedlagt slik påstand:
”Prinsipalt i motanken: If Skadeforsikring frifinnes.
Subsidiært i anken: Lagmannsrettens dom av 29.4.2005 stadfestes.”
(17) Mitt syn på saken:
(18) Gjennom den aksessoriske motanke fra forsikringsselskapet er så vel bevisbedømmelsen
som rettsanvendelsen i saken brakt inn til prøvelse. Jeg finner det hensiktsmessig først å
se på spørsmålet om hva som faktisk skjedde på verandaen i tilknytning til ulykken.
(19) Alle de fire personer som befant seg på verandaen, har som nevnt gitt forklaringer ved
bevisopptak. I tillegg har As foreldre forklart seg om hva A og andre sa til dem etter
ulykken. Forklaringene gjelder temaer som er belyst gjennom tidligere forklaringer og
gjengivelser i tingrettens og lagmannsrettens dommer. Når det ses bort fra
bevisopptakene, er det skriftlige materialet i saken ellers det samme som for
lagmannsretten.
(20) Jeg finner det klart at lagmannsretten, som hørte partenes og vitnenes forklaringer, har
hatt et betydelig bedre bevismessig grunnlag for å vurdere omstendighetene rundt ulykken
enn det Høyesterett har. Bevisopptakene for Høyesterett – foretatt mer enn ni år etter
ulykken – gir ikke grunnlag for å tilsidesette den bevisbedømmelse lagmannsretten har
foretatt. Jeg finner derfor grunn til å basere meg på lagmannsrettens oppsummering, som
lyder:
”Etter bevisførselen legger lagmannsretten til grunn at A satt på enden av
verandarekkverket ved trappen ned til hagen, med hodet vendt inn mot døren som fører
inn til stuen og ryggen ut mot hagen. Lagmannsretten finner ikke å kunne legge til
grunn at A satt urolig og uvøren (….). Det fremstår mest sannsynlig at A berørte C med
foten idet han passerte henne ved den trange passasjen inn mot stuen, uten at dette
skjedde som en bevisst handling fra A for å påkalle Cs oppmerksomhet. C forklarte for
lagmannsretten at A skvatt da han tok tak i henne, noe som underbygger at det ikke var
bevisst kontakt mellom dem. Alle fire tilstedeværende forklarte at det som deretter
skjer er at C tok tak i A, at hennes overkropp rykket bakover, at C glapp taket og at A
falt ned. Det er ulik oppfatning om C tok grep i As overarmer eller i klærne på hver
side av brystkassen, om kraften i grepet, om overkroppen hennes rykket bakover av
kraften i Cs grep eller egen refleksbevegelse og hvordan hun falt.
Under henvisning til forutsetninger som er gjengitt ovenfor legger lagmannsretten til
grunn at A ikke hadde sin oppmerksomhet mot C idet han passerte, og at hun derfor
var uforberedt på at han tok tak i henne. I denne situasjonen blir det for
lagmannsretten ikke avgjørende om overbalansen og fallet er en følge av kraften i Cs
grep eller As refleksbevegelse. Det er Cs brå, og for A overraskende, handling som leder
til fallet.”

4
(21) Spørsmålet er så om C ved det her beskrevne forhold har voldt As skade ved
erstatningsbetingende uaktsomhet, eller om skaden er et utslag av dagliglivets risiko – et
hendelig uhell. Sentralt i denne vurderingen er om risikoen for skade måtte fremstå som
synbar for C og derfor påvirke kravene til hans opptreden.
(22) Den situasjon lagmannsretten beskriver, inneholder det generelle risikomoment at A sitter
på rekkverket med ryggen mot hagen, som lå ca. halvannen meter nedenfor, samtidig som
C passerer henne forholdsvis nær uten at hun er klar over det. Hadde A under disse
omstendigheter falt, ville C åpenbart ikke kunne holdes erstatningsrettslig ansvarlig. Det
som utløser fallet, er imidlertid at C overraskende tar tak i henne. Derved skaper han en
risiko ut over den som situasjonen i utgangspunktet frembød – det oppsto betydelig økt
fare for at A skulle falle. Dette burde C forstått, og det må også ha vært påregnelig for
ham at hun ville kunne komme til skade dersom hun falt. Følgelig innebar situasjonen
økede krav til Cs aktsomhet.
(23) Forsikringsselskapet har vist til at Cs grep om A må betraktes som en spontan, impulsiv
lekeadferd mellom unge venner, og har hevdet at dette ikke er erstatningsbetingende
uaktsomhet. Lagmannsretten har gitt uttrykk for at skadevoldende handlinger kan anses
kritikkverdige uten derved å overskride grensen for erstatningsbetingende uaktsomhet, og
det er jeg enig i. Men i en åpenbart farlig situasjon som den C skapte ved å ta tak i A, blir
det knappe marginer mellom disse kategoriene.
(24) Jeg legger som lagmannsretten til grunn at det årsaksmessig var ”Cs brå, og for A
overraskende, handling som ledet til fallet”. Men ved aktsomhetsvurderingen vil det
kunne ha betydning om Cs grep bare forårsaket en reflekshandling fra A som førte til at
hun falt, eller om han brukte slik kraft at denne i seg selv medførte fallet. Lagmannsretten
fant at dette faktiske forholdet ikke lot seg fastslå med noen sikkerhet, og jeg ser som
nevnt ikke grunnlag for å overprøve dette. Jeg legger derfor til grunn det for C gunstigste
alternativ – at han ikke utøvet slik kraft i grepet om A at dette i seg selv gjorde at hun tok
overbalanse.
(25) Jeg har funnet aktsomhetsvurderingen vanskelig. For meg er det avgjørende at det her er
vanskelig å trekke klare grenser mellom bevisbedømmelse og rettsanvendelse.
Aktsomhetsvurderingen må bygge på en avveining av en rekke mer eller mindre
identifiserbare momenter fremkommet gjennom umiddelbar bevisføring. Det lar seg i
praksis ikke gjøre å nedfelle disse momentene skriftlig på en så presis og uttømmende
måte at gjengivelsen kan erstatte det komplekse inntrykk den direkte bevisføringen gir.
Jeg viker derfor tilbake for å tilsidesette den aktsomhetsbedømmelse lagmannsretten har
foretatt, men tilføyer at Cs opptreden ligger i det helt nedre sjikt av hva som kan anses
som ansvarsbetingende uaktsomhet.
(26) Jeg er etter dette blitt stående ved at C handlet erstatningsbetingende uaktsomt, og at If
Skadeforsikring derfor ikke kan gis medhold i motanken.
(27) A har i sin anke gjort gjeldende at skadeserstatningsloven § 5-1 ikke gir grunnlag for å
redusere Cs ansvar. Lagmannsretten har lagt til grunn at § 5-1 må anvendes ”etter en
helhetsvurdering”, der det sentrale moment som fremheves er at A ”satte seg i en utsatt
posisjon på rekkverket med den risikoeksponering som ligger i dette”.

5
(28) A skapte i og for seg en risiko ved å sette seg på rekkverket slik beskrevet – hun kunne ta
overbalanse. Men den skade som oppsto, var ikke et utslag av denne risikoen. Cs
overraskende grep om henne var den forklarende årsak til fallet. Dette var ikke en
omstendighet A kan klandres for ikke å ha tatt i betraktning. Jeg går ikke nærmere inn på
hvorvidt A under andre omstendigheter kunne sies å ha medvirket til et fall fra
rekkverket, men i den foreliggende situasjon gjorde hun det ikke.
(29) Jeg finner således ikke grunnlag for å anse A for å ha medvirket til skaden, og går følgelig
ikke inn på hvilken avkortning som ellers kunne vært aktuell. Foranlediget av prosedyren
for Høyesterett tilføyer jeg likevel at det ved den skjønnsmessige vurdering av hvorvidt
og i tilfelle hvor mye erstatningen skal avkortes når skadelidte anses for å ha medvirket,
vil være relevant at det foreligger en ansvarsforsikring. Dette følger etter min mening av
en naturlig forståelse av ordlyden i skadeserstatningsloven § 5-1, og har også støtte i
lovforarbeidene, jf. blant annet Ot.prp. nr. 75 (1983-84) side 36 og 64. Derimot er slik
forsikring ikke relevant ved vurderingen av om det foreligger medvirkning, altså av
skadelidtes aktsomhet, jf. Rt. 2003 side 433 – ”sykkeldommen” – avsnitt 46, hvor det var
spørsmål om ansvarsforsikringens betydning ved vurderingen av skadevolderens
uaktsomhet.
(30) If Skadeforsikring har etter dette tapt saken fullstendig. A har krevd saksomkostninger for
lagmannsrett og Høyesterett. Kravet tas til følge. Hun er gitt fri sakførsel for både
lagmannsretten og Høyesterett. A har fremlagt omkostningsoppgave på til sammen
203 404 kroner inkludert merverdiavgift. Av dette utgjør salær for Høyesterett 55 300
kroner eksklusive merverdiavgift. If Skadeforsikring har ikke hatt innvendinger til
oppgaven, som legges til grunn.
(31) Jeg stemmer for denne
D O M :
1. If Skadeforsikring NUF er ansvarlig for skader påført A ved fallulykken den
24. mars 1996, med unntak av økonomisk tap oppstått før 14. juni 1998.
2. I saksomkostninger for lagmannsretten og Høyesterett betaler If Skadeforsikring
NUF til A/det offentlige 203 404 – tohundreogtretusenfirehundreogfire – kroner
innen 2 – to – uker fra forkynnelsen av denne dom.

6
(32) Dommer Matningsdal: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(33) Dommer Lund: Likeså.
(34) Dommer Stang Lund: Likeså.
(35) Dommer Aasland: Likeså.
(36) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
1. If Skadeforsikring NUF er ansvarlig for skader påført A ved fallulykken den
24. mars 1996, med unntak av økonomisk tap oppstått før 14. juni 1998.
2. I saksomkostninger for lagmannsretten og Høyesterett betaler If Skadeforsikring
NUF til A/det offentlige 203 404 – tohundreogtretusenfirehundreogfire – kroner
innen 2 – to – uker fra forkynnelsen av denne dom.