Dato: 2022-06-22

Sammendrag: Ved forhandlinger om nytt personalreglement i politi- og lensmannsetaten kom Politiets Fellesforbund og Politidirektoratet ikke til enighet om det skulle gis utvidet adgang til administrative ansettelser. Det oppsto deretter tvist om hvordan uenigheten skulle løses.

Høyesterett kom til at uenighet om unntak fra ansettelsesreglene skal løses etter tvisteløsningssystemet i Hovedavtalen i staten. Politiets Fellesforbund fikk ikke medhold i at bestemmelser om utvidet unntak bare kan fastsettes etter enighet mellom arbeidsgiver og tjenestemannsorganisasjonene.

Dommen avklarer tolkningen av statsansatteloven § 7 andre ledd.

D O M
avsagt 22. juni 2022 av Høyesterett i avdeling med
dommer Hilde Indreberg
dommer Kristin Normann
dommer Arne Ringnes
dommer Espen Bergh
dommer Kine Steinsvik
HR-2022-1246-A, (sak nr. 21-180311SIV-HRET)
Anke over Borgarting lagmannsretts dom 27. oktober 2021
Politiets Fellesforbund (advokat Kjersti Kristofersen Borgen – til
prøve)
mot
Staten ved Justis- og (Regjeringsadvokaten
beredskapsdepartementet v/advokat Siri Kristin Kristiansen)

2
S T E M M E G I V N I N G
(1) Dommer Steinsvik:
Spørsmålet i saken
(2) Saken gjelder forståelsen av reglene i statsansatteloven om fastsettelse av
personalreglement i staten.
(3) Det følger av statsansatteloven § 7 første ledd at nærmere bestemte regler om ansettelse i
staten ikke gjelder ved ansettelser for inntil seks måneder. Etter andre ledd kan dette
unntaket utvides «i personalreglement» ved ansettelser for inntil ett år.
(4) Spørsmålet i saken er om uenighet om å innta et slikt utvidet unntak i personalreglementet
skal løses gjennom tvisteløsningssystemet fastsatt i Hovedavtalen i staten, eller om unntak
bare kan fastsettes dersom det oppnås enighet mellom arbeidsgiver og de
forhandlingsberettigede tjenestemannsorganisasjonene.
Sakens bakgrunn
(5) Under forhandlingene om nytt personalreglement i politi- og lensmannsetaten høsten
2018 oppsto det uenighet mellom Politiets Fellesforbund og Politidirektoratet om hvorvidt
det skulle fastsettes adgang for arbeidsgiver til å gjøre unntak fra ansettelsesreglene i
statsansatteloven §§ 3 til 6 ved midlertidige ansettelser i etaten med varighet inntil ett år.
(6) Av protokollen fra forhandlingene fremgår det at Politiets Fellesforbund gjorde gjeldende
at unntak etter § 7 andre ledd bare kan fastsettes i personalreglementet etter enighet
mellom direktoratet og tjenestemannsorganisasjonene i virksomheten. Politidirektoratet
mente at uenigheten skulle løses ved mekling og eventuelt tvisteløsning etter reglene i
Hovedavtalen.
(7) Politiets Fellesforbund tok ut stevning mot staten ved Justis- og beredskapsdepartementet
med påstand om at det i personalreglementet for etaten ikke kan gjøres unntak fra
ansettelsesreglene i mer enn seks måneder, med mindre alle parter er enige i dette. Staten
tok til motmæle og påsto saken avvist, subsidiært at staten måtte frifinnes.
(8) Etter at det var rettskraftig avgjort at søksmålet skulle fremmes, avsa Oslo tingrett 4. januar
2021 dom med slik slutning:
«1. Staten v/Justis- og beredskapsdepartementet frifinnes.
2. Politiets Fellesforbund betaler til Staten v/Justis- og
beredskapsdepartementet sakens kostnader med
63 800 – sekstitretusenåttehundre – kroner innen 2 – to – uker fra forkynning
av dommen.»
HR-2022-1246-A, (sak nr. 21-180311SIV-HRET)

3
(9) Politiets Fellesforbund anket dommen til Borgarting lagmannsrett, som 27. oktober 2021
avsa slik dom:
«1. Anken forkastes.
2. I sakskostnader for lagmannsretten betaler Politiets Fellesforbund
40 000 – førtitusen – kroner til staten v/Justis og beredskapsdepartementet
innen 2 – to – uker fra forkynning av dommen.»
(10) Politiets Fellesforbund har anket lagmannsrettens dom til Høyesterett. Anken gjelder
bevisbedømmelsen og rettsanvendelsen.
(11) Hovedorganisasjonen for universitets- og høyskoleutdannede (Unio), Norsk
Tjenestemannslag (NTL) og Akademikerne stat har gitt skriftlige innlegg i saken etter
tvisteloven § 15-8 til belysning av allmenne interesser. Organisasjonene har sluttet seg til
ankende parts syn på tolkningen av statsansattelovens bestemmelser. De har særlig
fremholdt at utstrakt bruk av midlertidige ansettelser i staten er en stor utfordring, og at
unntak fra ansettelsesreglene øker omfanget av midlertidighet.
Partenes syn på saken
(12) Ankende part – Politiets Fellesforbund – har i hovedtrekk anført:
(13) Det følger av statsansatteloven § 7 andre ledd, jf. § 2, at bestemmelser i personalreglement
som utvider adgangen til administrativ ansettelse, bare kan fastsettes etter avtale mellom
partene. I dette ligger et krav om enighet mellom arbeidsgiverparten og de
forhandlingsberettigede tjenestemannsorganisasjonene.
(14) Oppnås ikke enighet gjennom avtale, gjelder lovens hovedregel om at unntak bare kan
gjøres for tilsettinger i inntil seks måneder. Et utvidet unntak er ingen nødvendig
forutsetning for å få på plass et gyldig personalreglement.
(15) Uenighet om det skal inntas et utvidet unntak i personalreglementet, er ikke henvist til
løsning gjennom tvisteløsningssystemet i Hovedavtalen i staten. Denne avtalen er inngått
mellom andre parter, og bestemmelsene om tvisteløsning gjelder uansett ikke uenighet om
unntak etter § 7 andre ledd. Lovens ansettelsesregler skal ivareta grunnleggende
vernehensyn og kan ikke fravikes uten enighet.
(16) Også de overordnede hensynene bak statsansatteloven om å styrke tilliten til forvaltningen,
sikre kvalifikasjonsprinsippet og å begrense bruken av midlertidige ansettelser, tilsier et
krav om enighet. Det er de lokale organisasjonene som kjenner virksomhetens behov og
utfordringer, og avgjørelsesmyndigheten bør heller ikke av den grunn overføres til en
tvisteløsningsnemnd.
(17) Tvungen tvisteløsning etter Hovedavtalen innebærer et inngrep i
tjenestemannsorganisasjonenes rett til å ivareta sine medlemmers interesser. Ved
tolkningen av § 7 andre ledd må derfor Grunnloven § 101 og Den europeiske
menneskerettskonvensjon (EMK) artikkel 11 tillegges vekt.
HR-2022-1246-A, (sak nr. 21-180311SIV-HRET)

4
(18) Politiets Fellesforbund har lagt ned slik påstand:
«1. Staten v/Justis- og beredskapsdepartementet kan ikke kreve fastsettelse av
unntak etter statsansatteloven § 7 annet ledd uten at alle parter i
personalreglementet er enige om dette.
2. Politiets Fellesforbund tilkjennes sakskostnader for tingretten,
lagmannsretten og Høyesterett.»
(19) Ankemotparten – staten ved Justis- og beredskapsdepartementet – har i hovedtrekk anført:
(20) Uenighet om fastsettelse av personalreglement i staten løses gjennom reglene om
tvisteløsning i Hovedavtalen. Dette gjelder alle tvistespørsmål som er
forhandlingsgjenstand, herunder uenighet om fastsettelse av unntak fra ansettelsesreglene
etter statsansatteloven § 7 andre ledd. Det er uten betydning om tvisten gjelder
bestemmelser som er nødvendige for at personalreglementet skal være gyldig.
(21) Gjeldende bestemmelser om tvisteløsning er en videreføring av tidligere rettstilstand etter
tjenestemannsloven, og både forarbeider og lovhistorikk viser at Hovedavtalens
tvisteløsningssystem kommer til anvendelse.
(22) Tvisteløsningssystemet som er forankret i Hovedavtalen mellom staten og
hovedsammenslutningene, innebærer ikke et inngrep i organisasjonsfriheten eller
fagforeningens rett til å ivareta sine medlemmers interesser.
(23) Staten har lagt ned slik påstand:
«1. Anken forkastes.
2. Staten ved Justis- og beredskapsdepartementet tilkjennes sakskostnader for
Høyesterett.»
Mitt syn på saken
Problemstillingen
(24) Spørsmålet i saken er altså om det kreves enighet mellom arbeidsgiver og
arbeidstakerorganisasjonene for å ta inn utvidet unntak fra ansettelsesreglene i
personalreglementet, jf. statsansatteloven § 7 andre ledd. Alternativet er at Hovedavtalens
bestemmelser om tvisteløsning kommer til anvendelse dersom partene ikke blir enige.
(25) Før jeg går nærmere inn på tolkningen av statsansatteloven § 7 andre ledd, vil jeg gi en
kort oversikt over de rettslige utgangspunktene, herunder systemet med personalreglement
i statlige virksomheter.
HR-2022-1246-A, (sak nr. 21-180311SIV-HRET)

5
Rettslige utgangspunkter
Statsansattelovens regler om ansettelser og personalreglement
(26) Statsansatteloven kapittel 2 inneholder regler om ansettelser i staten. Lovens § 3 første ledd
fastsetter at den best kvalifiserte søkeren til stillingen skal ansettes. For å ivareta
kvalifikasjonsprinsippet inneholder §§ 4 til 6 bestemmelser om offentlig utlysning,
innstilling og ansettelsesmyndighet. Ansettelse i staten skjer som hovedregel gjennom
behandling i to trinn, der en skriftlig innstilling danner grunnlag for
ansettelsesmyndighetens vurdering av hvem som skal ansettes. Ansettelsesreglene skal
sikre tilliten til at ansettelser i staten skjer på en betryggende måte og på grunnlag av
saklige hensyn.
(27) Statsansatteloven § 7 regulerer unntak fra ansettelsesprosedyren ved midlertidige
ansettelser. Første og andre ledd, som er av interesse for vår sak, lyder slik:
«§ 7. Unntak fra reglene i §§ 3 til 6
(1) §§ 3 til 6 gjelder ikke for statsansatte som ansettes og embetsmenn som
utnevnes for inntil seks måneder.
(2) I personalreglement kan det gjøres unntak fra reglene i §§ 3 til 6 ved
ansettelse og utnevning for inntil ett år.»
(28) Som det fremgår, gjelder det etter første ledd et generelt unntak for ansettelser for inntil
seks måneder. Etter andre ledd kan unntaket utvides «i personalreglement» til å gjelde
ansettelser for inntil ett år. Adgangen til såkalt administrativ ansettelse er begrunnet i at
virksomhetene kan ha behov for «å kunne tilsette arbeidstakere i kortvarige arbeidsforhold
på en enklere og raskere måte enn lovens hovedregel», jf. Prop. 94 L (2016–2017) side 99.
(29) Enhver midlertidig ansettelse i staten må skje innenfor rammene av statsansatteloven § 9,
som regulerer adgangen til å gjøre unntak fra hovedregelen om at statsansatte skal ansettes
fast. Et eventuelt utvidet unntak fra ansettelsesreglene i personalreglementet får derfor bare
betydning for ansettelsesprosedyren og medfører ingen utvidelse i adgangen til midlertidig
ansettelse.
(30) Statsansatteloven § 2 forutsetter at alle statlige virksomheter eller grupper av virksomheter
skal ha et personalreglement. Reglementet skal etter § 2 første ledd «avtales» mellom
ledelsen og tjenestemannsorganisasjonene i virksomheten. Hva som ligger i at reglementet
skal avtales, kommer jeg tilbake til.
(31) Personalreglement har lang tradisjon i staten og har sin bakgrunn i de statlige
virksomhetenes ulike karakter. Statsansatteloven gir regler både om pliktige bestemmelser
– bestemmelser som må inntas i personalreglementet for at dette skal være gyldig etter
§ 2 fjerde ledd bokstav b – og bestemmelser om forhold som kan fastsettes. Utvidet unntak
etter § 7 andre ledd faller i sistnevnte kategori.
HR-2022-1246-A, (sak nr. 21-180311SIV-HRET)

6
Hovedavtalen i Staten – reglene om personalreglement og tvisteløsning
(32) Hovedavtalen i staten inngås mellom staten ved det departementet som statens personal- og
arbeidsgiverpolitikk hører under, for tiden Kommunal- og distriktsdepartementet, og
hovedsammenslutningene i staten. Den avtalefester de ansattes rett til medbestemmelse,
regulerer samarbeidsforhold og gir de ansatte gjennom sine tillitsvalgte innflytelse på
organiseringen og tilretteleggingen av arbeidet.
(33) Statsansattelovens regler om personalreglement i §§ 7 og 2 har ingen direkte henvisning til
Hovedavtalen, foruten i § 2 fjerde ledd bokstav c, der det fremgår at personalreglementet
ikke er gyldig dersom det inneholder bestemmelser som strider mot «avtaler sluttet mellom
staten og hovedsammenslutningene». Hovedavtalen har følgelig forrang foran regler i
personalreglementet, og dette gjelder selv om avtalen er fremforhandlet på
hovedsammenslutningsnivå.
(34) Hovedavtalens del 1 kapittel 3 om former for medbestemmelse inneholder i § 19 en
bestemmelse om forhandlinger. Bestemmelsen gir en uttømmende liste over saker som
arbeidsgiver plikter å ta opp til forhandling med organisasjonene ved de tillitsvalgte.
I § 19 nr. 2 bokstav d er det fastsatt at «personalreglement, jf. statsansatteloven § 2» er
gjenstand for forhandlinger.
(35) Hovedavtalen inneholder i kapittel 4 saksbehandlingsregler for drøfting, forhandling og
tvisteløsning, og § 24 gir regler om «tvisteløsning i forhandlingssak». Dersom partene ikke
kommer til enighet gjennom forhandlingene, skal det etter § 24 nr. 2 gjennomføres
mekling hvis en av partene krever det. Fører heller ikke meklingen frem, reguleres
situasjonen av § 24 nr. 3, som fastsetter at «de tillitsvalgte uten ugrunnet opphold [skal]
meddele arbeidsgiver om de krever saken avgjort av en partssammensatt nemnd med
nøytral leder oppnevnt etter reglene i § 8, eller om de vil bringe saken inn for
fagdepartementet».
(36) En eventuell partssammensatt nemnd sammensettes etter Hovedavtalen § 8 ved at de
hovedsammenslutningene som har medlemmer i virksomheten, oppnevner en representant
hver. Arbeidsgiver oppnevner like mange representanter som organisasjonene til sammen.
Dersom partene ikke enes om en nøytral leder, oppnevnes denne av Arbeidsrettens
formann.
Kan utvidet unntak fra ansettelsesreglene bare fastsettes i personalreglementet etter
enighet?
Utgangspunktet – ordlyden i statsansatteloven § 7 andre ledd, jf. § 2
(37) Ved tolkningen tar jeg utgangspunkt i ordlyden i statsansatteloven § 7 andre ledd, som jeg
har gjengitt tidligere. Ordlyden angir at utvidet unntak fra ansettelsesreglene «kan» gjøres,
men at det i så fall må skje «i personalreglement». Ordlyden klargjør ved dette at
arbeidsgiver ikke ensidig kan treffe beslutning om utvidet unntak fra ansettelsesreglene i
kraft av styringsretten. Unntak må fastsettes i personalreglement. Det tosporede systemet,
der personalreglementet også er forhandlingssak etter Hovedavtalen, sikrer dermed
arbeidstakersiden medbestemmelsesrett etter Hovedavtalens regler. Ut over dette gir ikke
§ 7 føringer for hvordan uenighet om utvidet unntak etter andre ledd skal løses.
HR-2022-1246-A, (sak nr. 21-180311SIV-HRET)

7
(38) Etter statsansatteloven § 2 første ledd skal «bestemmelser som etter loven skal fastsettes
ved personalreglement, avtales mellom ledelsen for virksomheten og
tjenestemannsorganisasjonene i virksomheten som har forhandlingsrett etter
tjenestetvistloven». Politiets Fellesforbund har gjort gjeldende at begrepet «avtales» i
§ 2 første ledd viser at det kreves enighet mellom partene, og at uenighet da ikke kan
henvises til tvungen tvisteløsning mot avtalepartenes vilje.
(39) Jeg er enig i at ordlyden – lest isolert – kan trekke i denne retning. Det er likevel klart at en
slik ordning ikke vil kunne gjelde for bestemmelser som etter loven «skal» fastsettes i
personalreglementet. For denne typen pliktige bestemmelser ligger det i lovens system at
en uenighet må løses på annen måte enn gjennom full avtalefrihet. Dette bestrides heller
ikke av Politiets Fellesforbund. Partene er også enige om at tvist om slike bestemmelser
skal løses etter Hovedavtalen § 24.
(40) For å ta stilling til om situasjonen er annerledes ved fastsettelse av utvidet unntak etter
§ 7 andre ledd, er det nødvendig å se nærmere på de øvrige rettskildene, i første rekke
lovforarbeidene.
Slutninger fra forarbeider og lovhistorikk
(41) Statsansatteloven § 2 første ledd om personalreglement viderefører bestemmelsen i den
tidligere tjenestemannsloven 1983 § 23 nr. 1, jf. Prop. 94 L (2016–2017) side 88.
(42) I tjenestemannsloven § 23 nr. 1 fremgikk det at når det i loven var sagt at «noe kan eller
skal bestemmes i reglement, skal slikt reglement fastsettes etter avtale» mellom
virksomhetens ledelse og de forhandlingsberettigede tjenestemannsorganisasjonene.
Formuleringen i den tidligere loven § 23 nr. 1 likestilte altså etter ordlyden bestemmelser
som kunne og skulle inntas i personalreglementet. Jeg kan ikke se at det er holdepunkter i
proposisjonen for at den noe endrede ordlyden i statsansatteloven § 2 første ledd på dette
punkt innebar noen realitetsendring. Et generelt skille mellom bestemmelser som «kan» og
«skal» inntas i personalreglementet, er det etter mitt syn derfor ikke grunnlag for å trekke.
(43) Bakgrunnen for tjenestemannslovens formulering om at personalreglementet skulle
fastsettes «etter avtale» mellom partene, er beskrevet i lovens forarbeider.
I Ot.prp. nr. 72 (1981–1982) på side 10–11 gjør departementet rede for at de ansatte
gjennom Hovedavtalen mellom staten, hovedsammenslutningene og Norsk Lærerlag av
21. august 1980, hadde fått økt medbestemmelsesrett, og at «forhandlinger med
tillitsmannsapparatet er avtalens prinsipale ordning». Videre heter det:
«Blant de saker som det foreligger forhandlingsrett og -plikt for, er etter avtalens
punkt 2.3.3.3 bokstav f ʻpersonalreglementʼ. Begrepet personalreglement er ikke
nærmere definert, men er neppe å forstå som vesensforskjellig fra arbeidsmiljølovens
ʻarbeidsreglementʼ, (se § 69), bortsett fra at personalreglementene har et noe videre
omfang. Bedrifter som er bundet av tariffavtale, kan etter arbeidsmiljølovens § 70
fastsette reglement ved skriftlig avtale. En tilsvarende ordning kan også være naturlig i
staten. En del av de regler som etter arbeidsmiljølovens § 69 skal fastsettes i
arbeidsreglementer, er i staten fastsatt direkte i tjenestemannsloven, nemlig vilkårene
for tilsetting, oppsigelse og avskjed. De fleste av de øvrige og supplerende
bestemmelser har vært fastsatt i de enkelte virksomheters tilsettingsreglementer. Etter
HR-2022-1246-A, (sak nr. 21-180311SIV-HRET)

8
tjenestemannslovens § 19 skal slike reglementer gis av Kongen eller av det
departement han bestemmer. Hovedavtalen og arbeidsmiljøloven må derfor forutsette
en harmonisering av tjenestemannsloven på dette punkt.
Departementet foreslår derfor at reglementer som skal utfylle lovens bestemmelser,
fastsettes ved avtale mellom virksomheten og de forhandlingsberettigede
organisasjoner.»
(44) Formuleringen i tjenestemannsloven § 23 nr. 1 om fastsetting av personalreglementet
«etter avtale», innebar altså en oppfølgning av og harmonisering med Hovedavtalen.
(45) Forslaget til gjeldende statsansattelov ble fremlagt i Prop. 94 L (2016–2017) og bygde på
Tjenestemannslovutvalgets rapport 18. desember 2015. Lovutvalget foreslo å videreføre
tjenestemannsloven § 23, men slik at en tidligere ordning med krav om stadfestelse av
personalreglementet av departementet ble fjernet. I spesialmotivene til forslaget til ny
§ 4 om personalreglement fremgår det at innholdet i reglementet «skal avtales» mellom de
lokale partene, at reglementet «ikke er å anse som tariffavtale» og at «uenighet om
reglementet løses etter Hovedavtalens system», jf. rapporten på side 264.
(46) I departementets høringsnotat var det inntatt et særskilt punkt 10.3.3 om tvisteløsning, hvor
det het:
«Ordningen med personalreglement følger et tosporet system, både ved at det er
forankret i tjenestemannsloven og i Hovedavtalen i staten. Dersom partene ikke blir
enige i forhandlingene, skal tvisten løses etter Hovedavtalens regler. Det innebærer at
det skal megles hvis en av partene krever det. Hvis partene ikke blir enige under
megling skal en partssammensatt nemnd eller departementet avgjøre saken.
Departementet viser til at det er svært få saker hvor partene ikke kommer til enighet
om personalreglement. Det kan spørres om tvisteløsningen burde følge av loven så
lenge dette er et tema som reguleres i loven. Departementet foreslår at man ikke
endrer gjeldende rett på dette punktet. Høringsinstansene kan gi eventuelle merknader
når det gjelder dette. Departementet viser for øvrig til at personalreglement ikke er å
anse som en tariffavtale.»
(47) Det fremgår av Prop. 94 L (2016–2017) side 87 at det var få høringsinstanser som uttalte
seg om «forslaget om at personalreglementet skal fastsettes gjennom forhandlinger».
Departementet gikk på denne bakgrunn, i likhet med Tjenestemannslovutvalget, inn for å
videreføre gjeldende rett, jf. proposisjonen side 88.
(48) I proposisjonens redegjørelse for gjeldende rett for forhandlingsordningen for
personalreglementet heter det på side 84:
«Personalreglement fastsettes etter avtale mellom ledelsen for vedkommende
virksomhet eller gruppe av virksomheter og de tjenestemannsorganisasjonene som har
forhandlingsrett etter tjenestetvistloven i denne virksomheten. […]
Hovedavtalen i staten § 19 nr. 2 d hjemler også forhandlingsrett for reglement, og det
er kapittel 4 i hovedavtalen som regulerer saksbehandlingsreglene for forhandling.
Eventuell tvist ved inngåelse av reglementet følger hovedavtalens bestemmelser om
tvisteløsning i forhandlingssak, jf. hovedavtalen § 24. Det skal først megles dersom en
av partene krever det, og dersom det ikke blir enighet etter megling, avgjøres saken av
en partssammensatt nemnd eller av fagdepartementet.»
HR-2022-1246-A, (sak nr. 21-180311SIV-HRET)

9
(49) Også i særmerknaden til § 7 andre ledd fremgår det at unntak fra lovens regler om
innstilling og ansettelse etter andre og tredje ledd «skal fastsettes i virksomhetens
personalreglement, og er dermed forhandlingsgjenstand», jf. proposisjonen side 205.
Oppsummering og vurdering av reelle hensyn
(50) Forarbeidene lest i sammenheng og i lys av lovhistorikken etterlater etter mitt syn ingen
tvil om at personalreglementet skal avtales mellom forhandlingspartene ved virksomheten,
og at det i dette ligger at personalreglementet skal forhandles og tvisteløses etter reglene i
Hovedavtalen §§ 19 og 24. Det er ikke holdepunkter for at fastsettelse av utvidet unntak fra
ansettelsesreglene i medhold av § 7 andre ledd står i noen særstilling, jf. særmerknaden til
denne bestemmelsen, som eksplisitt klargjør at også dette unntaket er
forhandlingsgjenstand.
(51) De reelle hensyn som Politiets Fellesforbund har fremholdt, kan ikke lede til noe annet
resultat. Hensynet til å unngå indirekte virkninger av et utvidet unntak i form av økt bruk
av midlertidige stillinger i staten, er vurdert og avveid under lovbehandlingen. Jeg viser her
til proposisjonen på side 99, der departementet drøfter om adgangen til administrativ
ansettelse generelt burde utvides til 12 måneder, i tråd med ønske fra flere av
høringsinstansene. Departementet fant ikke grunn til å imøtekomme dette og uttalte at
hensynet til «kvalifikasjonsprinsippet og at ansettelser i staten skal skje etter reell
konkurranse, må veie tungt». I lys av dette falt departementet ned på løsningen valgt i
§ 7 andre ledd, der unntak må reguleres i personalreglementet. Departementet trakk
samtidig frem forutsetningen om at det må foreligge hjemmel for midlertidig ansettelse,
jf. lovforslaget § 9.
(52) En tolkning av statsansatteloven § 7 andre ledd, jf. § 2, som i praksis ville innebære en
vetorett for de forhandlingsberettigede tjenestemannsorganisasjonene, ville etter mitt syn
heller ikke harmonere godt med Hovedavtalens grunnleggende prinsipp om
medbestemmelsesrett gjennom forhandlinger ved fastsettelsen av personalreglement.
Avgjørelsen er dermed lagt til partene i fellesskap.
(53) Jeg kan endelig ikke se at tvisteløsningssystemet i Hovedavtalen § 24 innebærer et inngrep
i organisasjonenes rett til å ivareta medlemmenes interesser. Hovedsammenslutningene og
arbeidsgiver i virksomheten har lik representasjon i nemnda og utpeker fritt
representantene. Og som nemndsleder skal det utpekes en nøytral tredjeperson. At
oppnevning av nemndsrepresentanter skjer på hovedsammenslutningsnivå, kan ikke stille
spørsmålet i et annet lys.
(54) Ved en nemndsbehandling av tvist etter § 7 andre ledd er det for øvrig ingen automatikk i
at utvidet unntak blir fastsatt. Nemnda må ta utgangspunkt i lovens hovedregel om at
unntak bare gjelder for ansettelser i inntil seks måneder, og må vurdere om de grunner
arbeidsgiver gjør gjeldende til støtte for utvidelse, er tilstrekkelig tungtveiende.
Organisasjonene vil stå fritt til å argumentere for sitt syn på behovet for og virkninger av et
utvidet unntak. Slik tvisteløsningssystemet er lagt opp, ligger det etter mitt syn godt til rette
for en forsvarlig og balansert behandling i tilfeller der partene ikke løser tvist om
fastsettelse av personalreglementet gjennom forhandling og mekling.
HR-2022-1246-A, (sak nr. 21-180311SIV-HRET)

10
Konklusjon og sakskostnader
(55) Jeg har etter dette kommet til at anken må forkastes.
(56) Staten har vunnet ankesaken og skal tilkjennes nødvendige sakskostnader for Høyesterett,
jf. tvisteloven § 20-2 første ledd. Avgjørelsen har ikke reist tvil. Jeg kan ikke se at det
foreligger tungtveiende grunner som gjør det rimelig å frita ankende part helt eller delvis
fra sakskostnadsansvaret, jf. § 20-2 tredje ledd. Staten har krevd dekket salærutgifter med
130 400 kroner. Kostnadene går ikke ut over det som har vært rimelig og nødvendig, og
kravet tas til følge, jf. tvisteloven § 20-5.
(57) Jeg stemmer for denne
D O M :
1. Anken forkastes.
2. I sakskostnader for Høyesterett betaler Politiets Fellesforbund
130 400 – etthundreogtrettitusenfirehundre – kroner til staten ved Justis- og
beredskapsdepartementet innen 2 – to – uker fra forkynnelse av dommen.
(58) Dommer Bergh: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(59) Dommer Normann: Likeså.
(60) Dommer Ringnes: Likeså.
(61) Dommer Indreberg: Likeså.
(62) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
1. Anken forkastes.
2. I sakskostnader for Høyesterett betaler Politiets Fellesforbund
130 400 – etthundreogtrettitusenfirehundre – kroner til staten ved Justis- og
beredskapsdepartementet innen 2 – to – uker fra forkynnelse av dommen.
HR-2022-1246-A, (sak nr. 21-180311SIV-HRET)