Dato: 2022-04-08

Sammendrag: Høyesterett har avsagt dom i tre saker (HR-2022-731-A,HR-2022-732-A,HR-2022-733-A) om straffutmåling for rusavhengiges befatning med narkotika til egen bruk. Sakene gjaldt ulike mengder narkotika og ble behandlet med de samme dommerne. Bakgrunnen var de lovgiversignalene som kom til uttrykk ved Stortingets behandling av Solberg II-regjeringens forslag om en rusreform. Selv om flertallet ikke gikk inn for en generell avkriminalisering av befatning med mindre mengder narkotika til egen bruk, var det tverrpolitisk enighet om at det er lite hensiktsmessig å straffe tungt rusavhengige for slike overtredelser. Sakene som nå er behandlet i Høyesterett, avklarer betydningen og rekkevidden av disse lovgiversignalene.

HR-2022-731-A gjaldt utmåling av straff for oppbevaring av fire gram heroin til egen bruk. Domfelte hadde brukt ulovlige rusmidler siden tolvårsalderen og vært avhengig av heroin siden han var 20 år. Spørsmålet var særlig hva som – i lys av de nye lovgiversignalene – er en riktig reaksjon for en rusavhengigs befatning med mindre mengder narkotika til egen bruk.Høyesterett var ikke enig med forsvareren i at den rusavhengige måtte frifinnes fordi straff ville krenke hans rett til privatliv. Den riktige reaksjonen i slike saker er etter Høyesteretts syn straffutmålingsfrafall etter straffeloven § 61. Dette innebærer at det ikke utmåles noen straff, selv om handlingen er ulovlig. Høyesterett uttalte at rusavhengiges erverv, besittelse og oppbevaring av inntil fem gram heroin, amfetamin eller kokain til egen bruk heretter i alminnelighet skal føre til straffutmålingsfrafall. Det samme gjelder selve bruken av stoffene.

Praksisomleggingen begrunnes med de signaler som ble gitt under Stortingets behandling av rusreformen. I dommen redegjøres det for betydningen av slike lovgiversignaler, for det strafferettslige likhetsprinsippet og for anvendelsesområdet for bestemmelsen om straffutmålingsfrafall.

Dommen avklarer ny reaksjonspraksis ved rusavhengiges befatning med mindre enn fem gram heroin, amfetamin og kokain til egen bruk.

D O M
avsagt 8. april 2022 av Høyesterett i avdeling med
dommer Jens Edvin A. Skoghøy
dommer Bergljot Webster
dommer Knut H. Kallerud
dommer Per Erik Bergsjø
dommer Kine Steinsvik
HR-2022-731-A, (sak nr. 21-159952STR-HRET)
Anke over Eidsivating lagmannsretts dom 7. september 2021
Påtalemyndigheten (statsadvokat Alf Butenschøn Skre)
mot
A (advokat John Christian Elden)

2
S T E M M E G I V N I N G
(1) Dommer Bergsjø:
Sakens spørsmål og bakgrunn
(2) Saken gjelder utmåling av straff for en rusavhengigs oppbevaring av fire gram heroin til
egen bruk. Det sentrale spørsmålet er hvilken betydning Stortingets behandling av forslaget
om en rusreform skal ha ved straffutmålingen. I tillegg er det reist spørsmål om tiltalte må
frifinnes fordi domfellelse vil krenke hans rett til privatliv, jf. Grunnloven § 102 og Den
europeiske menneskerettskonvensjon (EMK) artikkel 8.
(3) A er født i 1987. Han har brukt ulovlige rusmidler siden tolvårsalderen og vært avhengig
av heroin siden han var 20 år gammel. A har en rekke tidligere domfellelser, forelegg og
påtaleunnlatelser for narkotikaovertredelser.
(4) Politimesteren i Innlandet tok 30. april 2020 ut denne siktelsen mot A:
«I Straffeloven § 231 første ledd
for ulovlig å ha oppbevart narkotika.
Grunnlag:
Onsdag 19. februar 2020 ca. kl. 20.00 på Jaren stasjon i Gran kommune oppbevarte
han ca 4 gram heroin.
II Legemiddelloven § 31 annet ledd, jf. § 24 første ledd
for uten lovlig atkomst å ha brukt narkotika
Grunnlag:
Onsdag 19. februar 2020 og/eller kort tid forut for dette, i Oslo eller andre steder,
brukte han kokain, opiater og benzodisepiner.»
(5) Gjøvik tingrett avsa 23. september 2020 tilståelsesdom med slik slutning:
«1. A, født 00.00.1987 dømmes for overtredelse av
- straffeloven § 231 første ledd
- legemiddelloven § 31 annet ledd, jf. § 24 første ledd til fengsel i
54 – femtifire – dager.
Straffeloven § 79 bokstav a får anvendelse.
2. Dommen er en tilleggsdom til forelegg av 22. april 2020, jf. straffeloven
§ 82.»
(6) A anket til Eidsivating lagmannsrett over straffutmålingen. Anken ble nektet fremmet ved
lagmannsrettens beslutning 11. mars 2021. I en ny beslutning fra lagmannsretten 7. april
2021 ble As omgjøringsbegjæring ikke tatt til følge.
(7) A anket til Høyesterett. Høyesteretts ankeutvalg opphevet begge beslutningene i kjennelse
2. juli 2021 (HR-2021-1469-U). Utvalget viste til at synet på straffereaksjoner for
rusavhengige har endret seg de senere årene. Etter utvalgets syn burde lagmannsretten
HR-2022-731-A, (sak nr. 21-159952STR-HRET)

3
vurdert om den straffen som tingretten hadde utmålt, var i samsvar med nyere praksis og
det rådende synet i dag på straffereaksjoner for rusavhengige.
(8) Etter opphevelsen behandlet Eidsivating lagmannsrett As anke på nytt og henviste den til
ankebehandling i beslutning 8. juli 2021.
(9) Lagmannsretten avsa 7. september 2021 dom med slik domsslutning:
«I tingrettens dom, slutningens punkt 1, gjøres den endring at straffen settes til fengsel
i 14 – fjorten – dager. Fullbyrdelsen av straffen utstår med en prøvetid på 2 – to – år,
jf. straffeloven § 34.»
(10) Påtalemyndigheten har anket til Høyesterett over straffutmålingen. I ankeerklæringen
gjorde påtalemyndigheten gjeldende at «riktig reaksjon skulle ha vært fengsel i 54 dager
etter korreksjon for anvendelse av straffeloven § 82». Dette synet er senere revurdert, og i
skranken for Høyesterett har aktor lagt ned slik påstand:
«1. A, født 00.00.1987, dømmes for overtredelse av straffeloven § 231 første
ledd og legemiddelloven § 31 annet ledd, jf. § 24 første ledd. Utmåling av
straffen frafalles, straffeloven § 61.
2. Dommen er en tilleggsdom til forelegg vedtatt 22. april 2020, jf. straffeloven
§ 82.»
(11) A har utenfor anken angrepet lagmannsrettens lovanvendelse under skyldspørsmålet. Det er
prinsipalt gjort gjeldende at domfellelse er i strid med Grunnloven § 102 jf. EMK artikkel
8. Forsvareren har lagt ned slik påstand:
«1. A frifinnes, subsidiært anses han på mildeste måte.»
(12) Saken er i Høyesterett behandlet i sammenheng med HR-2022-732-A og HR-2022-733-A.
Mitt syn på saken
Nærmere om problemstillingen
(13) Saken gjelder som nevnt utmåling av straff for oppbevaring av fire gram heroin. Utenfor
anken er det gjort gjeldende at A må frifinnes, fordi domfellelse vil stride mot Grunnloven
§ 102 og EMK artikkel 8. A er tungt rusavhengig, og det er lagt til grunn at stoffet var til
egen bruk.
(14) Rusreformutvalget foreslo i NOU 2019: 26 Rusreform – fra straff til hjelp å oppheve
straffansvaret for bruk og befatning med mindre mengder narkotika til egen bruk. Forslaget
ble fulgt opp av departementet i Prop. 92 L (2020−2021), men med enkelte justeringer.
Ved stortingsbehandlingen fikk forslaget om avkriminalisering av erverv, bruk og innehav
av mindre mengder narkotika ikke tilslutning fra flertallet, se Innst. 612 L (2020−2021).
Det ble imidlertid gitt signaler om straffutmåling for rusavhengige. Hovedspørsmålet er
hvilken betydning disse lovgiversignalene bør få for straffutmålingen i saken her og
tilsvarende saker.
HR-2022-731-A, (sak nr. 21-159952STR-HRET)

4
(15) Lovgiversignalene har ikke bare betydning for en eventuell straffutmåling, men også for
spørsmålet om A må frifinnes fordi domfellelse vil krenke hans rett til privatliv. Jeg
presenterer derfor først Rusreformutvalgets forslag og den politiske oppfølgningen av det,
før jeg går nærmere inn på de konkrete spørsmålene som saken reiser.
Forslaget om en rusreform
Rusreformutvalgets forslag og departementets oppfølgning
(16) Solberg II-regjeringen erklærte i den såkalte Jeløya-plattformen i 2018 at det burde
gjennomføres en rusreform «for å sikre et bedre tilbud til rusavhengige, der ansvaret for
samfunnets reaksjon på bruk og besittelse av illegale rusmidler til egen bruk overføres fra
justissektoren til helsetjenesten». Det såkalte Rusreformutvalget ble oppnevnt ved kongelig
resolusjon 23. mars 2018 for å forberede gjennomføringen av reformen. I mandatet for
utvalget fremgår det i punkt 1 blant annet at regjeringen ønsket «å endre myndighetenes
reaksjoner mot personer som tas for bruk og besittelse av narkotika fra straff til hjelp,
behandling og oppfølging». Punkt 2 om utvalgets oppdrag innledes slik:
«Utvalget skal forberede gjennomføringen av regjeringens rusreform der ansvaret for
samfunnets reaksjon på bruk og besittelse av illegale rusmidler til eget bruk overføres
fra justissektoren til helsetjenesten.
Utvalget skal utrede og foreslå en modell for å oppnå formålet med rusreformen.»
(17) Rusreformutvalget avga sin utredning 19. desember 2019 som NOU 2019: 26 Rusreform –
fra straff til hjelp. I utredningen foreslo utvalget en avkriminalisering av bruk og befatning
med narkotika til egen bruk. Etter forslaget skulle besittelse og oppbevaring – «innehav» −
til egen bruk ikke kunne straffes. Men det skulle fortsatt være ulovlig og kunne møtes med
en reaksjon i form av plikt til å møte for en kommunal rådgivende enhet for
narkotikasaker. Utvalget foreslo at det i forskrift skulle fastsettes terskelverdier for hvor
store mengder stoff som kunne innehas straffritt. Også selve bruken og anskaffelse av
narkotika til egen bruk under terskelverdiene skulle omfattes av straffriheten, men ikke
innførsel og tilvirkning. Flertallet så ikke grunn til å skille mellom personer med og uten
ruslidelse, mens ett medlem tok til orde for at straffriheten skulle begrenses til bare å gjelde
personer med rusavhengighet.
(18) I punkt 13.5.2.4 på side 283 i utredningen redegjøres det for de foreslåtte terskelverdiene.
Her fremgår det at utvalgsflertallet foreslo at mengder opp til fem gram heroin, kokain og
amfetamin skulle kunne erverves og innehas straffritt. Et mindretall på to medlemmer
foreslo en terskelverdi på ett gram for de samme stoffene. Terskelverdiene ble fastsatt ut
fra det spennet i mengde som vanligvis erverves og besittes av brukerne av de ulike
stoffene, ikke ut fra stoffenes skadepotensial eller gjennomsnittlige brukerdoser.
Tilsvarende terskelverdier ble foreslått også for andre narkotiske stoffer. På side 282 i
utredningen presiseres det at straff fortsatt skulle være aktuelt også under terskelverdiene
hvis det forelå konkrete holdepunkter for at stoffet ikke var til egen bruk.
(19) I Prop. 92 L (2020−2021) fulgte departementet opp Rusreformutvalgets forslag ved å
foreslå endringer i helse- og omsorgstjenesteloven, straffeloven, straffeprosessloven,
politiloven, brukerromsloven og legemiddelloven. Departementet mente at straffansvaret
for bruk av narkotika og erverv og innehav av en mindre mengde narkotika burde
HR-2022-731-A, (sak nr. 21-159952STR-HRET)

5
oppheves. Slik befatning med narkotika burde etter departementets syn møtes med tilbud
om hjelp, ikke med straff, se punkt 6.4 på side 33−34. I samme punkt på side 34 presiseres
det at forslaget ikke skulle innebære en legalisering av slik befatning med narkotika.
Handlingene skulle fortsatt være ulovlige, men ikke straffbare.
(20) Departementet foreslo i likhet med Rusreformutvalget terskelverdier for de vanligste
ulovlige rusmidlene. Befatning med narkotika under terskelverdiene skulle være straffritt,
så lenge stoffet var ment til egen bruk, se punkt 7.3 på side 38. Etter departementets syn
burde imidlertid terskelverdien for straffri befatning settes til to gram for heroin, kokain og
amfetamin, altså betydelig lavere enn etter Rusreformutvalgets forslag. I tillegg foreslo
departementet en høyere terskelverdi på fem gram for disse stoffene. Departementets
forutsetning var at befatning med mengder i spennet mellom terskelverdiene skulle være
straffbar, men innebære påtaleunnlatelse.
Stortingets behandling av forslaget om en rusreform
(21) Da Stortingets helse- og omsorgskomité behandlet Prop. 92 L (2020−2021), hadde
Fremskrittspartiet gått ut av regjeringen. Regjeringen hadde dermed ikke lenger et flertall
bak seg for sitt reformforslag. I Innst. 612 L (2020−2021) punkt 2 på side 7 heter det:
«K o m i t e e n s f l e r t a l l, m e d l e m m e n e f r a
A r b e i d e r p a r t i e t, F r e m s k r i t t s p a r t i e t o g
S e n t e r p a r t i e t, støtter ikke regjeringens rusreform og forslaget om en generell
avkriminalisering av narkotika til eget bruk. F l e r t a l l e t er bekymret for
signaleffekten en avkriminalisering vil ha, og at bruk av narkotika slik ufarliggjøres.
F l e r t a l l e t er særlig bekymret for konsekvensene en slik reform vil ha for
narkotikabruken blant ungdom.»
(22) Flertallet ønsket altså ikke en generell avkriminalisering av narkotika til egen bruk. Synet
begrunnes særlig i allmennpreventive hensyn og en bekymring for konsekvensene av en
avkriminalisering for narkotikabruk blant ungdom.
(23) Medlemmene fra Arbeiderpartiet og Senterpartiet mente imidlertid at «tung rusavhengighet
bør gi unntak for straffereaksjoner for bruk og besittelse av narkotika, og at reaksjonene
istedenfor legges til helsetjenesten», se side 11. Sagt med andre ord ønsket disse
representantene en delvis avkriminalisering av befatning med narkotika til egen bruk,
nemlig for gruppen tungt rusavhengige.
(24) Flertallet, medlemmene fra Høyre, Fremskrittspartiet, Sosialistisk Venstreparti, Venstre og
Kristelig Folkeparti, støttet ikke dette forslaget. De mente at en slik differensiering ville
være i strid med det strafferettslige likhetsprinsippet, jf. Grunnloven § 98 og side 11−12 i
innstillingen.
(25) Det var altså bred enighet om at i hvert fall de tungt rusavhengige ikke burde straffes for
erverv og innehav av mindre mengder narkotika til egen bruk, men det var uenighet om
hvordan dette burde reguleres. På side 17 i innstillingen viser en samlet komité til at det i
høringen var «bred enighet om at de tyngste brukerne ikke skal møtes med straff, mens det
var mer delte meninger når det gjelder rekreasjonelt bruk og yngre brukere». Samme sted
uttaler medlemmene fra Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet og Senterpartiet at «det er stor
HR-2022-731-A, (sak nr. 21-159952STR-HRET)

6
enighet, både politisk og faglig, om at rusavhengige har et stort behov for både helse- og
sosialtjenester, og at straff er svært lite hensiktsmessig for denne gruppen».
(26) Det er ikke uten videre klart hvordan representantene så for seg at gruppen «rusavhengige»
eller «tungt rusavhengige» skulle avgrenses. På samme måte kan det fremstå som noe
uklart hva de la i at det var befatning «til egen bruk» som ikke burde straffes. Dette har
etter mitt syn ikke særlig betydning for spørsmålet om domfellelse er i strid med
Grunnloven § 102 jf. EMK artikkel 8, som jeg straks går over til. Jeg ser det derfor som
mest naturlig å komme tilbake til disse avgrensningsutfordringene senere.
(27) Stortingsbehandlingen munnet ikke ut i noe lovvedtak om avkriminalisering og heller ikke
om terskelverdier for differensiering av straffutmålingen. Ved lov 18. juni 2021 nr. 117 om
endringer i straffeloven ble det imidlertid bestemt at alle kommuner må opprette en
rådgivende enhet for russaker, jf. helse- og omsorgstjenesteloven § 3-9 b. Videre ble det
vedtatt endringer i straffeloven § 37 første ledd bokstav k som åpner for å sette oppmøte
for denne enheten som særvilkår for fullbyrdingsutsettelse. Endelig ble det vedtatt en
endring i straffeloven § 53 fjerde ledd om adgang til å gi betinget bot ved erverv, besittelse
eller oppbevaring av narkotika til egen bruk, jf. straffeloven § 231 og legemiddelloven
§ 31 jf. § 24 første ledd. Endringene trer i kraft 1. juli 2022 og får derfor ikke betydning i
saken her.
Spørsmålet om domfellelse er i strid med Grunnloven § 102 jf. EMK artikkel 8
(28) Forsvareren har som nevnt utenfor anken angrepet lagmannsrettens lovanvendelse. Han har
gjort gjeldende at domfellelse er i strid med bestemmelsene om respekt for privatlivet og
familielivet i Grunnloven § 102 og EMK artikkel 8, og at A derfor skal frifinnes.
(29) Høyesterett har kompetanse til å prøve om straffelovgivningen er riktig anvendt selv om
skyldspørsmålet ikke er anket, jf. uttrykket «kan» i straffeprosessloven § 342 andre ledd nr.
1. Jeg viser til redegjørelsen for denne kompetansen i HR-2021-1453-S NAV-saken avsnitt
56−61.
(30) Grunnloven § 102 tolkes med utgangspunkt i EMK artikkel 8, jf. plenumsdommen
HR-2016-2554-P Holship avsnitt 81 med videre henvisninger. Jeg konsentrerer meg derfor
om konvensjonsbestemmelsen, som har denne ordlyden:
«1. Everyone has the right to respect for his private and family life, his home
and his correspondence.
2. There shall be no interference by a public authority with the exercise of this
right except such as is in accordance with the law and is necessary in a
democratic society in the interests of national security, public safety or the
economic well-being of the country, for the prevention of disorder or crime,
for the protection of health or morals, or for the protection of the rights and
freedoms of others.»
(31) Det første spørsmålet er om kriminalisering og bruk av straff overfor rusavhengige på
grunn av befatning med narkotika er et inngrep etter artikkel 8. Her viser jeg først til
EMDs storkammeravgjørelse 3. april 2012 Gillberg mot Sverige. I avsnitt 68 uttaler
domstolen:
HR-2022-731-A, (sak nr. 21-159952STR-HRET)

7
«The Court observes that the protection of an individual’s moral and psychological
integrity is an important aspect of Article 8 of the Convention. It notes, however, that
there is no Convention case-law in which the Court has accepted that a criminal
conviction in itself constitutes an interference with the convict’s right to respect for
private life. The Court does not ignore that such a criminal conviction may entail
personal, social, psychological and economic suffering for the convicted person. In the
Court’s view, though, such repercussions may be foreseeable consequences of the
commission of a criminal offence and can therefore not be relied on in order to
complain that a criminal conviction in itself amounts to an interference with the right
to respect for ‘private life’ within the meaning of Article 8 of the Convention.»
(32) Utgangspunktet er etter dette at straff ikke i seg selv er et inngrep i artikkel 8s forstand. Jeg
kan ikke se at EMDs dom 19. januar 2021 Lacatus mot Sveits, som forsvareren særlig har
vist til, rokker ved dette generelle utgangspunktet. Saken gjaldt en kvinne som fikk en bot
for tigging, og som måtte sone i fengsel i fem dager fordi hun ikke kunne betale.
Domstolen kom til at artikkel 8 var anvendelig, se avsnitt 60 og 92. Jeg forstår videre
avsnitt 97 og 98 slik at inngrepet etter domstolens syn forfulgte legitime formål – offentlig
trygghet og ønsket om å bekjempe utnyttelse av mennesker. Men inngrepet var på grunn av
kvinnens svært sårbare situasjon uforholdsmessig. I avsnitt 115 viser domstolen til at hun
ikke hadde andre muligheter for å skaffe seg inntekter, og til at hennes menneskeverd
derfor ble krenket. Jeg forstår dommen slik at straff etter en konkret vurdering kan være et
inngrep i rettighetene etter artikkel 8 hvis menneskeverdet rammes i tilstrekkelig grad, for
eksempel dersom straffetrusselen retter seg mot levemåte eller personlig legning.
(33) Det er på det rene at EMK artikkel 8 verner den personlige autonomi, og at
selvbestemmelsesretten inkluderer retten til aktiviteter og valg som innebærer fare og
risiko for skade på individet selv. Jeg viser til EMDs dom 29. april 2002 Pretty mot
Storbritannia, som gjaldt forbud mot assistert selvdrap. I avsnitt 62 uttaler domstolen at
«the ability to conduct one's life in a manner of one's own choosing may also include the
opportunity to pursue activities perceived to be of a physically or morally harmful or
dangerous nature for the individual concerned». Domstolen kunne ikke utelukke at
forbudet mot assistert selvdrap var et inngrep i rettighetene etter artikkel 8, men mente at
det kunne rettferdiggjøres, se avsnittene 67 og 78.
(34) Partene har ikke vist til avgjørelser som mer direkte tar stilling til spørsmålet i vår sak, og
det må i første rekke være opp til EMD å utvikle konvensjonen. Jeg har for min del
vanskelig for å se at straff for befatning med narkotika kan være et inngrep etter artikkel 8.
Men det må uansett være klart at et eventuelt inngrep kan rettferdiggjøres etter artikkel 8
nr. 2, og jeg går over til å drøfte dette.
(35) Det er på det rene at straff i dette tilfellet er i samsvar med loven – «in accordance with the
law». Gjerningsbeskrivelsen i straffeloven § 231 første ledd og legemiddelloven § 31 andre
ledd jf. § 24 første ledd er oppfylt, og A har opptrådt med den nødvendige skyld.
(36) Straff for befatning med narkotika forfølger videre generelt et legitimt formål.
Departementet drøfter i Ot.prp. nr. 22 (2008−2009) forslaget fra Straffelovkommisjonens
flertall om å avkriminalisere bruk av narkotika samt erverv og besittelse til egen bruk. I
punkt 4.2.2.5 på side 93 fremheves skadevirkningene av narkotikabruk for brukernes
familie og sosiale miljø, for samfunnets økonomi og for den generelle trygghet og fred. På
side 94 påpeker departementet videre at kriminalisering er viktig av hensyn til
HR-2022-731-A, (sak nr. 21-159952STR-HRET)

8
allmennprevensjonen og for å markere grunnleggende verdier i samfunnet. Etter en samlet
avveining kom departementet den gangen til at forslaget fra kommisjonen ikke burde
følges opp.
(37) Overordnet er allmennprevensjon og vern om folkehelsen et sentralt formål bak
straffebestemmelsene om narkotikalovbrudd, jf. også plasseringen av straffeloven § 231 i
kapittel 23 om vern av folkehelsen og det ytre miljø. I avvisningsavgjørelsen 3. oktober
2006 Palusiński mot Polen konstaterte EMD uten videre drøftelse at «protection of health
and morals» var et legitimt formål.
(38) Spørsmålet er om dette – i lys av Stortingets behandling av rusreformforslaget – må
vurderes annerledes når det gjelder straff for rusavhengiges befatning med stoff til egen
bruk. Etter mitt syn gir ikke stortingsbehandlingen grunnlag for å si at straff for slike
overtredelser ikke lenger har et legitimt formål. Jeg minner om at et flertall i
stortingskomiteen ikke gikk inn for avkriminalisering, heller ikke for tungt rusavhengige.
Flertallet var bekymret for signaleffekten av en avkriminalisering, for at bruk av narkotika
ville ufarliggjøres og for konsekvensene en slik reform ville ha for narkotikabruken blant
ungdom, se Innst. 612 L (2020−2021) side 7. Men det var som nevnt bred enighet om at
straff er lite hensiktsmessig for tungt rusavhengige, og om at reaksjonene må tilpasses de
utfordringene disse har. Jeg ser det på bakgrunn av stortingsbehandlingen slik at
kriminalisering av befatning med narkotika fortsatt har et legitimt formål også overfor
rusavhengige, men at lovgiversignalene må trekkes inn ved valg av reaksjonsform.
(39) Avgjørende for om det er i strid med EMK artikkel 8 å straffe rusavhengige for bruk og
innehav av narkotika til egen bruk, er om dette er nødvendig og forholdsmessig i et
demokratisk samfunn. Statene må på dette området ha en vid skjønnsmargin. Straff for
innehav av narkotika til egen bruk er et rettspolitisk omdiskutert spørsmål, som har vært
vurdert av lovgiver ved flere anledninger. Den enkelte stat har de beste forutsetningene for
å balansere hensynene ut fra lokale behov og forhold. Det er ingen internasjonal enighet
om hvordan reguleringen bør være på dette området, og de europeiske landene har valgt
ulike løsninger, se Rusreformutvalgets utredning NOU 2019: 26 punkt 6.4. Jeg viser til
EMDs storkammeravgjørelse 1. juli 2014 S.A.S mot Frankrike, hvor domstolen i avsnitt
129 fremhever behovet for en vid skjønnsmargin i «matters of general policy».
(40) Vurderingen av om det vil være forholdsmessig å bruke straff overfor rusavhengige, må
gjøres ut fra de konkrete forholdene i den enkelte saken, noe som illustreres av den nevnte
dommen 19. januar 2021 Lacatus mot Sveits. Som jeg kommer tilbake til, bør A ikke
idømmes fengselsstraff. Den reaksjonen som jeg mener er riktig i saken her, er under
enhver omstendighet ikke uforholdsmessig.
(41) Forsvareren kan på denne bakgrunn ikke få medhold i at A må frifinnes, og jeg går over til
å behandle reaksjonsfastsettelsen.
Reaksjonsfastsettelsen
Generelt om betydningen av lovgiversignalene
(42) Ved Stortingets behandling av forslaget om en rusreform var det som nevnt ikke flertall for
å avkriminalisere bruk og innehav av narkotika til egen bruk. Derimot var det bred enighet
HR-2022-731-A, (sak nr. 21-159952STR-HRET)

9
om at det er lite hensiktsmessig å straffe rusavhengige for slik befatning med ulovlige
rusmidler. Spørsmålet er hvilken betydning disse signalene bør få ved straffutmålingen.
(43) Straffen skal være rimelig og forholdsmessig. Synet på hva som er en riktig straff, er
preget av allmenne retts- og verdioppfatninger i samfunnet og vil kunne endre seg over tid.
Verdisyn som er uttalt av Stortinget, må anses som et autoritativt uttrykk for den
alminnelige rettsfølelsen. Det er på denne bakgrunn bred enighet om at domstolene må
følge opp signaler om straffutmåling fra Stortinget som er gitt i forbindelse med en
lovgivningsprosess. HR-2021-1469-U, hvor Høyesteretts ankeutvalg opphevet
lagmannsrettens ankenektelse i saken her, er illustrerende. Utvalget slo fast at
lagmannsretten burde vurdert om den utmålte straffen var i samsvar med «det rådende
synet i dag på straffereaksjoner for rusavhengige». Selv om det ikke er sagt uttrykkelig, er
det naturlig å se ankeutvalgets avgjørelse i sammenheng med det synet som kom til uttrykk
under Stortingets behandling av forslaget om en rusreform.
(44) Jeg legger etter dette til grunn at de politiske signalene som er tatt inn i Innst. 612 L
(2020−2021), må gi seg betydelige utslag ved straffutmålingen så langt de rekker. Så lenge
det er snakk om en endring til gunst for de tiltalte, utfordrer ikke dette
tilbakevirkningsforbudet i Grunnloven § 97. Men som jeg allerede har antydet, er det ikke
uten videre klart hvilken rekkevidde lovgiversignalene er ment å ha. Jeg går over til å se
nærmere på dette.
Avgrensningsspørsmålene – særlig om «egen bruk» og «rusavhengige»
(45) Lovgivers endrede syn på straffutmåling for rusavhengige knytter seg altså til befatning
med narkotika til «egen bruk». Om stoffet er til egen bruk eller ikke, må dermed bli et
sentralt utgangspunkt ved straffutmålingen i slike saker.
(46) Det er i utgangspunktet et bevisspørsmål om en mengde narkotika er til egen bruk. Er det
tvil, må denne komme tiltalte til gode, og det må legges til grunn at stoffet faktisk var til
egen bruk.
(47) Jeg forstår imidlertid stortingsflertallet slik at man ved henvisningen til «egen bruk» også
mente å si noe om hvilke kvanta den endrede vurderingen skulle knytte seg til. Bakteppet
for stortingsbehandlingen var terskelverdiene som var foreslått av henholdsvis
Rusreformutvalget og departementet. Utvalgets flertall foreslo som nevnt
avkriminalisering for mengder opp til fem gram heroin, amfetamin og kokain.
Departementet mente grensen for straff burde ligge ved to gram, mens hovedregelen burde
være påtaleunnlatelse i intervallet opp til fem gram. Jeg antar at det brede flertallet på
Stortinget har hatt slike mengder for øye, og at det ikke har vært meningen at befatning
med større kvanta av stoffene skulle omfattes av den endrede vurderingen.
(48) Større kvanta gir en betydelig spredningsfare. I mangel på klare lovgiversignaler om det
motsatte, bør endringen av straffutmålingen i narkotikasaker derfor begrenses til befatning
med mengder som erfaringsmessig er til egen bruk.
(49) De foreslåtte terskelverdiene er et naturlig utgangspunkt for vurderingen av hvor en
veiledende grense bør ligge. Forslaget fra flertallet i Rusreformutvalget om en grense på
fem gram tok som nevnt utgangspunkt i spennet i de mengder som vanligvis erverves og
HR-2022-731-A, (sak nr. 21-159952STR-HRET)

10
besittes av brukerne. En veiledende grense på dette nivået for heroin, amfetamin og kokain
har videre god støtte i rapporter fra Folkehelseinstituttet og Oslo kommune, Uteseksjonen.
Uteseksjonen har opplyst at vanlig kjøp av heroin til eget forbruk varierer fra 0,2 til
5 gram. For amfetamin er intervallet 0,1 til 5 gram, mens vanlig kjøp av kokain for egen
bruk varierer mellom 0,5 og 5 gram. På denne bakgrunn mener jeg at rundt fem gram av de
nevnte stoffene kan være en veiledende grense for hvor store mengder som omfattes av den
endrede straffutmålingen.
(50) Det er altså en forutsetning både at narkotikaen i det enkelte tilfellet rent faktisk er til egen
bruk, og at mengden ikke er større enn det Stortinget har hatt i tankene. Og fordi det ikke
bør bli et for stort sprang i reaksjonene mellom mengder over og under grensen, bør
lovgiversignalene også få en viss effekt for kvanta som bare i beskjeden grad overstiger
grensen. Jeg viser til drøftelsen av dette spørsmålet i HR-2022-732-A.
(51) Et annet spørsmål er hvilken befatning med narkotika som skal omfattes av omleggingen
av reaksjonsfastsettelsen. I Innst. 612 L (2020−2021) brukes ofte uttrykket «bruk og
besittelse». Men også «erverv» nevnes flere steder, og forslagene fra Rusreformutvalget og
departementet omfattet da også erverv av narkotika. Etter dette kan det ikke være tvilsomt
at erverv, bruk og besittelse etter legemiddelloven § 24 jf. § 31 er omfattet av
lovgiversignalene. Straffeloven § 231 bruker ikke uttrykket «besittelse», men rammer blant
annet den som «oppbevarer» narkotika. Oppbevaring er ikke nevnt uttrykkelig i
komitéinnstillingen, men jeg antar at dette ikke er uttrykk for et bevisst ønske om å skille
mellom besittelse etter legemiddelloven og oppbevaring etter straffeloven. Det er ingen
grunn til ikke å bygge på lovgiversignalene ved reaksjonsfastsettelsen for oppbevaring
etter straffeloven § 231, som er en praktisk viktig straffebestemmelse for rusavhengige.
(52) Endelig er det på det rene at den brede enigheten på Stortinget gjaldt straff for en spesiell
gruppe, nemlig de rusavhengige. I komitéinnstillingen brukes uttrykket «rusavhengige»
temmelig gjennomgående, men det er også henvisninger til «tung rusavhengighet» og
«tunge rusavhengige». Slik denne saken ligger an, finner jeg ikke grunn til å drøfte mer
inngående hva som ligger i denne avgrensningen. Det må uansett være klart at
lovgiversignalene omfatter misbrukere som A. Jeg minner om at han har brukt ulovlige
rusmidler siden tolvårsalderen og vært avhengig av heroin siden han var 20 år gammel.
Hele hans livsstil er preget av misbruket, og han har et betydelig antall domfellelser for
narkotikaovertredelser. For øvrig viser jeg til drøftelsen av dette spørsmålet i
HR-2022-733-A.
Kort om likhetsprinsippet
(53) I lys av den politiske behandlingen av rusreformen og prosedyrene for Høyesterett finner
jeg også grunn til å knytte noen korte kommentarer til det likhetsprinsippet som følger av
Grunnloven § 98:
«Alle er like for loven.
Intet menneske må utsettes for usaklig eller uforholdsmessig forskjellsbehandling.»
(54) Som jeg har redegjort for, gikk flertallet i stortingskomiteen mot regjeringens forslag om
en generell avkriminalisering av befatning med narkotika til egen bruk. Medlemmene fra
HR-2022-731-A, (sak nr. 21-159952STR-HRET)

11
Arbeiderpartiet og Senterpartiet tok imidlertid til orde for at tung rusavhengighet burde gi
unntak for straffereaksjoner for bruk og besittelse av narkotika, se Innst. 612 L
(2020−2021) side 11. Flertallet støttet ikke en slik delvis opphevelse av straffansvaret og
viste i den forbindelse til «det strafferettslige likebehandlingsprinsippet» og en
høringsuttalelse fra Riksadvokaten, se side 11−12.
(55) Jeg ser ikke grunn til å gå inn i diskusjonen om en avkriminalisering bare for rusavhengige
ville bryte med likhetsprinsippet i Grunnloven § 98. I vår sak er det bare spørsmål om en
differensiert reaksjonsfastsettelse. Vi har lang tradisjon for at personlige forhold kan få
avgjørende betydning ved straffutmålingen. Ikke minst har en differensiering lenge vært
praktisert i narkotikasakene. Avgjørelsen HR-2019-1643-A er illustrerende: En kvinne var
dømt blant annet for befatning med nær ti kilo metamfetamin. Hun hadde misbrukt
narkotika i rundt 30 år og var flere ganger tidligere dømt for narkotikarelatert kriminalitet.
Høyesterett kom til at utgangspunktet for straffutmålingen før fradrag ville ligge på fengsel
i rundt åtte og et halvt år, se avsnitt 20. Fordi domfelte hadde hatt «en helt usedvanlig
positiv utvikling» over en lengre periode, og på bakgrunn av at hennes situasjon var «helt
ekstraordinær positiv og meget lovende med tanke på endelig rehabilitering», ble straffen
satt til betinget fengsel i seks år på vilkår om narkotikaprogram med domstolkontroll. Jeg
viser særlig til avsnitt 57.
(56) Likhetsprinsippet er etter dette ikke til hinder for å legge betydelig vekt på
lovgiversignalene ved straffutmålingen.
Den konkrete reaksjonsfastsettelsen
(57) Lagmannsretten har gitt denne beskrivelsen av A og hans nåværende situasjon:
«Tiltalte har stått under legemiddelassistert rehabilitering (LAR) siden 2010. Samtidig
som han har mottatt Metadon under LAR, har han ruset seg med heroin. For
lagmannsretten har tiltalte forklart at han nå har vært rusfri de siste seks månedene, og
at han er motivert for et rusfritt liv. Han vil begynne på voksenopplæring denne
høsten, for å ta igjen tapt grunnskole og videregående skole. Han har takket nei til
behandlingsplass for rusavvenning, idet han mener å mestre dette på egenhånd.
Årsaken til den positive utviklingen oppgir han i det vesentlige å være en reetablert
kontakt med en nær venninne, som han nå bor hos, samt egen motivasjon. Slik
lagmannsretten ser det er han i en helt innledende fase av en rehabiliteringsprosess, og
fravær av profesjonell hjelp gjør ham særlig sårbar.
Sommeren 2020 vurderte kriminalomsorgen det som uetisk og svært lite
hensiktsmessig å gjennomføre personundersøkelse av tiltalte, idet han ved to
anledninger møtte svært ruset til samtale. Det ble vurdert som svært krevende for
tiltalte å skulle gjennomføre en samfunnsstraff. Under ankeforhandlingen har forsvarer
gjort gjeldende at tiltalte har nok med å mestre skolegang, og at samfunnsstraff i
tillegg vil bli for krevende.»
(58) A er dømt for oppbevaring av fire gram heroin og bruk av kokain, opiater og
benzodiazepiner. Lagmannsretten har lagt til grunn at tingrettens utgangspunkt på fengsel i
rundt 60 dager var i samsvar med gjeldende rettspraksis da dommen ble avsagt. Dette har
jeg ingen innvendinger mot. Under henvisning til HR-2021-1469-U og
stortingsbehandlingen av rusreformforslaget ble straffen så satt til betinget fengsel i
14 dager. Lagmannsretten vurderte også straffutmålingsutsettelse og straffutmålingsfrafall,
HR-2022-731-A, (sak nr. 21-159952STR-HRET)

12
jf. straffeloven §§ 60 og 61, men mente dette ville føre for langt i lys av at rusreformen
ikke ble vedtatt.
(59) Jeg ser det slik at A er i kjerneområdet for de lovgiversignalene som ble gitt ved
Stortingets behandling av forslaget om en rusreform. Han er tungt rusavhengig, og
narkotikaen var til egen bruk. I lys av det endrede synet på straff for rusmisbrukeres
befatning med ulovlige rusmidler til egen bruk, er det ikke grunnlag for å idømme
ubetinget fengsel.
(60) Lagmannsretten har idømt betinget fengsel, men har selv fremhevet betenkelighetene. Jeg
slutter meg til denne vurderingen i lagmannsrettens dom:
«Lagmannsretten ser enkelte betenkeligheter ved å anvende betinget fengsel i en sak
som denne, ikke minst sett i lys av formålet med lovforslaget som er beskrevet
ovenfor. Det er nettopp den rusavhengiges stadige tilbakefall til rus – som sykdom –
som utgjør et bærende hensyn ved en endret straffutmålingspraksis. I slike tilfeller er
det høy sannsynlighet for at den betingede straffen vil komme til soning, idet det
nærmest er å forvente at siktede i prøveperioden for den betingede straffen på nytt vil
begå nye og tilsvarende straffbare forhold. Den betingede fengselsstraffens preventive
effekt som ‘ris bak speilet’ vil ikke slå til i slike saker.»
(61) Ut fra de hensyn som er fremhevet her, ser jeg det som lite hensiktsmessig å idømme
betinget fengsel i et tilfelle som i vår sak. Jeg er enig med lagmannsretten i at
samfunnsstraff ikke er aktuelt.
(62) Påtalemyndigheten har lagt ned påstand om at utmåling av straffen frafalles,
jf. straffeloven § 61. Bestemmelsen har denne ordlyden:
«Selv om straffeskyld anses bevist, kan retten, når helt særlige grunner tilsier det,
frafalle å utmåle straff.
Ved avgjørelsen om det foreligger helt særlige grunner skal det spesielt legges vekt på
om utmåling av straff vil virke som en urimelig tilleggsbelastning for lovbryteren, og
heller ikke hensynet til straffens formål og virkninger for øvrig tilsier at det utmåles en
reaksjon.»
(63) Uttrykket «helt særlige grunner» tilsier at bestemmelsen er forbeholdt et fåtall tilfeller hvor
det foreligger helt spesielle forhold. A er i utgangspunktet ikke et slikt tilfelle; tvert om
finnes det et betydelig antall misbrukere i en tilsvarende situasjon som ham. Men han
oppfyller langt på vei kriteriene i andre ledd. For rusavhengige kan straff for befatning med
mindre mengder narkotika til egen bruk virke som en urimelig tilleggsbelastning, noe som
også er bakgrunnen for forslaget om en rusreform og Stortingets lovgiversignaler. Og det
tverrpolitiske flertallet på Stortinget mener at det er lite hensiktsmessig å straffe disse
misbrukerne for slike narkotikalovbrudd. Hensynet til straffens formål og virkninger tilsier
altså ikke at det utmåles en reaksjon.
(64) Forarbeidene til straffeloven § 61 bekrefter min forståelse av uttrykket «helt særlige
grunner». I de spesielle merknadene til bestemmelsen i Ot.prp. nr. 90 (2003−2004) på side
458 heter det at bestemmelsen «skal være en svært snever unntaksregel». De eksemplene
som nevnes, viser også at lovgiveren den gang så for seg en svært restriktiv bruk av
straffutmålingsfrafall. Inntrykket bekreftes i Innst. O. nr. 72 (2004−2005) punkt 8.2 på side
20.
HR-2022-731-A, (sak nr. 21-159952STR-HRET)

13
(65) Men selv om lovgiveren ved vedtakelsen av § 61 ikke så for seg at straffutmålingsfrafall
kunne brukes i et tilfelle som vårt, mener jeg at det ikke kan være utelukket i dag.
Lovgiversignalene som er gitt i forbindelse med behandlingen av rusreformforslaget, gir
uttrykk for et nytt syn på bruk av straff overfor rusavhengige ved narkotikalovbrudd. Dette
må få betydning også for muligheten til å reagere med straffutmålingsfrafall.
(66) Jeg finner støtte for dette synet i Prop. 92 L (2020−2021) punkt 9.3.4 på side 56−57. Her
drøfter departementet straffutmålingen i saker med mengder mellom de foreslåtte
terskelverdiene på to og fem gram, og som på tross av oppfordringen om påtaleunnlatelse
er brakt inn for retten. På side 56 uttaler departementet at domstolene i slike tilfeller «bør
vurdere å gi straffutmålingsutsettelse eller straffutmålingsfrafall». Deretter omtales
straffutmålingsfrafall slik på side 57:
«Etter straffeloven § 61 kreves ‘helt særlige grunner’ for at retten frafaller å utmåle
straff, noe som i utgangspunktet er et strengt vilkår. Departementet antar likevel at det
ikke er nødvendig å innta en særregulering i bestemmelsen som senker terskelen når
den aktuelle saken gjelder innehav av narkotika mellom terskelverdiene. For det første
vil trolig få slike saker tas inn for domstolene. For det andre gir straffeloven § 61
annet ledd også i dag anvisning på hensyn som er i overensstemmelse med
rusreformens overordnede formål. Ved vurderingen skal ‘det spesielt legges vekt på
om utmåling av straff vil virke som en urimelig tilleggsbelastning for lovbryteren, og
heller ikke hensynet til straffens formål og virkninger for øvrig tilsier at det utmåles en
reaksjon’. For personer med omfattende og alvorlig rusproblematikk vil de nevnte
momentene trekke i retning av at straffutmålingsfrafall bør gis.»
(67) Disse synspunktene ble ikke kommentert under behandlingen i stortingskomiteen. Men på
bakgrunn av de generelle uttalelsene i innstillingen om straff for rusavhengige, er det ingen
grunn til å anta at det tverrpolitiske flertallet var uenig med departementet på dette punktet.
(68) Jeg ser det alt i alt slik at straffutmålingsfrafall er den reaksjonen som i et tilfelle som dette
er i best samsvar med det nye synet på straffutmålingen som har kommet til uttrykk ved
stortingsbehandlingen av forslaget om en rusreform.
(69) På denne bakgrunn får tidligere domfellelser og forholdet i siktelsens post II ingen
betydning ved reaksjonsfastsettelsen.
Oppsummering av ny reaksjonspraksis ved rusavhengiges befatning med mindre mengder
narkotika til egen bruk
(70) Den praksisomlegging som jeg har redegjort for, innebærer at rusavhengiges erverv,
besittelse og oppbevaring av inntil fem gram heroin, amfetamin eller kokain til egen bruk
heretter i alminnelighet skal føre til straffutmålingsfrafall, jf. straffeloven § 61. Det samme
gjelder selve bruken av stoffene.
(71) Aktor har i skranken opplyst at påtalemyndigheten med en slik rettsavklaring fra
Høyesteretts side heretter normalt vil reagere med påtaleunnlatelse i tilsvarende saker.
HR-2022-731-A, (sak nr. 21-159952STR-HRET)

14
Konklusjon
(72) I lys av lovgiversignalene som ble gitt under Stortingets behandling av regjeringens forslag
om en rusreform, gis A straffutmålingsfrafall, jf. straffeloven § 61. Dommen er en
tilleggsdom til forelegg vedtatt 22. april 2020, jf. straffeloven § 82.
(73) I tråd med aktors forslag finner jeg det hensiktsmessig å utforme en ny domsslutning.
(74) Jeg stemmer for denne
D O M :
1. A, født 00.00.1987, dømmes for overtredelse av straffeloven § 231 første ledd og
legemiddelloven § 31 andre ledd jf. § 24 første ledd. Utmåling av straffen frafalles,
jf. straffeloven § 61.
2. Dommen er en tilleggsdom til forelegg vedtatt 22. april 2020, jf. straffeloven § 82.
(75) Dommer Webster: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(76) Dommer Kallerud: Likeså.
(77) Dommer Steinsvik: Likeså.
(78) Dommer Skoghøy: Likeså.
(79) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
1. A, født 00.00.1987, dømmes for overtredelse av straffeloven § 231 første ledd og
legemiddelloven § 31 andre ledd jf. § 24 første ledd. Utmåling av straffen frafalles,
jf. straffeloven § 61.
2. Dommen er en tilleggsdom til forelegg vedtatt 22. april 2020, jf. straffeloven § 82.
HR-2022-731-A, (sak nr. 21-159952STR-HRET)