Sammendrag: Gussgard, Oftedal Broch, Stabel, Matningsdal og DolvaTre søsken overtok et mindre bruk etter foreldrenes død. Sammen med sin bror drev eldste sønn og best odelsberettiget gården fra 1982 til 1995 da han trakk seg ut. Det var broren som var mest interessert i jordbruk og gjorde det meste av arbeidet. Begge brødrene bodde på eiendommer utskilt fra bruket. Begge hadde arbeid utenfor bruket, som ikke kastet særlig meget av seg. Eldste bror reiste odelsløsningssak i 1998. Han døde samme år, og hans sønn gikk inn i saken.Sønnen hadde flyttet hjemmefra da han var 24 år gammel, men kom tilbake i 1996. Han drev med asfaltarbeid, noe han ville fortsette med, men han ville i tillegg drive med hest og jordbærdyrking på eiendommen. Lagmannsretten fant at sønnen måtte identifiseres med faren når det gjaldt tilknytning til og innsats på eiendommen, og godtok løsningsretten. Høyesterett mente dette ikke var riktig - urimelighetsvurderingen etter § 21 annet ledd måtte foretas ut fra de aktuelle parters egen situasjon. Men det ble ikke sett bort fra at forhold knyttet til den eldre generasjon, kunne være et moment av en viss vekt. Høyesterett kom til samme resultat som lagmannsretten. Det ble lagt til grunn at eiendommen ble drevet nærmest som et hobbybruk. Det var ikke anført at den yngre broren hadde hatt noen begrunnet forventning om å få overta.

NORGES HØYESTERETT
Den 24. mars 2004 avsa Høyesterett dom i
HR-2004-00612-A, (sak nr. 2003/1262), sivil sak, anke,
A (advokat Inger Lise N. Rekve – til prøve)
mot
B (advokat Bjørn Haukland)
S T E M M E G I V N I N G :
(1) Dommer Gussgard: Saken gjelder spørsmål om odelsløsning må nektes etter odelsloven
§ 21 annet ledd, som klart urimelig overfor eieren.
(2) D, C og A overtok i 1982 eiendommen X, gnr. -- bnr. -- på Y i Z kommune etter at begge
foreldrene var døde. Eiendommen er på totalt 403 dekar – 23 dekar dyrket mark, 80 dekar
skog og 300 dekar myr og fjell. Brødrene bodde på stedet og drev jorda sammen.
Våningshuset med et hageareal var tidligere utskilt og overdratt til A. D hadde bygget på
en parsell, som var utskilt fra eiendommen.
(3) I august 1998 reiste D som den eldste sønn, odelsløsningssak mot sine søsken ved Nord-
Troms herredsrett. Han døde imidlertid 17. november samme år, og saken ble stanset.
Den ble satt i gang igjen da hans sønn, B, trådte inn i saken i januar 1999.
(4) I mars 1999 begjærte A sameiet oppløst ved tvangssalg, noe som førte til at
odelsløsningssaken igjen ble stanset. Han kjøpte eiendommen på tvangssalg for
kr 452 000 og fikk skjøte 21. februar 2002. Odelsløsningssaken ble deretter satt i gang
igjen. For C ble den hevet 28. februar 2002.
(5) For tingretten var det ikke uenighet om at eiendommen var odlingsjord og at B hadde best
odelsrett. Tvisten gjaldt om odelsloven § 17 annet ledd om virkningen av oppløsning av
sameie avskar ham fra å løse eiendommen, alternativt om odelsløsning måtte nektes etter
lovens § 21 annet ledd fordi det ville være klart urimelig å drive A bort fra den. A fikk
medhold på det sistnevnte grunnlag. Dommen av 16. september 2002 har denne
domsslutning:

2
”1. A frifinnes.
2. Hver av partene bærer egne saksomkostninger.”
(6) B anket dommen. Det var da ikke lenger enighet om at eiendommen var odlingsjord.
Lagmannsretten la til grunn at eiendommen oppfylte arealkravet for å være odelsjord, og
– under tvil – at eiendommen ”kan nyttast til landbruksdrift”. Retten vurderte dernest
saken i relasjon til odelsloven § 21 annet ledd. Dommen av 18. august 2003 har denne
domsslutning:
”1. B kjennes berettiget til å løse eiendommen gnr -- bnr -- X i Z på odel.
2. Saksomkostninger tilkjennes verken for lagmannsretten eller tingretten.”
(7) A anket over lagmannsrettens bevisbedømmelse og rettsanvendelse. Høyesteretts
kjæremålsutvalg tillot anken fremmet bare for så vidt den gjaldt anvendelsen av
odelsloven § 21. For øvrig ble anken nektet fremmet etter tvistemålsloven § 373 tredje
ledd nr. 4. Partene og åtte vitner er avhørt ved bevisopptak til bruk for Høyesterett. Det er
fremlagt noen nye dokumenter.
(8) Den ankende part – A – har i hovedtrekk gjort gjeldende:
(9) Han bestrider ikke at D hadde rett til å løse eiendommen på odel, men det må være uriktig
når lagmannsretten har identifisert B med faren for så vidt gjelder innsats på og
tilknytning til gården. Etter odelsloven § 21 annet ledd kan odelsløsning nektes overfor en
eier med odelsrett, dersom det ville være ”klårt urimeleg om løysingsmannen fekk drive
eigaren bort”. Det skal foretas en individuell vurdering, en avveining av interessene på
begge sider. Etter rettspraksis er de viktigste kriteriene nærheten i slektskap, tilknytningen
til eiendommen og eierens forventning om å få beholde den. Kjernepunktet i
tilknytningsvurderingen er virkningen av å fordrive eieren. Det vises i den forbindelse til
vitneforklaring referert i tingrettens dom om at ”Gården er en del av A, og A er en del av
gården. Gården har vært sjela til A.”
(10) Han har bodd på eiendommen hele sitt liv og sammen med sine foreldre så lenge de
levde. Faren døde i 1975, moren i 1982. Han kjøpte våningshuset i 1968–69, opptok lån
og bygde det om til en moderne bolig med to leiligheter, en til foreldrene og en til ham
selv. Hustomta ble fradelt i 1981. Gjennom alle år deltok han i gårdsarbeidet ved siden av
sitt arbeid som telemontør. Han ble pensjonist i 2002, 62 år gammel. Etter morens død
drev han gården sammen med sin bror frem til 1995 da broren trakk seg ut. Deretter har
han drevet gården alene. Han har alltid hatt interesse for gårdsdrift, og gjorde det meste av
arbeidet mens brødrene drev sammen. Han har åpenbart en mye sterkere tilknytning til
gården enn B, som i liten grad har bodd hjemme etter at han ble voksen, og ikke har vist
noen interesse for gårdsdriften.
(11) Han bestrider ikke at hans forventning om å få overta gården ikke har vært helt
”gjennomtenkt”, slik tingretten har uttrykt det. Men broren foretok seg ikke noe for å få
eiendommen overført til seg, verken etter farens eller morens død, og var i det hele tatt
ikke særlig interessert i jordbruk. Først da broren ble meget syk, kom stevningen i
odelsløsningssaken.

3
(12) Av betydning er også partenes forutsetninger for å drive jordbruk og realismen i de
planene odelsløseren har. Selv ønsker han å fortsette med sau, slik gården nå har vært
drevet gjennom mange år. B har verken jordbruksutdannelse eller praksis fra
jordbruksdrift. Han har i mange år vært asfaltarbeider, et arbeid som drives intenst fra
april og ut september. Det er uforståelig hvordan han samtidig skal kunne virkeliggjøre
sine planer om å drive med hester og dyrke jordbær. Disse planene er ikke realistiske.
(13) Den ankende part har nedlagt slik påstand:
”1 A frifinnes.
2 B dømmes til å betale A saksomkostninger for alle retter, med tillegg av
lovens forsinkelsesrente fra forfall til betaling skjer.”
(14) Ankemotparten – B – har i hovedtrekk gjort gjeldende:
(15) Lagmannsrettens dom er riktig.
(16) Det gjøres ikke gjeldende at identifikasjon med en forelder skal foretas i alle tilfeller der
”neste generasjon” gjør bruk av sin odelsrett. Men i denne spesielle saken er en
identifikasjon på sin plass. I det minste bør vurderingen av Bs situasjon foretas i lys av
farens tilknytning til og arbeid på eiendommen. Så lenge de to brødrene drev sammen, var
det ikke plass for innsats fra hans side. Det kan ikke forventes at en ung mann skal bidra
aktivt i gårdsdrift i et tilfelle som dette, for ikke å miste muligheten til å overta
eiendommen.
(17) Han har selv tilknytning til gården. Han vokste opp på den utskilte parsellen og bodde
hjemme til han var 24 år. Han hadde et nært forhold til besteforeldrene. Han flyttet tilbake
i 1996 og bor nå i sin mors hus. Han har planer om å drive med hester og å dyrke jordbær,
noe eiendommen egner seg godt til.
(18) Kjernepunktet i tilknytningsbegrepet er ikke hvilken virkning det vil ha å ta gården fra
eieren. Det vil være den alminnelige situasjon ved odelsløsning. Det skal atskillig til før
en kan si at odelsløsning må anses klart urimelig.
(19) A kan ikke ha hatt noen begrunnet forventning om å få eiendommen overdratt til seg. Han
har fått tilbud om å drive den så lenge han levde, men avslo dette.
(20) Ankemotparten har ikke landbruksutdannelse, men det skal ikke mye til for å drive
gården slik den drives i dag. En takst over eiendommen viser at den dyrkbare jorda ikke
holdes i hevd, og driftsbygningene er i dårlig forfatning. A har i realiteten drevet et
hobbybruk.
(21) Ankemotparten har nedlagt slik påstand:
”1. Hålogaland lagmannsretts dom stadfestes.
2. A betaler sakens omkostninger for tingrett, lagmannsrett og Høyesterett.”
(22) Jeg er kommet til at vilkårene for å nekte odelsløsning ikke er oppfylt, og anken må da
forkastes.

4
(23) Som sønn av den best odelsberettigete har B bedre odelsrett enn farens yngre bror,
jf. odelsloven § 12, og i utgangspunktet har han da rett til å løse eiendommen på odel.
Han har trådt inn i den odelsløsningssaken som faren hadde anlagt med sikte på å overta
eiendommen for seg og sin linje.
(24) Odelsloven § 21 er en unntaksbestemmelse. For at den best odelsberettigete skal kunne
hindres i å løse gården, må innløsning fremstå som ”klårt urimeleg”. Bestemmelsen var
ny i odelsloven av 28. juni 1974 nr. 58. Bakgrunnen var sterk kritikk mot den tidligere
rettstilstand, der løsningsretten for den best odelsberettigete i praksis nærmest var uten
unntak. Om dette viser jeg til NOU 1972: 22 Om odelsretten og åsetesretten side 41, og
videre til side 70 der det heter om urimelighetsvurderingen:
”… Det er ei individuell skjønsmessig vurdering retten her skal føreta. Paragrafen
nemner nokre viktige vurderingsmoment, men opprekninga er ikkje uttømande, også
andre moment enn dei som er nemnde kan telje med. I nemninga ”klårt urimeleg” ligg
at det må vere ei monaleg overvekt av omsyn som talar mot å tillate løysing”.
(25) Den første dommen Høyesterett avsa om § 21 er inntatt i Rt. 1978 side 268. Der sies det:
”Enhver odelsløsning innebærer at den aktuelle besitter av odelsgodset fordrives av
odelsløseren. Dette ligger i selve odelsrettens innhold og gir i de normale tilfeller ikke i
seg selv noe grunnlag for å hindre løsning. Rimelighetsvurderingen etter lovens § 21 må
derfor ha dette som utgangspunkt. Det er de øvrige omstendighetene omkring
odelsløsningen som må vurderes, og bestemmelsen finner da anvendelse når de
interesser som odelsløseren fremmer, er så beskjedne etter art og styrke i forhold til hva
saksøkte i tilfelle må ofre at resultatet blir klart urimelig. ”Det må vere ei monaleg
overvekt av omsyn som talar mot å tillate løysing”.”
(26) Lagmannsretten har vist til Rt. 2000 side 1634, en avgjørelse som gir veiledning når det
gjelder hvilke momenter som er av betydning ved vurderingen:
”Sentrale momenter i vurderingen er partenes tilknytning til eiendommen og
jordbruksnæringen, om vedkommende som fordrives har bodd og arbeidet på
eiendommen, og hvem av partene som har utdannet seg innen landbruk. Forventning
om overtakelse av odelseiendommen har også vært tillagt vekt, samt hvem som
eventuelt på et tidligere stadium burde fått klarlagt overtakelse/odelsløsning. Eierens
ønske om hvem som skal overta, har vært tillagt mer begrenset vekt.”
(27) I vår sak er ett av spørsmålene om B kan identifiseres med sin far når det gjelder forholdet
til gården. Lagmannsretten sier om dette:
”Lagmannsretten antar etter omstendighetene at B bør identifiseres med sin far D for så
vidt gjelder innsats på og tilknytning til gården. Uten slik identifisering vil yngre
etterkommer av best odelsberettiget måtte tape overfor annen odelsberettiget. Dette
ville fremstå som urimelig, tilfeldig og uforutsigbart, og kan ikke ses å være i samsvar
med odelslovens forutsetning.”
(28) Ordlyden i § 21 setter i seg selv ikke grenser for hvilke momenter som kan trekkes inn i
vurderingen, men det kan neppe anses tvilsomt at det en har hatt i tankene, er en
individuell vurdering, og da slik at saken skal vurderes ut fra de aktuelle parters egen
situasjon. En fullstendig identifikasjon, slik at odelsløseren fullt ut skal kunne tilgodeses
en forelders tilknytning til gården, kan etter mitt syn ikke være riktig, men jeg ser ikke
bort fra at forhold som knytter seg til den eldre generasjon, kan være et moment av en
viss vekt. I vår sak kommer Ds tilknytning til gården inn som en rent faktisk
omstendighet av betydning for spørsmålet om As forventning om å overta.

5
(29) At eieren enten har bodd på eller drevet gården – ofte begge deler – vil være
normalsituasjonen i de tilfellene der det oppstår tvist om løsningsadgangen, og er ikke i
seg selv nok til å hindre løsning. I vår sak har A drevet gården gjennom mange år og har
klart nok en sterk tilknytning til denne, både følelsesmessig og ved dette at han har brukt
av sin fritid gjennom en årrekke til å arbeide på bruket. Men han har hatt sitt
inntektsgivende arbeid utenfor gården, slik at kravet om innløsning, som kom før han ble
pensjonist, ikke ville føre til at han måtte skaffe seg annet arbeid. Han mister heller ikke
sin bolig, siden huset ligger på en utskilt tomt. Det er ikke påberopt at avkastningen av
gården har gitt noe tilskudd til livsopphold i de senere årene, og i denne tiden må driften
karakteriseres som et hobbybruk.
(30) A ble ikke eier av gården før hans krav om oppløsning av sameiet var gjennomført ved at
han kjøpte den i 2001. Han har erkjent at han ikke opp gjennom årene har hatt noen
begrunnet forventning om å få overta eiendommen. Eierforholdet ble ikke tatt opp i
forbindelse med foreldrenes død og heller ikke da D trakk seg ut. Det kan synes som om
eierforholdet ikke har hatt praktisk betydning mellom brødrene. At D i hvert fall i noen
grad deltok i gårdsarbeidet inntil kort tid før løsningssaken, må ha hatt stor betydning for
As eventuelle forhåpninger om å få overta gården for seg og sin linje. Da sak ble reist i
1998, er det nærliggende å anta at bakgrunnen var hensynet til neste generasjon.
(31) På denne bakgrunn er det vanskelig å se at det er momenter ved As tilknytning til
eiendommen, hans forventninger om å overta den, eller annet i hans situasjon som kan
begrunne at det må anses klart urimelig at B får innløse eiendommen.
(32) Det er heller ikke noe ved Bs forhold som tilsier at han kan nektes odelsløsning. Han har
tilknytning til eiendommen gjennom sin oppvekst og bor nå i barndomshjemmet. Han har
tilkjennegitt at han vil drive eiendommen, eventuelt med andres hjelp.
(33) Lagmannsrettens dom må etter dette stadfestes.
(34) Ankemotparten har krevd seg tilkjent saksomkostninger for alle instanser. Saken har
imidlertid reist spørsmål av prinsipiell interesse i relasjon til en vurdering etter odelsloven
§ 21 annet ledd mellom parter som tilhører ulike generasjoner. Dette har ikke vært oppe
for Høyesterett tidligere. Jeg er kommet til at lagmannsrettens omkostningsavgjørelse bør
bli stående, og at omkostninger for Høyesterett ikke tilkjennes.
(35) Jeg stemmer for denne
D O M :
1. Lagmannsrettens dom stadfestes.
2. Saksomkostninger for Høyesterett tilkjennes ikke.
(36) Dommer Oftedal Broch: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med

6
førstvoterende.
(37) Dommer Stabel: Likeså.
(38) Dommer Matningsdal: Likeså.
(39) Dommer Dolva: Likeså.
(40) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
1. Lagmannsrettens dom stadfestes.
2. Saksomkostninger for Høyesterett tilkjennes ikke.