Vurdering av om inntekt skal tilordnes skattyter eller skattyters fremtidige arbeidsgiver
Dato: 2004-10-03

Sammendrag: Etter en fortolkning av avtalen fant direktoratet at skattyter hadde de økonomiske rettighetene etter denne, og at disse rettighetene ikke kunne anses overdratt til skattyters arbeidsgiver. Fremtidige utbetalinger skulle derfor tilordnes skattyter.

Innsenders fremstilling av faktum og jus På bakgrunn av de opplysninger som er gitt i anmodningen, legges det til grunn at  skattyter siden 2002 har vært ansatt som forsker i X AS (heretter kalt selskap X). I tidsrommet 1999 – 2002 var skattyter ansatt som forskningssjef i Stiftelsen. Fra 1998 har skattyter også hatt oppdrag på vegne av Stiftelsen for en internasjonalt organisasjon med sete i utlandet (heretter kalt Z). Da skattyter fikk selskap X som ny arbeidsgiver i 2002, ønsket Z at hun skulle fortsette oppdraget under sin nye arbeidsgiver. Selskap X vil opprette et nytt selskap enten alene eller i samarbeid med andre aktører. Det nye selskapet vil arbeide med forskningsprosjekter, og skattyter vil bli ansatt i selskapet når dette er etablert. Skattyter vil ta med seg det aktuelle oppdraget for Z ved ansettelse i det nye selskapet. Skattyter har hatt oppdrag for Z en til to ganger per år, og oppdragene har vært av en til to ukers varighet per gang. Frem til juni 2002 var oppdraget regulert av en oppdragsavtale mellom daværende arbeidsgiver (Stiftelsen) og Z. Det er vist til vedlagt avtale datert 15. juni 2001 der det fremgår at Stiftelsen er part. For oppdrag som har funnet sted etter juni 2002, har Z ønsket å inngå avtale direkte med skattyter, jf. avtalen datert 6. april 2003. Ifølge innsender er begrunnelsen for å kreve at oppdragsavtalen inngås direkte med den enkelte som utfører oppdraget, å understreke at Z benytter seg av den enkeltes individuelle kompetanse. Det er opplyst at Z godtar at betaling for oppdraget utbetales til skattyters fremtidige arbeidsgiver. Den fremtidige arbeidsgiver vil også dekke alle kostnader relatert til oppdraget. Forberedelsene til oppdraget vil også skje i lokalene til den nye arbeidsgiveren. Innsender viser til at inntekt som hovedregel skal tilordnes det subjekt som etter det underliggende forhold er den berettigede til vederlaget. Dette prinsippet kommer til uttrykk i Skattedirektoratets uttalelse inntatt i Utv. 2001 side 205 som omhandler driftstilskudd og trygderefusjon for leger som driver legevirksomhet gjennom aksjeselskap. I saken ble det lagt til grunn at avtale- og regelverket ikke var til hinder for å overføre de økonomiske rettighetene etter avtalen til legens aksjeselskap. Innsender viser til at ovennevnte uttalelse har en klar parallell til den forelagte sak. Skattyter er i henhold til gjeldende avtale gjort til formell avtalepart, og dette vil gjelde også fremtidige avtaler med Z. For øvrig er det foretatt få endringer i kontraktsforholdet. Som nevnt ovenfor vil Z akseptere at skattyters arbeidsgiver fortsatt skal kunne oppebære inntektene. Selv om skattyter gjøres til formell avtalepart, må det etter innsenders oppfatning foretas en helhetsvurdering av avtaleforholdet, og da særlig det forhold at ny arbeidsgiver gis en rett til å fakturere Z direkte. Innsender viser også til en tidligere bindende forhåndsuttalelse der tilordning av inntekt var vurderingstemaet (BFU 18/03) og til Bye-dommen (Utv. 1994 side 828). Innsender ber om en bindende forhåndsuttalelse der Skattedirektoratet tar stilling til tilordningsspørsmålet. Skattedirektoratets vurderinger Skattedirektoratet skal ta stilling til om fremtidig vederlag som blir utbetalt fra Z skal anses som inntekt for skattyter eller som næringsinntekt for skattyters fremtidige arbeidsgiver. Innsender forutsetter at utbetalinger fra Z er skattepliktig til Norge, jf. skatteloven § 2-1 syvende ledd. Direktoratet legger dette til grunn for den videre vurdering. Skattedirektoratet viser til at en inntekt i utgangspunktet skal tilordnes det subjekt som etter det underliggende forhold (privatrettslige) er den berettigede, jf. Zimmer: Lærebok i skatterett 4. utgave sidene 102 og 103 og side 147 flg. Zimmer gir uttrykk for at prinsippet må anses å være nedfelt implisitt i den enkelte skattelovsregel. Det avgjørende vil etter dette være hvilket skattesubjekt – skattyter eller den fremtidige arbeidsgiver – som har de økonomiske rettighetene etter avtalen. Etter avtalen datert 6. april 2003 er det skattyter som er part. Det følger av sakens opplysninger at tilsvarende vil gjelde for fremtidige avtaler. Når det gjelder betaling for oppdraget står det følgende under ”Payments”: ”Please note that, as regards all payments, these arrangements are between you and (Z), even if you are employd by an organisation. It will be for you and your employer to come to any particular agreement concerning the final destination of any payments; (Z) will not intervene in this agreement.” Skattedirektoratet forstår avtalen av 6. april 2003 dithen at det er skattyter som har de økonomiske rettighetene etter denne. Direktoratet legger til grunn at nye avtaler som inngås vil være identiske, eller tilnærmet identiske, med den fremlagte avtalen datert 16. april 2003. Avtalen åpner for at skattyter og hans arbeidsgiver kan bli enige om at andre enn skattyter kan motta oppgjøret, uten at Z vil ha innsigelser. Slik direktoratet ser det innebærer dette likevel ikke at de økonomiske rettighetene skatterettslig kan anses overført til skattyters fremtidige arbeidsgiver. Det er heller ikke fremlagt annen avtale som tilsier at den fremtidige arbeidsgiver har de økonomiske rettighetene. Basert på det underliggende privatrettslige forhold, vil det etter avtalen være skattyter som etter direktoratets oppfatning skal tilordnes inntekten. Det forhold at partene velger å la den fremtidige arbeidsgiver holde kontorfasiliteter og nødvendig teknisk utstyr, samt dekke alle utgifter i forbindelse med oppholdet i utlandet, vil etter direktoratets synspunkt ikke endre på dette utgangspunktet. Skattedirektoratets uttalelse inntatt i Utv. 2001 side 205, som innsender viser til, gjelder hvorvidt avtale- og regelverket var til hinder for å overføre økonomiske rettigheter etter en avtale til et annet subjekt enn det som var forpliktet til å utføre oppdraget. Direktoratet har overfor lagt til grunn at de økonomiske rettighetene etter nærværende avtale ikke kan anses som overdratt til skattyters arbeidsgiver. Etter Skattedirektoratets oppfatning, er den nevnte uttalelse ikke avgjørende for hvorvidt de økonomiske rettighetene faktisk er å anse som overdratt i denne saken. Kravet på godtgjørelse må anses innvunnet etter hvert som arbeidsinnsatsen utføres og kravet på vederlag opptjenes, jf. Zimmer: Lærebok i skatterett 4. utgave side 136. En avtale mellom skattyter og Z om at godtgjørelsen skal utbetales til skattyters arbeidsgiver, må etter dette anses som en inntektsanvendelse, der skattyter disponerer over innvunnet inntekt. Skattedirektoratet har etter dette kommet til at fremtidige utbetalinger fra Z skal tilordnes skattyter. Konklusjon Basert på det beskrevne faktum skal fremtidige utbetalinger fra Z tilordnes skattyter, og ikke hennes fremtidige arbeidsgiver.