Dato: 2022-06-30

Sammendrag: I en pågående etterforskning er en mann siktet for blant annet grov hvitvasking av mer enn 500 millioner kroner i utbytte fra særlig grov narkotikaovertredelse. I forbindelse med etterforskningen har politiet sikret seg tiltaltes PCer og mobiltelefoner. Datamaterialet skal også inneholde korrespondanse mellom tiltalte og hans advokat, og dette materialet er underlagt beslagsforbud etter straffeprosessloven.

Spørsmålet for Høyesterett var om siktedes rett til respekt for privatliv og korrespondanse etter Den europeiske menneskerettskonvensjonen (EMK) gjør at politiet ikke selv kan sortere ut advokatkorrespondansen, men at dette må gjøres av tingretten eller en annen utenforstående instans.

Høyesterett har kommet til at utsorteringen av advokatkorrespondanse kan foretas av en teknisk enhet i politiet, i tråd med Riksadvokatens direktiv fra 9. juni 2021. Høyesterett legger vekt på at den tekniske enheten er organisatorisk atskilt fra etterforskningsenheten, at personellet som sorterer ut materialet ikke kan utføre annet arbeid i saker der den aktuelle korrespondansen kan få betydning, og at tjenestemennene har taushetsplikt om opplysninger som gjelder korrespondansen med advokat. Dette og andre fastsatte rutiner for utsorteringen gjør at den er i overensstemmelse med EMK.

Kjennelsen avklarer prosedyrene for utsortering av advokatkorrespondanse der datamaterialet ikke er sikret hos advokaten selv.

K J E N N E L S E
avsagt 30. juni 2022 av Høyesterett i avdeling med
dommer Hilde Indreberg
dommer Wilhelm Matheson
dommer Kristin Normann
dommer Wenche Elizabeth Arntzen
dommer Kine Steinsvik
HR-2022-1317-A, (sak nr. 22-061707STR-HRET)
Anke over Eidsivating lagmannsretts kjennelse 6. april 2022
A (advokat Kim Ellertsen)
mot
Påtalemyndigheten (førstestatsadvokat
Per Eirik Vigmostad-Olsen)

2
S T E M M E G I V N I N G
(1) Dommer Arntzen:
Sakens spørsmål og bakgrunn
(2) Saken gjelder forbudet mot å ta beslag i de delene av siktedes datamateriale som
inneholder korrespondanse med advokat, jf. straffeprosessloven § 204, jf. § 119.
Spørsmålet er om systemet for utsortering av dette datamaterialet som er fastsatt i
riksadvokatens direktiv 9. juni 2021, er i samsvar med Den europeiske
menneskerettskonvensjon (EMK) artikkel 8.
(3) A, født 00.00.1972, er siktet for grov hvitvasking av mer enn 500 millioner kroner i utbytte
fra «særlig grov narkotikaovertredelse». Siktelsen omfatter også overtredelse av
straffeloven § 221 om uriktig forklaring og § 202 om identitetskrenkelse samt overtredelse
av finansieringsvirksomhetsloven, tolloven og vaktvirksomhetsloven. Siktede har vært
varetektsfengslet siden slutten av januar 2021. Saken hører under Øst politidistrikt.
(4) I forbindelse med etterforskningen har politiet sikret seg en rekke av siktedes databærere,
både PCer og mobiltelefoner. Det er laget sikringsfiler av innholdet på de ulike enhetene.
Sikringsfilene er lagret på en server der bare politiets Enhet for digitalt politiarbeid (DPA)
har tilgang. Databærerne oppbevares i forseglet emballasje på et eget beslagsrom.
(5) Tidlig i den tekniske analysen ble det oppdaget at datamaterialet inneholder
korrespondanse med advokat. Gjennomgangen ble midlertidig stanset og siktede begjærte
databærerne overlevert til tingretten for utsortering av det beslagsfrie materialet der.
Politiet besluttet å stanse sin videre gjennomgang i påvente av tingrettens avgjørelse.
(6) Romerike og Glåmdal tingrett avholdt muntlig forhandling om siktedes begjæring, og avsa
27. oktober 2021 kjennelse der påtalemyndigheten ble pålagt å «overlevere de databærerne
som er beslaglagt fra A til tingretten, som vil besørge en videre utsortering av beslagsfritt
materiale». Tingretten mente at det var «så vidt stor uklarhet ved DPAets adgang til å dele
taushetsbelagte opplysninger med sakens etterforskere» at videre besittelse og
gjennomgang av siktedes databærere ikke kunne sies å være «i samsvar med loven»,
jf. EMK artikkel 8 nr. 2.
(7) Påtalemyndighetens anke til Eidsivating lagmannsrett ble avvist som for sent fremsatt.
(8) Den 5. januar 2022 fremmet påtalemyndigheten begjæring om tilbakeføring av ansvaret for
ransaking av de beslaglagte databærerne til politiet. I begjæringen vises det til at
politimesteren i Øst politidistrikt ved instruks 20. desember 2021 om «ransaking av
datamengder som det er grunn til å tro inneholder opplysninger underlagt beslagsforbud»
har avklart usikkerheten rundt taushetsplikten. I denne instruksen heter det:
«3. TAUSHETSPLIKT
Den som foretar utsortering av beslagsfritt materiale, pålegges taushetsplikt overfor
enhver om all informasjon om materialet som utsorteres som han eller hun får
gjennom utsorteringen. Brudd på taushetsplikten rammes av straffeloven § 209 første
ledd, jf. andre ledd.»
HR-2022-1317-A, (sak nr. 22-061707STR-HRET)

3
(9) Romerike og Glåmdal tingrett avsa 15. februar 2022 kjennelse med slik slutning:
«Den videre utsorteringen av beslagsfritt materiale på siktedes databærere
gjennomføres av politiet.»
(10) Siktede anket til Eidsivating lagmannsrett, som straks ga anken oppsettende virkning.
Lagmannsretten avsa 6. april 2022 kjennelse med slik slutning:
«Anken forkastes.»
(11) A har anket til Høyesterett. Anken retter seg mot lagmannsrettens lovanvendelse. Det ble
nedlagt påstand om at databærerne oversendes tingretten for sletting av opplysninger
underlagt taushetsplikt. Påstanden er senere endret til at lagmannsrettens kjennelse 6. april
2022 oppheves.
(12) Påtalemyndigheten har tatt til motmæle og nedlagt påstand om at anken forkastes.
(13) Saksforberedende dommer i Høyesterett ga i beslutning 29. april 2022 anken oppsettende
virkning. Høyesteretts ankeutvalg besluttet 2. mai 2022 at ankesaken skal avgjøres av
Høyesterett i avdeling med fem dommere, jf. domstolloven § 5 første ledd andre punktum.
Mitt syn på saken
Innledning
(14) Saken gjelder en videre anke over kjennelse. Høyesteretts kompetanse er da begrenset til å
prøve lagmannsrettens lovtolking og saksbehandling, jf. straffeprosessloven § 388 første
ledd. I saker som gjelder forholdet til Grunnloven og de inkorporerte
menneskerettskonvensjonene, kan Høyesterett også prøve den konkrete anvendelsen av
den aktuelle lovregelen, jf. HR-2018-699-A avsnitt 21.
(15) Saken reiser som nevnt spørsmål om siktedes rettigheter etter EMK artikkel 8. Jeg kommer
tilbake til forsvarers anførsler under min gjennomgang av Riksadvokatens direktiv 9. juni
2021 om ransaking av datamengder som det er grunn til å tro inneholder opplysninger
underlagt beslagsforbudet i straffeprosessloven § 204, jf. § 119.
Rettslige utgangspunkter
(16) Straffeprosessloven § 203 første ledd gir politiet adgang til å ta beslag i ting «som antas å
ha betydning som bevis». Dette gjelder også dokumenter og elektronisk lagrede filer,
jf. HR-2018-104-A avsnitt 26.
(17) Etter § 204 første ledd kan det likevel ikke tas beslag i «dokumenter eller annet hvis
innhold et vitne kan nekte å forklare seg om» etter nærmere angitte bestemmelser. En av
disse bestemmelsene er straffeprosessloven § 119, som pålegger advokater taushetsplikt
om «noe som er betrodd dem i deres stilling». Taushetsplikten er vidtrekkende og omfatter
også kommunikasjon som kan avsløre eksistensen av selve klientforholdet. For materiale
som omfattes av advokaters taushetsplikt etter denne bestemmelsen, er beslagsforbudet i
HR-2022-1317-A, (sak nr. 22-061707STR-HRET)

4
utgangspunktet absolutt. Som det fremgår av § 204 andre ledd, er det imidlertid gjort
unntak i de tilfellene advokaten selv er mistenkt for å være medskyldig i det straffbare
forholdet.
(18) Advokaters taushetsplikt skal verne fortroligheten mellom klient og advokat. Dette er en
helt grunnleggende rettssikkerhetsgaranti, der også vernet mot selvinkriminering står
sentralt. I HR-2018-104-A avsnitt 30 er forholdet mellom taushetsplikten og beslagsretten
beskrevet slik:
«Når vår rettsorden her lar taushetsplikten gå foran, og dermed gjør vidtrekkende
innhugg i politiets mulighet for å få tilgang til materiale som opplagt ville kunne være
verdifullt for etterforskning og iretteføring av alvorlige straffbare forhold, er det først
og fremst for å beskytte fortroligheten mellom klient og advokat, jf. Rt-2010-1638
avsnitt 33 og Rt-2014-297 avsnitt 18. For at advokater skal kunne ivareta klientenes
interesser, er det helt sentralt at enhver som søker bistand kan stole på at ingenting av
det som blir meddelt advokaten, bringes videre, jf. Rt-2012-608 avsnitt 37. Et sterkt
vern av tillitsforholdet mellom klienter og advokater er i neste omgang også
avgjørende for at advokater skal kunne fylle sin rettsstatlige rolle, ikke minst ved å
bidra til at partene får en rettferdig rettergang …»
(19) Taushetsplikten er ikke til hinder for at politiet ved ransaking hos advokater eller andre kan
ta med siktedes databærere og at de kan speilkopiere dem, jf. Rt-2013-968 avsnitt 24 og
25. Speilkopiene vil bli gjennomgått av kompetent instans for eventuell utsortering av
beslagsfritt materiale. Denne gjennomgangen er ansett som et ledd i en pågående ransaking
med grunnlag i straffeprosessloven § 197, jf. HR-2018-699-A avsnitt 29 og Rt-2011-296
avsnitt 40. Så snart eventuelt beslagsfritt materiale er sortert ut, kan politiets egentlige
ransaking etter bevis som det er aktuelt å beslaglegge, komme i gang. I de tilfellene siktede
ikke samtykker til at politiet beholder bevismaterialet, treffer påtalemyndigheten
beslutning om beslag, jf. straffeprosessloven § 205 første ledd. Ved eventuell tvil om en
opplysning er beslagsfri, kan spørsmålet bringes inn for retten etter bestemmelsens andre
eller tredje ledd. Siktede kan på sin side kreve beslutningen om beslag brakt inn for retten
etter § 208 første ledd.
(20) Forarbeidene til straffeprosessloven § 205 forutsetter at politiet må kunne gjennomgå
dokumenter for å avklare hva som kan beslaglegges, jf. NUT 1969: 3 side 256. I
rettspraksis er det imidlertid lagt til grunn at utsorteringen av taushetsbelagt materiale må
skje i tingretten dersom databæreren er sikret hos en advokat. Begrunnelsen for dette
fremgår av Rt-2013-968, som gjaldt undersøkelser av en advokats harddisk og bærbare PC,
der det i avsnitt 23 heter:
«Det gjelder normalt en presumsjon for at ‘dokumenter og tilsvarende som befinner
seg på kontoret hos en frittstående privatpraktiserende advokat’ er undergitt
taushetsplikt og dermed beslagsforbud, jf. Rt-1996-1081. Jeg finner det ikke tvilsomt
at denne presumsjonen omfatter en advokats databærere.»
(21) Det er altså en presumsjon for at alle «dokumenter og tilsvarende» som finnes på et
advokatkontor er underlagt taushetsplikt, typisk kommunikasjon med klienter som ikke har
noe med den aktuelle saken å gjøre.
(22) Høyesterett fant på denne bakgrunn at forutsetningen i straffeprosesslovens forarbeider om
at politiet må kunne undersøke papirer for å vurdere hva som kan beslaglegges, ikke var
HR-2022-1317-A, (sak nr. 22-061707STR-HRET)

5
myntet på «den spesielle situasjonen som foreligger» når det tas beslag hos en advokat,
jf. avsnitt 30. Som det fremgår av avsnitt 28 og 40, må politiet i slike tilfeller overlevere
datamaterialet til tingretten etter analogi fra straffeprosessloven § 205 tredje ledd uten noen
form for gjennomgang eller sortering på forhånd.
(23) I HR-2017-111-A uttalte Høyesterett, under henvisning til straffeprosesslovens forarbeider,
at denne ordningen ikke gjelder for datamateriale som sikres hos andre enn advokater.
I avsnitt 38 heter det om dette:
«Påtalemyndigheten har, som allerede nevnt, primærkompetansen til å foreta beslag.
Det er dermed også påtalemyndighetens ansvar i første hånd å sørge for at det ikke
beslaglegges materiale utover det loven hjemler. Som påpekt av Bjerke, Keiserud og
Sæther, Straffeprosessloven kommentarutgave bind I, 4. utgave 2011, side 718 ligger
det i dette at påtalemyndigheten i utgangspunktet også har kompetanse til selv å gå
gjennom det beslaglagte. Ved en slik gjennomgang er selvsagt forutsetningen at
påtalemyndigheten sorterer ut og leverer tilbake eller sletter det som ikke lovlig kan
beholdes.»
(24) Etter en omtale av Rt-2013-968 og den ordningen som er etablert for gjennomgang av
datamateriale fra et advokatkontor, uttaler førstvoterende i avsnitt 41:
«Etter mitt syn er det neppe grunnlag for å utvide den særreguleringen som
Høyesterett i 2013 kom til at måtte etableres for beslag på advokatkontor til alle
situasjoner hvor det oppdages advokatkorrespondanse i et større beslag, eller hvor det
pretenderes at dette er tilfelle. I slike tilfeller kan det antakelig være vel så
nærliggende å se hen til de retningslinjer Høyesterett har trukket opp for håndtering av
samtaler sikret ved kommunikasjonskontroll.»
(25) Høyesterett går deretter over til å behandle de retningslinjene for håndteringen av
kommunikasjonskontroll som ble trukket opp i Rt-2015-81. I avsnitt 43 oppsummeres
utsorteringen etter disse retningslinjene slik:
«… påtalemyndigheten sorterer ut og umiddelbart, og uten gjennomgang, sletter
samtaler som faller inn under straffeprosessloven § 119 – typisk klientsamtaler med
advokat, se avsnitt 23. Er det usikkert om det dreier seg om klientsamtaler som faller
inn under § 119, må påtalemyndigheten enten slette samtalene, eller sende dem til
tingretten for gjennomgang uten at de på forhånd er gjennomgått, se avsnitt 28.
Avgjørelsen er fulgt opp i Rt-2015-1456 og HR-2016-1086-U.»
(26) Høyesterett går ikke nærmere inn på de praktiske sidene ved selve gjennomgangen av
datamaterialet, ut over å peke på at «søkekriterier med videre bør søkes valgt i samråd med
forsvareren», jf. avsnitt 47.
(27) At denne ordningen kan følges ved gjennomgang av datamateriale som er sikret hos andre
enn advokater, ble gjentatt i HR-2018-699-A avsnitt 31. Uttalelsen der om at «det som
måtte være taushetsbelagt, umiddelbart må sorteres ut uten ytterligere undersøkelse»,
tolker jeg dithen at politiets gjennomgang ble forutsatt begrenset til det absolutt
nødvendige for å ta stilling til beslagsforbudet.
HR-2022-1317-A, (sak nr. 22-061707STR-HRET)

6
Den europeiske menneskerettskonvensjon artikkel 8
(28) Siktedes databærere inneholder korrespondanse. Både Grunnloven § 102 og EMK artikkel
8 om retten til respekt for blant annet privatliv og korrespondanse setter rammer for
ransaking og beslag av slikt materiale. Jeg kan ikke se at grunnlovsvernet går lenger enn
EMK og nøyer meg i det følgende med å behandle artikkel 8.
(29) Det er ikke tvilsomt at ransaking av det aktuelle datamaterialet er et «inngrep» i siktedes
rettigheter etter artikkel 8. For at inngrepet skal være rettmessig, må det etter artikkel 8 nr.
2 forfølge et legitimt formål, være «i samsvar med loven» og i det konkrete tilfellet være
egnet, nødvendig og forholdsmessig, jf. HR-2018-104-A avsnitt 23 med henvisning til
praksis fra Den europeiske menneskerettsdomstol (EMD). Det er på det rene – og heller
ingen uenighet om – at ransakingen av siktedes datamateriale skjer for å forebygge
kriminalitet og derved forfølger et legitimt formål. Ved vurderingen av om de øvrige
inngrepsvilkårene er oppfylt, må det tas hensyn til at korrespondanse mellom advokat og
klient nyter et særskilt vern etter EMK.
(30) EMD har behandlet en rekke saker om gjennomgang av datamateriale som inneholder
korrespondanse med advokat, det vil si korrespondanse som nyter «legal professional
privilege» (LPP). De fleste sakene gjelder databærere som er sikret hos advokat.
(31) EMDs dom 17. desember 2020 Saber mot Norge gjaldt imidlertid gjennomgang av en
smarttelefon sikret hos en person som hadde status som fornærmet i den aktuelle
straffesaken. Det var enighet om at telefonen også inneholdt korrespondanse mellom
klageren og hans advokater i en annen straffesak. En speilkopi av telefonen ble først
oversendt tingretten for gjennomgang og utsortering av den beslagsfrie
advokatkorrespondansen. Etter at Høyesterett hadde avsagt kjennelsen i HR-2017-111-A,
ble imidlertid speilkopien returnert til politiet for gjennomgang der. Eierens anke til
lagmannsretten og videre anke til Høyesterett førte ikke frem.
(32) EMD fant at politiets gjennomgang av telefonen utgjorde en krenkelse av EMK artikkel
8 fordi kravet om at inngrepet måtte være «in accordance with the law», ikke var oppfylt.
(33) Domstolen tok utgangspunkt i at ransakingen og beslaget av datamaterialet hadde formell
hjemmel i straffeprosessloven kapittel 15 og kapittel 16, men at «the crux of the case» –
sakens avgjørende spørsmål – var om «the law in question had sufficient quality and
offered sufficient safeguards» til å sikre at konfidensiell advokatkommunikasjon ikke ble
kompromittert, jf. avsnitt 49. For å være forenlig med «the rule of law», måtte den
nasjonale reguleringen av ransakings- og beslagsprosessen tilfredsstille følgende krav
oppstilt i avsnitt 50:
«In the context of searches and seizures, the domestic law must provide some
protection to the individual against arbitrary interference with Article 8 rights. Thus,
the domestic law must be sufficiently clear in its terms to give citizens an adequate
indication as to the circumstances and conditions under which public authorities are
empowered to resort to any such measures. Moreover, search and seizure represent a
serious interference with private life, home and correspondence and must accordingly
be based on a ‘law’ that is particularly precise. It is essential to have clear, detailed
rules on the subject (see Sallinen and Others v. Finland, no. 50882/99, §§ 82 and 90,
27 September 2005).»
HR-2022-1317-A, (sak nr. 22-061707STR-HRET)

7
(34) Det er altså et krav at nasjonalt regelverk gir individet beskyttelse mot vilkårlig inngrep i
rettighetene etter artikkel 8. Regelverket må derfor være så klart at det gir borgerne
tilstrekkelig informasjon om når og under hvilke betingelser myndighetene har adgang til å
ransake og beslaglegge taushetsbelagt materialet. Inngrepets alvorlige karakter tilsier at
regelverket må være særlig presist.
(35) I avsnitt 51 minner domstolen om viktigheten av «specific procedural guarantees» til
beskyttelse av fortroligheten mellom advokat og klient, en beskyttelse som er
grunnleggende for å ivareta tilliten mellom dem. Også klientens vern mot
selvinkriminering forutsetter at myndighetene søker å bevise sin sak – «prove their case» –
uten å ty til fortrolig kommunikasjon med advokat. Disse hensynene er ikke begrenset til
kommunikasjon i verserende saker og gjelder uavhengig av om kontakten mellom klient og
advokat gjelder strafferettslige eller sivilrettslige spørsmål.
(36) Etter å ha redegjort for at tilbakeleveringen av det aktuelle datamaterialet fra tingretten til
politiet var foranlediget av Høyesteretts kjennelse i HR-2017-111-A, uttaler EMD i avsnitt
54:
«Having regard to the foregoing observations, the Court does not find it necessary in
the instant case to consider whether or under what circumstances credible claims for
LPP in respect of specific data carriers entail that they must be sent to a court or
another third-party independent of the police and prosecution in order to have any data
covered by LPP deleted before the latter may proceed to search the data carriers.»
(37) Domstolen fant det ikke nødvendig å vurdere om og under hvilke omstendigheter det er
nødvendig å overlevere datamaterialet til retten eller en annen uavhengig instans for
utsortering av beslagsfritt materiale. Det avgjørende i saken var svakhetene ved regelverket
om utsortering av klagers advokatkommunikasjon, som i det påfølgende avsnittet er
beskrevet slik:
«Firstly, the Court takes note of the circumstance that the proceedings relating to the
filtering of LPP in cases such as the present one lacked a clear basis in the Code of
Criminal Procedure right from the outset, which rendered them liable to disputes such
as that which followed the Supreme Court’s decision of 16 January 2017. Secondly,
the actual form of the proceedings could hardly be foreseeable to the applicant –
notwithstanding that he was allowed to object (see paragraph 12 above) – given that
they were effectively reorganised following that decision. Thirdly, and most
importantly, the Court finds that the Government have not rebutted the applicant’s
contention that subsequently to the Supreme Court’s finding in its decision of 16
January 2017 that the police should themselves examine the data carriers in cases such
as the present one, the decision to apply that instruction to the applicant’s ongoing
case, which became final with the Supreme Court’s decision of 30 June 2017 (see
paragraph 26 above), meant that no clear and specific procedural guarantees were in
place to prevent LPP from being compromised by the search of the mirror image copy
of his phone. The Supreme Court had not given any instructions as to how the police
were to carry out the task of filtering LPP, apart from indicating that search words
should be decided upon in consultation with counsel; even though the claim lodged for
LPP in the instant case was as such undisputedly valid, the mirror image copy was
effectively just returned to the police for examination without any practical procedural
scheme in place for that purpose. As to the report of 9 November 2017 (see
paragraph 27 above), it described the deletion of data in the applicant’s case, but did
not describe any clear basis or form for the procedure either.»
HR-2022-1317-A, (sak nr. 22-061707STR-HRET)

8
(38) EMD merker seg altså at prosedyrene for utsortering av beslagsfritt materiale ikke var
forankret i straffeprosessloven, noe som ga grunnlag for rettslig uenighet. Videre peker
domstolen på at den konkrete prosessen for gjennomgangen av innholdet på klagers
mobiltelefon – som var blitt endret underveis – var uforutsigbar. Den siste og viktigste
innvendingen er at speilkopien ble sendt tilbake til politiet for utsortering der, uten at klare
og spesifikke prosessuelle garantier var på plass for å unngå at klagers korrespondanse
med sine advokater ble kompromittert. Domstolen viser i denne sammenheng til at
Høyesterett i HR-2017-111-A ikke hadde gitt noen nærmere anvisninger på hvordan denne
utsorteringen skulle foregå. Dette innebar at det ikke forelå et praktisk prosessuelt system –
«practical procedural scheme» – for utsorteringen av klagers advokatkorrespondanse.
(39) Verken straffeprosessloven eller anvisningene i HR-2017-111-A om bruk av
retningslinjene for kommunikasjonskontroll, etablerer altså et tilstrekkelig rammeverk etter
EMK artikkel 8 nr. 2 for gjennomgang og utsortering av korrespondanse med advokat. I
avsnitt 56 heter det:
«… the Court’s concern is, however, the lack of an established framework for the
protection of LPP in cases such as the present one. On that point, the Court observes in
passing that the Supreme Court, in its decision of 16 January 2017 in fine, also pointed
to the lack of provisions suited to situations where LPP data form part of batches of
digitally stored data, and indicated that it would be natural to regulate the exact issue
that arose in the instant case by way of formal provisions of law. …»
(40) Etterlysningen av et «established framework» er for øvrig i samsvar med Høyesteretts
påpekning i HR-2018-104-A avsnitt 24 om at «systemet for å avgjøre om et dokument er
omfattet av beslagsforbudet eller ikke, samlet sett må gi tilstrekkelige garantier for at
politiet ikke mottar informasjon fra det sikrede materialet» i strid med beslagsforbudet.
(41) EMDs avsluttende observasjon «in passing» refererer seg til HR-2017-111-A avsnitt 48
der det heter:
«Regelverket på området er ikke tilpasset den teknologiske utviklingen som gir
mulighet for beslag av store datamengder blant annet lagret på datamaskiner,
mobiltelefoner og minnepinner. Noen av vanskene knyttet til håndteringen av
databeslag er omtalt i NOU 2016:24 Ny straffeprosesslov side 337 flg. Nærmere
regulering i lov og forskrift synes nærliggende.»
(42) Jeg forstår det slik at EMD gir sin tilslutning til det Høyesterett her uttaler, men uten å
oppstille et krav om at rammeverket må fremgå av lov eller forskrift. Som jeg straks
kommer tilbake til, opererer EMK med et materielt lovskrav.
Riksadvokatens direktiv om ransaking av datamengder som det er grunn til å tro
inneholder opplysninger underlagt beslagsforbudet i straffeprosessloven § 204, jf. § 119.
(43) Foranlediget av EMDs dom i Saber-saken sendte riksadvokaten straks ut et midlertidig
direktiv om at digitale lagringsenheter som kunne inneholde beslagsfritt materiale, skulle
sendes tingretten for gjennomgang og utsortering. Dette ble imidlertid ansett som en lite
hensiktsmessig ordning, særlig fordi den hemmer fremdriften i de aktuelle sakene. Det
midlertidige direktivet var forutsatt å skulle avløses av et rammeverk som gjør det forenlig
med EMK å la politiet selv foreta utsortering av taushetsbelagte opplysninger.
HR-2022-1317-A, (sak nr. 22-061707STR-HRET)

9
Riksadvokaten sendte 9. juni 2021 derfor ut et nytt direktiv om utsortering av materiale
som omfattes av straffeprosessloven § 119. Direktivet gjelder ikke ved ransaking hos en
advokat eller en annen person med stilling som nevnt i straffeprosessloven § 119, se
direktivet punkt 4.4.
(44) Spørsmålet i vår sak er om riksadvokatens direktiv gir et rammeverk som er tilstrekkelig til
å sikre EMKs krav til klare og presise prosessuelle garantier ved utsortering av
taushetsbelagt materiale. Dette beror på en samlet vurdering der også skranker fastsatt i lov
og Høyesteretts praksis må trekkes inn.
(45) Prosedyren for ransaking av datamengder funnet på digitale lagringssteder, herunder
fysiske databærere, fremgår av direktivets punkt 4. Denne prosedyren skal iverksettes der
det er «grunn til å tro» at datamengden inneholder opplysninger som er beslagsfrie etter
straffeprosessloven §§ 204, jf. § 119. Dette omfatter blant annet situasjoner der
«vedkommende selv anfører at det foreligger beslagsfrie opplysninger», jf. punkt
4.3.2. Det er uomtvistet at prosedyren vil bli iverksatt i saken her.
(46) Forsvarer gjør gjeldende at det er en rekke svakheter ved riksadvokatens direktiv som gjør
at det ikke gir tilstrekkelige og effektive rettssikkerhetsgarantier etter EMK. Før jeg går inn
på selve direktivet og innvendingene mot det, behandler jeg forsvarers ene hovedanførsel,
som går ut på at riksadvokatens direktiv ikke har tilstrekkelig forankring i lov.
(47) Jeg peker innledningsvis på at straffeprosessloven § 204 bygger på en forutsetning om at
materiale som er underlagt beslagsforbud etter § 119 må sorteres ut, slik at det holdes
utenom påtalemyndighetens beslag etter § 203, jf. § 205. Så lenge loven ikke sier noe om
hvordan denne utsorteringen skal skje, må statens myndigheter sikre at prosedyrene
tilfredsstiller kravene etter EMK artikkel 8, jf. Grunnloven § 92. Det er altså nødvendig å
gi presiserende anvisninger for den utsorteringen som loven forutsetter.
(48) Som jeg allerede har vært inne på, stiller EMD i Saber-dommen ikke krav om at
rammeverket for utsorteringen må fremgå av lov eller forskrift. Den stiller derimot
kvalitative krav i tråd med EMKs materielle lovskrav. I EMDs dom 19. oktober 2017
Lebois mot Bulgaria avsnitt 66 heter det følgende om lovskravet:
«The first of those requirements means that the interference must have some basis in
domestic law and be in conformity with that law (see, among many other authorities,
Silver and Others, cited above, § 86). But it also means that the law must be
adequately accessible and formulated with sufficient precision (ibid., §§ 87-88).
Although that does not entail that the all detailed conditions and procedures governing
the interference have to be laid down in the substantive law itself, the requirements of
Article 8 § 2 are not met if points which cannot be satisfactorily resolved on the basis
of the substantive law are set out in internal orders of which the detainees have not
been made sufficiently aware (ibid., §§ 88-89 and 93-94). As evident from that
judgment, and from the Court’s case-law relating to the accessibility of the law more
generally (see The Sunday Times v. the United Kingdom (no. 1), 26 April 1979,
§§ 50-52, Series A no. 30; Groppera Radio AG and Others v. Switzerland, 28 March
1990, § 68, Series A no. 173; and Autronic AG v. Switzerland, 22 May 1990, § 57,
Series A no. 178), the ways in which detainees can be made aware of those internal
orders may vary. These ways must, however, be adequate in the circumstances.»
HR-2022-1317-A, (sak nr. 22-061707STR-HRET)

10
(49) Dette innebærer at «internal orders» – rundskriv, direktiv eller instrukser – kan presisere og
utfylle nasjonal lovgivning, forutsatt at de er tilgjengelige og forutsigbare.
(50) Slike «internal orders» er behandlet av Kjølbro i Den Europæiske
Menneskerettighedskonventionen, 5. utgave (2020) kapittel 15, der han uttaler følgende
om lovskravet:
«Der er tale om et indholdsmæssigt krav og ikke et formelt krav. Heraf følger, at et
indgreb kan være reguleret i en egentlig lov, i retsregler af trinlavere niveau end
egentlig lov, uskreven ret samt retspraksis. En ‘lov’ kan også være folkeretlige regler
eller andre internationale regler, der er en del af national ret. En cirkulæreskrivelse
eller instruks fra en overordnet administrativ myndighed til en underordnet myndighed
om administrativ praksis kan udgøre et hjemmelsgrundlag …»
(51) Jeg utleder av dette at et tilgjengelig og forutsigbart direktiv som presiserer hvordan
utsortering av taushetsbelagt datamateriale skal gjennomføres, kan tilfredsstille lovskravet
hva enten direktivet er forankret i et administrativt overordningsforhold eller i lov.
Forutsetningen er selvfølgelig at det ikke er i strid med lov, forskrift eller bindende
konvensjonsbestemmelser, og at det tilfredsstiller kravet til kvalitet slik dette på vårt
rettsområde er presisert i Saber-dommen.
(52) Riksadvokatens generelle kompetanse til å gi rundskriv og direktiv fremgår av
straffeprosessloven § 56, som i andre ledd slår fast at «[r]iksadvokaten har den
overordnede ledelse av påtalemyndigheten». Riksadvokatens instruksjonsmyndighet er
dessuten uttrykkelig nedfelt i § 58 andre ledd der det heter at «[r]iksadvokaten og
statsadvokatene kan gi pålegg umiddelbart til politiets tjenestemenn». Også andre
bestemmelser i straffeprosessloven presiserer riksadvokatens instruksjonsmyndighet i
konkrete situasjoner, for eksempel under etterforskningen, jf. §§ 224 og 225.
(53) Direktivet er publisert på riksadvokatens hjemmeside og er også tilgjengelig på
Lovdata.no. Brudd på direktivet vil kunne straffes som tjenestefeil eller misbruk av
offentlig myndighet etter straffeloven §§ 171 til 173, for eksempel etter anmeldelse fra den
siktede. Brudd vil også kunne medføre tjenstlige reaksjoner.
(54) Det er etter dette ikke tvilsomt at riksadvokatens direktiv er en sentral del av det etablerte
rettslige rammeverket for utsortering av taushetsbelagt materiale. Spørsmålet er da om
rammeverket tilfredsstiller de kvalitative kravene i artikkel 8 nr. 2.
(55) Jeg vil i det følgende gjengi de delene av direktivet som er mest sentrale, og som forsvarers
anførsler knytter seg til.
(56) Direktivets punkt 4.3.3 lyder slik:
«4.3.3 Hvilken enhet som skal foreta utsorteringen, taushetsplikt mv.
Utsorteringen skal skje ved Enhet for Digitalt politiarbeid (DPA) eller annen teknisk
enhet som er organisatorisk adskilt fra etterforskingsenheten. Politimesteren har
ansvaret for å utpeke hvilken enhet i distriktet som skal ha denne oppgaven. Dersom
det vurderes som hensiktsmessig, kan politidistriktene samarbeide om én eller flere
slike enheter. I det følgende omtales den tekniske enheten for enkelhets skyld som
DPA.
HR-2022-1317-A, (sak nr. 22-061707STR-HRET)

11
Personell ved enheten skal gis opplæring i behandling av denne type beslag. Den som
skal foreta utsorteringen, kan ikke opptre i andre roller eller utføre andre oppgaver i
etterforskingen av saken.
Taushetsplikten etter politiregisterloven § 24 innebærer at personell som utfører
utsortering og blir eksponert for beslagsfrie opplysninger, ikke kan bringe disse videre
til etterforskingsenheten eller andre. Dette gjelder selv om opplysningene kan være av
interesse for etterforskingen av saken.»
(57) Direktivets «hovedgrep» er å legge utsorteringen til en teknisk enhet i politiet som er
organisatorisk atskilt fra etterforskningsenheten – i vårt tilfelle Enhet for digitalt
politiarbeid (DPA).
(58) Forsvarer har anført at det ikke er tilstrekkelig å legge utsorteringen til en egen
organisatorisk enhet, så lenge denne er en del av politiet. Det hevdes derfor at utsorteringen
må skje i tingretten etter analogi fra straffeprosessloven § 205 tredje ledd, på samme måte
som ved ransaking hos advokater.
(59) Som jeg allerede har vært inne på, gjør det seg gjeldende helt spesielle hensyn ved
ransaking hos en advokat. I EMDs dom 12. februar 2015 Yuditskaya mfl. mot Russland er
det uttalt at slik ransaking krever spesielt streng overvåkning, jf. avsnitt 27:
«The Court has repeatedly held that persecution and harassment of members of the
legal profession strikes at the very heart of the Convention system. Therefore the
searching of lawyers` premises should be subject to especially strict scrutiny (see Elci
and Others v. Turkey, nos. 23145/93 and 25091/94, § 669, 13 November 2003) …»
(60) Dette innebærer at EMDs omfattende praksis om ransaking hos advokater, ikke uten videre
er overførbar til ransaking hos andre siktede. I Saber-dommen avsnitt 54 holdt EMD det
som nevnt åpent om utsorteringen fra fornærmedes smarttelefon måtte foretas av retten
eller eventuelt av en annen uavhengig instans.
(61) Et helt sentralt spørsmål må da være om rammeverket samlet sett gir tilstrekkelige
garantier for at taushetsbelagt materiale ikke formidles til noen andre enn dem som
arbeider med utsorteringen i DPA. Det er en grunnleggende rettssikkerhetsgaranti at
klienten kan kommunisere fritt med sin forsvarer uten å risikere at kommunikasjonen
senere blir brukt mot en. Dette understreker viktigheten av at fortrolig kommunikasjon
med advokat verken videreformidles til etterforskere eller påtalejurister, heller ikke til bruk
som overskuddsinformasjon utenfor den aktuelle saken.
(62) For å sikre at opplysningene «gjerdes inn» i den organisatorisk atskilte digitale enheten
(DPA), gir direktivet pålegg om at den som skal foreta utsorteringen, ikke kan «opptre i
andre roller eller utføre andre oppgaver i etterforskingen av saken». Forbudet gjelder både
under arbeidet i DPA og eventuelt senere arbeid i andre avdelinger. Utsorteringen vil altså
gjøre vedkommende tjenestemann inhabil etter straffeprosessloven § 60. Jeg tilføyer at
dette må gjelde befatning med alle saker der det taushetsbelagte materialet vil kunne ha
betydning.
(63) Riksadvokaten viser videre til at «personell som utfører utsortering og blir eksponert for
beslagsfrie opplysninger» har taushetsplikt etter politiregisterloven. Forsvarer har
HR-2022-1317-A, (sak nr. 22-061707STR-HRET)

12
imidlertid gjort gjeldende at taushetsplikten ikke er tilstrekkelig klar når det gjelder
informasjonsflyt mellom personell i DPA og andre tjenestemenn i politiet. Jeg er ikke enig
i dette.
(64) Politiets og påtalemyndighetens taushetsplikt er regulert i politiregisterloven, som langt på
vei viderefører de opphevede bestemmelsene i straffeprosessloven §§ 61 a til 61 e.
Flyttingen fra straffeprosessloven til politiregisterloven rokker ikke ved at taushetsreglene
fortsatt må tolkes i lys av straffeprosesslovens regler, herunder § 204, jf. § 119 om beslag.
(65) Politiregisterloven § 23 – som i direktivet feilaktig er referert til som § 24 – pålegger i
første ledd enhver som er ansatt i eller utfører oppdrag for politiet, plikt til å hindre at
andre får adgang eller kjennskap til det vedkommende får vite om «noens personlige
forhold». Det er ikke tvilsomt at opplysninger om siktedes kommunikasjon med advokat
omfattes av taushetsplikten. Dette gjelder i utgangspunktet også eksistensen av selve
klientforholdet, jf. presiseringen i politiregisterforskriften § 7-3.
(66) Det følger videre av § 23 fjerde ledd at taushetsplikten gjelder overfor «andre i politiet og
påtalemyndigheten» med mindre § 21 kommer til anvendelse. Etter § 21 kan tjenestemenn
i politiet og påtalemyndigheten gis tilgang til opplysninger «i den utstrekning det er et
tjenestemessig behov, og det er til formål som omfattes av denne lov». Lovens formål er å
«bidra til effektiv løsning av politiets og påtalemyndighetens oppgaver, beskyttelse av
personvernet og forutberegnelighet for den enkelte ved behandlingen av opplysninger»,
jf. § 1.
(67) Jeg finner det klart at forbudet mot å dele opplysninger med andre i politiet og
påtalemyndigheten omfatter materiale underlagt beslagsforbud etter straffeprosessloven
§ 204, jf. § 119. Forbudet mot å ta beslag i blant annet taushetsbelagt kommunikasjon med
advokat, innebærer at det ikke er et tjenestemessig behov for å dele denne type
informasjon. Slikt materiale kan verken brukes som bevis i den aktuelle saken eller som
ledd i avdekking eller oppklaring av andre straffbare forhold. Jeg viser i denne
sammenheng til politiregisterloven § 50 om at opplysninger som ikke er nødvendig for
formålet med behandlingen, skal slettes eller sperres. Det samme gjelder taushetsbelagte
opplysninger, jf. § 51 og Ot.prp. nr. 108 (2008–2009) side 319.
(68) Forsvarer har vist til politiregisterloven § 26 som fastslår at taushetsplikten ikke er til
hinder for at opplysningene brukes i den enkelte straffesak. Til dette bemerker jeg at
bestemmelsen ikke kan forstås slik at den tilsidesetter beslagsforbudet i § 204, jf. § 119.
Det fremgår tvert imot av politiregisterloven § 5 nr. 1 at opplysninger skal behandles i tråd
med straffeprosesslovens regler i den enkelte straffesak. I og med at taushetsbelagt
kommunikasjon mellom klient og advokat ikke kan brukes, kommer unntaket fra
taushetsplikten i § 26 ikke til anvendelse.
(69) Brudd på taushetsplikten – også etter at en tjenestemann har sluttet – rammes av
straffeloven § 209.
(70) Det er etter dette ikke nødvendig for meg å underbygge taushetspliktens rekkevidde med
EMK artikkel 8, eventuelt artikkel 6. Det er heller ikke nødvendig å basere forbudet mot
intern deling av fortrolig advokatkommunikasjon på politimesteren i Øst politidistrikts
instruks, som jeg tidligere har gjengitt.
HR-2022-1317-A, (sak nr. 22-061707STR-HRET)

13
(71) Jeg peker endelig på at personellet i DPA skal gis opplæring, noe som åpenbart også
omfatter habilitetsbegrensninger og taushetsplikt. Etter mitt syn må det forventes at
offentlige tjenestemenn på samme måte som dommere, forholder seg lojalt til slike helt
grunnleggende regler.
(72) Min konklusjon så langt er at pålegget om å legge utsorteringen av taushetsbelagt materiale
til en teknisk enhet som er adskilt fra etterforskningsenheten, er et formålstjenlig
organisatorisk grep. Forutsetningen er, slik direktivet legger opp til, at tjenestemennene
ikke samtidig eller senere har andre roller eller utfører etterforskningsarbeid i den aktuelle
saken eller i saker der det beslagsfrie materialet vil kunne være av betydning. Den
straffesanksjonerte taushetsplikten følger av loven.
(73) Jeg går så over til direktivets punkt 4.3.5 om den praktiske behandlingen av materialet:
«4.3.5 Behandlingen ved DPA
Det skal være et system for notoritet om mottatt materiale, og dette skal oppbevares på
sikker måte.
Det skal etableres en dokumentert original tilstand av det digitale beslaget. Med dette
menes for eksempel en såkalt checksum eller hashverdi.
DPA vurderer hvordan arbeidet med utsorteringen av opplysninger teknisk skal
gjennomføres. Ved behov kan det anmodes om bistand fra et annet politidistrikt eller
fra Kripos, for eksempel ved mangel på kapasitet eller teknisk kompetanse. Etter
omstendighetene kan det være fornuftig å ha dialog med mistenkte eller forsvarer for å
identifisere og lette utsorteringsarbeidet, og det skal alltid vurderes om det er grunn til
å initiere en slik dialog.
Innhold som kan være undergitt beslagsforbud, skal deretter utsorteres.
Dersom det identifiseres mulig beslagsfrie opplysninger som av tekniske årsaker ikke
kan utsorteres, kan påtalemyndigheten beslutte at hele materialet oversendes tingretten
for vurdering av om opplysningene er beslagsfrie.
DPA utarbeider en sluttrapport om hvordan arbeidet er gjennomført og organisert.
Rapporten må redegjøre for de ulike trinnene i prosessen slik at det kan kontrolleres at
disse er gjennomført i tråd med direktivet.
Etter utsortering gjøres den resterende delen av datamengden tilgjengelig for
etterforskingsenheten.»
(74) Hvordan arbeidet med å utsortere taushetsbelagte opplysninger teknisk skal gjennomføres,
overlates til DPA. Etter det opplyste benyttes det søkeord for å identifisere materiale som
skal utsorteres, se HR-2018-699-A avsnitt 49–50.
(75) Forsvarer har reist spørsmål ved DPAs adgang til å anmode om teknisk bistand fra et annet
politidistrikt eller fra Kripos. Til dette nøyer jeg meg med å bemerke at tjenestemenn som
gir slik bistand, blir underlagt de samme begrensninger med hensyn til habilitet og
taushetsplikt som jeg nettopp har redegjort for. Også når tingretten gjør bruk av ekstern
bistand ved utsortering fra advokaters datamateriale, vil det gjelde tilsvarende
begrensninger.
HR-2022-1317-A, (sak nr. 22-061707STR-HRET)

14
(76) Endelig gjør forsvarer gjeldende at siktede ikke har innsyn i eller på annen måte mulighet
til å kontrollere arbeidet med gjennomgangen av datamaterialet. Det erkjennes at dette
også gjelder tingrettens gjennomgang av innholdet på advokaters datamateriale, men
domstolens uavhengighet av politiet gjør dette mindre betenkelig.
(77) Den rettstilstand forsvarer her beskriver, er omtalt i HR-2018-1517-U avsnitt 21. Saken
gjaldt tingrettens gjennomgang av et advokatarkiv. I avsnitt 20 uttaler Høyesteretts
ankeutvalg at det ikke er «noe i veien for at retten kan samtykke til at forsvarer gis
uttalerett på dette tidspunktet dersom politiet og forsvarer er enige om at dette er en
hensiktsmessig fremgangsmåte». Jeg kan for min del ikke se at det er noe i veien for å gi
uttalerett under tilsvarende forutsetninger ved DPAs gjennomgang av materiale fra en
siktet som ikke er advokat.
(78) Riksadvokatens direktiv pålegger tvert imot DPA å vurdere om det er grunn til å initiere
dialog med mistenkte eller dennes forsvarer for å identifisere og lette utsorteringsarbeidet.
En mulighet til frivillig medvirkning må normalt anses som et gode så lenge formålet er å
legge til rette for en effektiv håndheving av siktedes prosessuelle rettigheter. En slik
medvirkning vil typisk kunne bestå i å foreslå søkeord som vil gi treff i det taushetsbelagte
materialet. Som det fremgår av HR-2017-111-A, kan det ikke stilles noe krav om at siktede
identifiserer konkret beslagsfritt materiale. At DPA må vise forsiktighet ved slike
forespørsler, fremgår også av direktivets punkt 4.3.2 der det heter:
«Når vedkommende som er rammet av beslaget anfører at en datamengde inneholder
opplysninger med beslagsforbud, bør han oppfordres til å angi type/mengde
beslagsfrie opplysninger og hvor disse finnes (i e-post, sms, notater e.l.). Spørsmål om
dette må ikke stilles på en slik måte at det innbyr til et svar som er egnet til å avdekke
korrespondansens innhold.»
(79) Selv om siktede og dennes forsvarer etter straffeprosessloven ikke har innsyns- eller
uttalerett på ransakningsstadiet, vil de altså på forespørsel kunne medvirke frivillig til å
effektivisere utsorteringsarbeidet.
(80) Jeg viser i forlengelsen av dette til direktivets pålegg om at det skal utarbeides en
sluttrapport som redegjør for de ulike trinnene i prosessen «slik at det kan kontrolleres at
disse er gjennomført i tråd med direktivet». Av sluttrapporten vil det også fremgå hvem
som har deltatt under arbeidet og som følgelig vil være underlagt habilitetsbegrensninger
med hensyn til utførelse av annet arbeid i den aktuelle saken eller i tilknyttede saker. Det
følger av straffeprosessloven § 242 at siktede og siktedes forsvarer har innsyn i denne
rapporten.
(81) Arbeidet i DPA avsluttes med at datamengden etter utsortering av innhold som «kan» være
undergitt beslagsforbud, gjøres tilgjengelig for etterforskingsenheten. Dersom det oppstår
tvil om beslagsfriheten, skal denne delen av materialet enten forelegges tingretten eller
sperres uten at politiet eller påtalemyndigheten har sett materialet. Høyesteretts uttalelser
om dette i HR-2017-111-A avsnitt 43, som jeg tidligere har gjengitt, ligger fast med den
tilpasning at taushetsbelagt materiale skal sperres og ikke slettes. At det beslagsfrie
materialet gjøres uleselig gjennom sperring og ikke sletting, har etter det opplyste
sammenheng med at sletting av data på en speilkopi vil ødelegge den tekniske integriteten
og følgelig lesbarheten av hele datamengden. Jeg viser til professor Inger Marie Sundes
utredning, «Effektiv, tillitvekkende og rettssikker behandling av databevis», 18. juni 2021
HR-2022-1317-A, (sak nr. 22-061707STR-HRET)

15
del II kapittel 5 om ulike tekniske problemstillinger. Politiregisterloven likestiller for øvrig
sletting og sperring med hensyn til opplysninger som ikke skal lagres, jf. §§ 50 til 52.
(82) Jeg kan etter dette ikke se at gjennomgangen av datamateriale, slik denne er beskrevet i
riksadvokatens direktiv, svekker den grunnleggende forutsetningen om at de beslagsfrie
opplysningene skal «gjerdes inn» i DPA og bare tilflyte de aktuelle tjenestemennene der.
Opplysninger som «kan» være taushetsbelagt, skal sorteres ut. Forutsetningen må fortsatt
være at gjennomgangen begrenses til det absolutt nødvendige for å ta stilling til
beslagsforbudet. Siktede og hans forsvarer vil gis anledning til å komme med innspill som
effektiviserer utsorteringen, og det skal også sikres notoritet rundt gjennomføringen av
denne. Bare den resterende delen av datamengden gjøres tilgjengelig for
etterforskingsenheten.
(83) Høyesteretts avsluttende bemerkninger i HR-2018-699-A om tingrettens behandling av
advokaters datamateriale, er likevel treffende også for DPA, jf. avsnitt 49 der det heter:
«Selv om det alltid vil være en viss risiko for at ikke alt taushetsbelagt materiale er
luket ut før utlevering til politiet, må dette være det klare målet. Søkemetodene må
raffineres med det for øye, det må tas stikkprøver, og siktede og dennes advokat må
fortløpende trekkes inn for å gjøre listene over søkeord så gode som mulig. Før det
kan bli aktuelt å utlevere sikret materiale, må risikoen for at det fortsatt inneholder noe
som er beslagsfritt, være lav.»
(84) De anvisningene som her gis, må gjelde på samme måte ved gjennomgang av
datamateriale fra andre enn advokater. Jeg peker særlig på at siktede og hans forsvarer må
gis adgang til å foreslå søkeord.
(85) Dette bringer meg over til direktivets punkt 4.3.6, der det heter:
«4.3.6 Den videre behandling ved etterforskingsenheten
Etterforskingsenheten gjennomfører ransaking av datamengden som er gjort
tilgjengelig etter utsortering, jf. punkt 4.3.5. Dersom det under den videre ransakingen
avdekkes opplysninger som kan være underlagt beslagsforbud, gjennomføres
prosedyren for utsortering ved DPA på nytt.
Påtalemyndigheten kan beslutte at hele eller deler av de utsorterte opplysningene
sendes tingretten for vurdering av om opplysningene er undergitt beslagsforbud.»
(86) Materialet skal altså sendes tilbake til DPA for en fornyet gjennomgang eller til tingretten
for videre utsortering dersom det oppdages beslagsfritt materiale. Her som ellers må
materialet returneres eller videresendes umiddelbart og uten gjennomlesning.
(87) Jeg går ikke inn på to unntak fra prosedyren som er omtalt i riksadvokatens direktiv
punktene 4.3.7 og 4.3.8, da ingen av disse er aktuelle i vår sak.
(88) Oppsummeringsvis mener jeg at rammeverket i tilknytning gjennomgangen av innholdet
fra siktedes databærere har tilstrekkelig forankring i norsk rett, og at det tilfredsstiller
kravet til forutberegnelighet, klarhet og presisjon. Samlet sett gir det etter mitt syn også
tilstrekkelig spesifiserte prosessuelle garantier til beskyttelse av fortroligheten mellom
advokat og klient. Lovskravet i EMK artikkel 8 nr. 2 er da oppfylt.
HR-2022-1317-A, (sak nr. 22-061707STR-HRET)

16
(89) Under disse omstendighetene finner jeg at DPAs forestående gjennomgang for å sortere ut
taushetsbelagt materiale fra siktedes databærere, også er nødvendig, egnet og
forholdsmessig. Siktelsen gjelder blant annet svært omfattende hvitvasking av utbytte fra
«særlig grov narkotikaovertredelse». Det er på det rene at alternativet med en
gjennomgang i tingretten av så store datamengder som vi her står overfor, vil kunne få
vidtrekkende konsekvenser ikke bare for politiets og tingrettens arbeid, men også for
siktedes rett til å få avgjort sin sak innen rimelig tid etter EMK artikkel 6.
Konklusjon
(90) Jeg er etter dette kommet til at det etablerte rammeverket for utsortering av beslagsfritt
materiale ivaretar siktedes rettigheter etter EMK artikkel 8. Anken blir derfor å forkaste.
(91) Jeg stemmer for denne
K J E N N E L S E :
Anken forkastes.
(92) Dommer Matheson: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(93) Dommer Normann: Likeså.
(94) Dommer Steinsvik: Likeså.
(95) Dommer Indreberg: Likeså.
(96) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
K J E N N E L S E :
Anken forkastes.
HR-2022-1317-A, (sak nr. 22-061707STR-HRET)