Dato: 2023-06-22

Sammendrag: I en sak om sovevoldtekt har Høyesterett kommet til at det normerte oppreisningsbeløpet på 2 G – avrundet til 240 000 kroner – som gjelder ved voldtekt, bare er et veiledende utgangspunkt. Skadevolder i saken for Høyesterett var 15 år og ni måneder, og skadelidte var 16 år og fire måneder. Oppreisningsbeløpet måtte da med utgangspunkt i at de begge var barn, fastsettes etter en konkret vurdering.

Høyesterett peker på at hensynet til barnets beste for skadelidtes del tilsa en økning av beløpet, fordi belastningen ved en voldtekt må antas å ha vært større for henne enn den ville vært for en voksen. For skadevolders del tilsa hans alder, utvikling, økonomiske evne og forholdene ellers en reduksjon av beløpet, slik at belastningen ved betalingsforpliktelsen ble mindre. Etter en konkret vurdering ble oppreisningserstatningen satt til 160 000 kroner.

To dommere dissenterte og mente det ikke var grunnlag for en reduksjon av oppreisningsbeløpet fordi skadevolder var et barn.

Dommen avklarer betydningen av skadeserstatningsloven § 1-1 ved utmåling av oppreisningserstatning der det i rettspraksis er fastsatt et normert beløp.

D O M
avsagt 22. juni 2023 av Høyesterett i avdeling med
dommer Wilhelm Matheson
dommer Knut H. Kallerud
dommer Ingvald Falch
dommer Kine Steinsvik
konstituert dommer Hedda Remen
HR-2023-1172-A, (sak nr. 23-001544SIV-HRET)
Anke over Gulating lagmannsretts dom 10. november 2022
A (advokat Arild Christian Dyngeland)
mot
B (advokat Jacob André Telvik Nødseth – til
prøve)

2
S T E M M E G I V N I N G
(1) Konstituert dommer Remen:
Sakens spørsmål og bakgrunn
(2) Saken gjelder krav om oppreisningserstatning etter sovevoldtekt. Den reiser særlig
spørsmål om betydningen av at skadevolder og skadelidte er barn.
(3) A ble 30. mars 2022 tiltalt for overtredelse av straffeloven § 292 bokstav a,
jf. § 291 bokstav b. Grunnlaget er beskrevet slik:
«Natt til søndag 7. november 2021, på bopel i X kommune, førte han en eller flere
fingre og deretter penis inn i skjeden til B, til tross for at hun sov og var ute av stand
til å motsette seg handlingene.»
(4) Ved Sogn og Fjordane tingretts dom 24. mai 2022 ble A dømt i samsvar med tiltalen til
ungdomsstraff med en gjennomføringstid på to år, subsidiært fengsel i to år. Ved
avgjørelsen av det sivile kravet tok tingretten utgangspunkt i den veiledende normen for
voldtekt, et beløp tilsvarende to ganger folketrygdens grunnbeløp (2 G), på
domstidspunktet beregnet til 210 000 kroner. Tingretten reduserte beløpet til
150 000 kroner, jf. skadeserstatningsloven § 1-1. Retten la særlig vekt på As unge alder og
hans økonomiske situasjon.
(5) A anket dommen til Gulating lagmannsrett. Anken gjaldt bevisbedømmelsen under
skyldspørsmålet og det sivile kravet. Lagmannsretten avsa dom 10. november 2022 med
slik domsslutning:
«1. A, født 00.00.2006, dømmes for overtredelse av straffeloven § 292 bokstav
a, jf. § 291 bokstav b til ungdomsstraff som gjennomføres i en periode på
2 år. Subsidiær fengselsstraff settes til 2 – to – år.
2. A, født 00.00.2006, dømmes til innen 2 – to – uker fra dommens forkynnelse
å betale 220 000 – tohundreogtjuetusenkroner – i oppreisning til B.»
(6) Ved avgjørelsen av oppreisningskravet kom lagmannsretten til at det på grunn av sakens
alvor ikke var grunnlag for å fravike normen på 2 G, avrundet til 220 000 kroner.
(7) A har anket avgjørelsen av det sivile kravet til Høyesterett. Anken gjelder rettsanvendelsen
og saksbehandlingen.
(8) Behandlingen av saken følger reglene i tvisteloven, jf. straffeprosessloven § 435.
(9) I november 2022 søkte B Kontoret for voldsoffererstatning om erstatning fra staten. Det er
opplyst at behandlingen av søknaden er stilt i bero i påvente av Høyesteretts avgjørelse i
saken her. Den dagjeldende lov 20. april 2001 nr. 13 om erstatning fra staten for
personskade voldt ved straffbar handling m.m. (voldsoffererstatningsloven) ble 1. januar
2023 avløst av lov 17. juni 2022 nr. 57 om erstatning fra staten til voldsutsatte
(voldserstatningsloven). Det følger av voldserstatningsloven § 18 at
voldsoffererstatningslovens regler kommer til anvendelse ved behandlingen av Bs søknad.
HR-2023-1172-A, (sak nr. 23-001544SIV-HRET)

3
Partenes syn på saken
(10) Den ankende part – A – har i korte trekk gjort gjeldende:
(11) Oppreisningsbeløpet i lagmannsrettens dom må i samsvar med skadeserstatningsloven
§ 1-1 nedsettes til om lag 40 prosent av hensyn til As alder, særlige sårbarhet og
manglende økonomiske evne.
(12) Ved utmålingen av oppreisningserstatningen har lagmannsretten uriktig og i strid med
§ 1-1 tatt utgangspunkt i den generelle normen på 2 G for fastsettelse av
oppreisningserstatning ved voldtekt. Bruk av standardisert utmåling beregnet på en voksen
skadevolder er også i strid med Grunnloven § 104 og FNs konvensjon om barnets
rettigheter (barnekonvensjonen) artikkel 3 om hensynet til barnets beste.
(13) At det må tas hensyn til at B var et barn på handlingstidspunktet, er ikke til hinder for at
beløpet reduseres fordi A var et barn.
(14) Subsidiært må lagmannsrettens avgjørelse oppheves på grunn av mangelfulle
domsgrunner. Lagmannsrettens konkrete vurdering bygger bare på sakens alvor.
Vurderingen er ikke bred nok, da den helt utelater sentrale momenter av betydning for
vurderingen av barnets beste. Dette er en saksbehandlingsfeil som hindrer full prøving av
anken.
(15) A har nedlagt slik påstand:
«1. Oppreisningserstatning idømt A i Gulating lagmannsretts dom av
10. november 2022 nedsettes.
2. Subsidiært: Gulating lagmannsretts dom, domsslutningens punkt 2,
oppheves.»
(16) Ankemotparten – B – har i korte trekk gjort gjeldende:
(17) Det er ikke grunnlag for å nedsette oppreisningsbeløpet som lagmannsretten tilkjente.
(18) Utgangspunktet for utmålingen må være den fastsatte normen på 2 G. Det skal også foretas
en konkret helhetsvurdering i medhold av regelen i § 1-1, som er slik utformet at den gir
rom for å ivareta hensynet til barnets beste etter Grunnloven og barnekonvensjonen. Det
følger av lovbestemmelsens forarbeider og av rettspraksis at det skal mye til for å lempe
barns erstatningsansvar når kravet knytter seg til alvorlige straffbare handlinger.
(19) Ved vurderingen av lempingsspørsmålet må det tas hensyn til at også B var et barn på
handlingstidspunktet. Det er videre skjerpende at A har begått et tillitsbrudd, og at han har
forverret situasjonen for B ved sin opptreden etter hendelsen. Det må også legges vekt på
at B har vært preget psykisk av hendelsen. Blant annet har hun fått en PTSD-diagnose.
(20) Lagmannsretten har ikke begått saksbehandlingsfeil ved fastsettelsen av
oppreisningserstatningens størrelse.
(21) B har nedlagt slik påstand:
«Anken forkastes.»
HR-2023-1172-A, (sak nr. 23-001544SIV-HRET)

4
Mitt syn på saken
Saksforholdet og problemstillingen
(22) Ved avgjørelsen av det sivile kravet og straffekravet la tingretten og lagmannsretten til
grunn Bs forklaring om faktum. Tingrettens beskrivelse av det sentrale hendelsesforløpet,
med tilslutning fra lagmannsretten, er slik:
«Etter å ha kjent hverandre noen måneder, ble tiltalte og fornærmede venner
sommeren 2021. Fornærmede beskriver dem som bestevenner fra høsten 2021. Den
6. november 2021 var de på samme fest, og begge inntok alkohol. Etter at festen var
slutt og fornærmede kom hjem, var hun, ifølge egen forklaring, på stigende rus. Hun
ønsket å fortsette festen og kontaktet tiltalte og ga uttrykk for at hun ville komme på
besøk. De er enige om at tiltalte var avvisende til dette, men at hun etter hvert fikk
mast seg til å komme. Hun dro deretter hjem til tiltalte, og hadde med seg en vinflaske
og chips. Hun ankom litt etter kl. 04.00. De ble sittende i sofaen og prate. Tilstede hos
tiltalte var også C, som sov i tiltaltes seng.
Fornærmede ble etter hvert også trett. Hun la seg da i en 90 cm bred gjesteseng og
sovnet. Før hun la seg tok hun av seg buksen, men beholdt genseren, trusen og
sokkene på.
Tiltalte og fornærmede har forklart seg ulikt om hva som deretter skjedde.
I følge fornærmede sa tiltalte at han skulle legge seg på sofaen. Hun våknet imidlertid
på et tidspunkt av at han lå i sengen sammen med henne og at han hadde fingrene inne
i skjeden hennes. Hun trakk seg unna, dyttet bort hånden hans og sa ‘nei’. Hun mener
å huske at han da sluttet og at hun så sovnet igjen. Hun våknet deretter på nytt ved at
han lå oppå henne. Hun lå da selv på magen. Han spurte om han fikk lov. Hun svarte
‘nei’ og argumenterte med at hun hadde klamydia. Han svarte at det ikke gjorde noe.
Hun sa ‘nei’ og dyttet ham av seg, la seg på siden med hodet mot veggen og sovnet
igjen. Tiltalte ble da liggende på siden bak henne. Fornærmede våknet så av at hun
merket at han stakk sin penis inn i skjeden hennes. Hun opplevde det som at han førte
den inn og ut i inntil 10 sekunder, før hun fikk dratt seg vekk. Hun snudde seg deretter
over på den andre siden, vendt mot tiltalte, og sovnet igjen. Ifølge fornærmede hadde
hun trusen på hele tiden, men tiltalte hadde dratt den til siden. Rundt klokken 09.00
våknet hun igjen, gikk da ut av sengen og la seg på sofaen. Kort tid senere ble hun
kjørt hjem av C, som da hadde våknet og stått opp.
Fornærmede sa ikke noe om hva som hadde skjedd, før i en samtale med noen
venninner onsdag den 9. november 2021. Samme kveld fulgte venninnene henne til
overgrepsmottaket i Y.»
(23) På tidspunktet for hendelsen var A 15 år og ni måneder gammel, og B var 16 år og fire
måneder gammel. Spørsmålet for Høyesterett er hvilket oppreisningsansvar «det finnes
rimelig» at A skal dekke etter skadeserstatningsloven § 1-1 om barns ansvar.
(24) Saken for Høyesterett er tilstrekkelig opplyst til at det kan avsies realitetsdom.
HR-2023-1172-A, (sak nr. 23-001544SIV-HRET)

5
Rettslige utgangspunkter
Skadeserstatningsloven § 1-1
(25) Skadeserstatningsloven § 1-1 lyder slik:
«Barn og ungdom under 18 år plikter å erstatte skade som de volder forsettlig eller
uaktsomt, for så vidt det finnes rimelig under hensyn til alder, utvikling, utvist adferd,
økonomisk evne og forholdene ellers.»
(26) Bestemmelsen er en særregel om barns erstatningsrettslige ansvar og regulerer både
ansvarsgrunnlaget og omfanget av ansvaret, jf. HR-2018-1014-A avsnitt 27.
(27) Dommen avklarer anvendelsen av § 1-1 på flere punkter av betydning også for vår sak. Jeg
vil derfor først se nærmere på enkelte sider av den.
(28) Avsnitt 30 angir vurderingstemaet ved fastsettelsen av ansvarets omfang:
«Når grunnvilkåret om ansvarsgrunnlag i § 1-1 er oppfylt, vil det etter ordlyden i
bestemmelsen bero på en rimelighetsvurdering om skadevolderen skal pålegges fullt
ansvar eller om ansvaret skal settes ned, eventuelt falle helt bort. Det skal foretas en
bred helhetsvurdering, som innebærer at interessene til en mindreårig skadevolder skal
tillegges større vekt enn det som følger av de vanlige reglene om erstatning for voksne
skadevoldere. Utgangspunktet i erstatningsretten om full erstatning til skadelidte må
balanseres mot hvilket ansvar det er rimelig å pålegge et barn.»
(29) I dommen drøftes også spørsmålet om § 1-1 omfatter både ansvar for økonomisk og
ikke-økonomisk skade. Førstvoterende konkluderer i avsnitt 44 med at det er anledning til
å pålegge et barn oppreisningsansvar dersom de generelle vilkårene i
skadeserstatningsloven § 3-5 er oppfylt, i alle fall for barn over den kriminelle lavalder.
At § 3-5 supplerer § 1-1 hvor det er spørsmål om å ilegge et barn ansvar for
oppreisningserstatning, er også lagt til grunn i HR-2018-1909-A avsnitt 68.
(30) Det fremgår dernest av avsnitt 47 at grensen for bruk av den generelle lempingsregelen i
skadeserstatningsloven § 5-2 er «klart høyere» enn for å redusere ansvaret etter den
rimelighetsvurderingen som skal foretas etter § 1-1. Følgelig vil rettspraksis knyttet til
§ 5-2 ha begrenset betydning for forståelsen av § 1-1.
(31) Etter å ha gjort rede for vernet av barns rettigheter i Grunnloven og i barnekonvensjonen,
uttaler førstvoterende i avsnitt 54:
«Oppsummert legger jeg til grunn at skadeserstatningsloven § 1-1 er utformet slik at
den gir rom for den fleksibiliteten som er nødvendig for å ivareta forpliktelsene
overfor barn etter Grunnloven og barnekonvensjonen. Både ved vurderingen av
grunnvilkåret og ved fastsettelsen av erstatningens omfang må det ses hen til at
barnets beste skal være et grunnleggende hensyn. Ved erstatningsansvar som følge av
kriminelle handlinger skal derfor blant annet hensynene til rehabilitering og
tilbakeføring til samfunnet tillegges vekt. Hensynene vil inngå i den
rimelighetsvurderingen som skal foretas, men det er ikke påkrevd at disse blir tillagt
avgjørende vekt. Dersom erstatningskravet knytter seg til alvorlige straffbare
handlinger, kreves det betydelig mer for å unnlate å pålegge ansvar eller utmåle en
lavere erstatning enn ellers.»
HR-2023-1172-A, (sak nr. 23-001544SIV-HRET)

6
(32) Jeg bygger i fortsettelsen på den generelle forståelsen av skadeserstatningsloven § 1-1 som
det her er gitt uttrykk for.
Skadeserstatningsloven § 3-5
(33) Skadeserstatningsloven § 3-5 første ledd første punktum har slik utforming:
«Den som forsettlig eller grovt aktløst har
a. voldt skade på person
b. tilføyd krenking eller utvist mislig atferd som nevnt i § 3-3,
kan – uansett om det ytes menerstatning etter § 3-2 eller standardisert erstatning etter
§ 3-2a – pålegges å betale den fornærmede en slik engangssum som retten finner
rimelig til erstatning (oppreisning) for den voldte tort og smerte og for annen krenking
eller skade av ikke-økonomisk art.»
(34) Det følger av rettspraksis at dersom vilkårene først er oppfylt, skal oppreisning normalt
tilkjennes, selv om det i loven står «kan», jf. for eksempel Rt-2014-745 avsnitt 25.
(35) Etter rettspraksis skal det særlig legges vekt på handlingens objektive grovhet,
skadevolderens skyld, skadelidtes subjektive opplevelse av krenkelsen samt arten og
omfanget av de påførte skadevirkningene, jf. HR-2016-2492-A avsnitt 26 med videre
henvisninger.
(36) Den brede helhetsvurderingen som skal foretas etter § 1-1, vil langt på vei inkludere de
samme momentene som er relevante etter § 3-5. Betydningen av § 1-1 ved utmåling av
oppreisning ligger, slik jeg ser det, først og fremst i at hensynet til skadevolders alder skal
tillegges særlig vekt.
(37) Ved fastsettelsen av oppreisningsbeløp må domstolene se hen til formålene bak
oppreisningsinstituttet. Oppreisningserstatningen har en straffende funksjon overfor
skadevolder. Den skal også ha en forebyggende funksjon ved at utsiktene til å bli holdt
erstatningsrettslig ansvarlig oppfordrer en mulig skadevolder til større aktsomhet.
Oppreisningserstatningen gir videre uttrykk for samfunnets kritikk av den skadevoldende
handling. Ikke minst skal oppreisningen fungere som kompensasjon for skadelidte for den
tort og smerte den skadevoldende handlingen har påført ham eller henne.
Det normerte oppreisningsnivået for voldtekt
(38) I Rt-1988-532 la Høyesterett første gang til grunn at det skulle gjelde en normering av
oppreisningsbeløp som tilkjennes skadelidte i voldtektssaker. Normalerstatningen ble da
satt til 30 000 kroner. Beløpet er senere økt flere ganger. Begrunnelsen for normeringen
var at de prosessuelle rammene for pådømmelse av oppreisningskrav i straffesak gjorde det
vanskelig å få tilfredsstillende belyst viktige forhold av betydning for utmålingen på
samme måte som i en sivil sak. Førstvoterende understreket at normen skulle være
veiledende, og at det selvsagt ville være adgang til å fastsette både et høyere og et lavere
beløp når særlige forhold måtte tilsi det. Han forutsatte imidlertid at det «skal noe til» for å
fravike normen dersom hensikten med en normering skal oppnås. Dette synspunktet er
fulgt opp i praksis.
HR-2023-1172-A, (sak nr. 23-001544SIV-HRET)

7
(39) Betydningen av skadeserstatningsloven § 3-5 som utmålingsregel reduseres følgelig på de
områdene hvor det gjelder en normert oppreisningserstatning.
(40) Den generelle normen er utviklet med tanke på voksne skadevoldere. Jeg viser til
HR-2018-1014-A avsnitt 57, der førstvoterende trekker den slutning at nivået «ikke
nødvendigvis har direkte overføringsverdi ved utmålingen etter § 1-1». I den saken var
skadevolder 15 og et halvt år gammel, men oppreisningsbeløpet ble likevel fastsatt lik
normen på 200 000 kroner for oppreisning etter forsettlig drap, da Høyesterett etter en
konkret vurdering ikke fant grunn til å redusere ansvaret.
(41) Heller ikke i HR-2022-980-A, som gjaldt voldtekt, ble det normerte beløpet redusert, til
tross for at skadevolder var et barn. Det ble lagt avgjørende vekt på den skadevoldende
handlingens alvor. Derimot ble beløpet økt fordi skadelidte var et barn, jf. avsnitt 54.
(42) Også i Rt-2011-743 ble det normerte beløpet hevet fordi fornærmede i en voldtektssak var
et barn. Det heter i avsnitt 22 at fornærmedes alder kan være særlig grunn til å fravike
normen, og at «det nokså gjennomgående er riktig med en forhøyet oppreisningserstatning
der offeret er mindreårig – under 18 år».
(43) I HR-2022-980-A avgjorde Høyesterett at den normerte oppreisningserstatningen skulle
tilsvare 2 G. Det ble lagt vekt på at fordelen med en G-normering er at den gjenspeiler den
allmenne lønns- og velstandsutviklingen, og at den er enkel å praktisere, jf. avsnitt 47.
Betydningen av barnets beste etter Grunnloven og barnekonvensjonen
(44) Det følger av Grunnloven § 104 andre ledd og av barnekonvensjonen artikkel 3 nr. 1 at
barnets beste skal være et grunnleggende hensyn ved avgjørelser som gjelder barnet.
Skadeserstatningsloven § 1-1 må derfor tolkes og anvendes med dette som bakgrunn,
jf. HR-2018-1014-A avsnitt 50. Som påpekt i avsnitt 54, som jeg tidligere har gjengitt, er
bestemmelsen i § 1-1 utformet slik at den gir rom for den fleksibiliteten som er nødvendig
for å ivareta hensynet til barnets beste.
(45) At barnets beste skal være et grunnleggende hensyn, betyr likevel ikke at dette i alle
tilfeller skal ha avgjørende vekt. I hvilken grad hensynet til barnets beste slår gjennom,
beror på en konkret vurdering og avveining av de ulike hensyn som gjør seg gjeldende,
jf. 2018-dommen avsnitt 51.
(46) Jeg nevner også at det følger av barnekonvensjonen artikkel 40 at sanksjoner mot barn skal
være forholdsmessige.
Oppsummering
(47) På bakgrunn av de rettslige utgangspunktene jeg nå har gjennomgått, legger jeg til grunn at
også en skadevolder som er barn, kan dømmes til å betale oppreisningserstatning til
skadelidte når vilkårene etter skadeserstatningsloven § 3-5 ellers er oppfylt. Ved
fastsettelsen av oppreisningsbeløpets størrelse tas utgangspunkt i skadeserstatningsloven
§ 1-1. Hensynet til barnets beste skal tillegges stor vekt ved utmålingen, men vil ikke
HR-2023-1172-A, (sak nr. 23-001544SIV-HRET)

8
nødvendigvis være avgjørende. Hvilken betydning det skal få for utmålingen av
oppreisningserstatningen at skadevolder eller skadelidte, eventuelt begge to, er barn, beror
på en konkret vurdering med utgangspunkt i de momentene som § 1-1 angir. Der det i
rettspraksis er fastsatt en norm for handlingen, danner normen et utgangspunkt for nivået
før justering med bakgrunn i skadevolders og skadelidtes alder. Den konkrete anvendelsen
av § 1-1 vil gjennomgående innebære at det skal mindre til for å fravike normen enn når
skadevolder og skadelidte er voksne mennesker.
Den konkrete vurderingen
(48) Det er ikke tvilsomt at vilkårene foreligger for å idømme A oppreisningserstatning etter
skadeserstatningsloven § 1-1 jf. § 3-5.
(49) Spørsmålet for Høyesterett er hvor stort ansvar det er rimelig å pålegge A etter
§ 1-1 «under hensyn til alder, utvikling, utvist adferd, økonomisk evne og forholdene
ellers».
(50) Normen for oppreisningserstatning ved voldtekt er som nevnt 2 G. Med det grunnbeløpet
som gjelder på domstidspunktet, 118 620 kroner, utgjør det normerte beløpet etter
avrunding 240 000 kroner. Som nevnt er normen utformet med tanke på at skadevolder og
skadelidte er voksne mennesker, og jeg understreker at beløpet derfor er et utgangspunkt.
(51) Jeg ser først på betydningen av at skadelidte i vår sak er et barn, en omstendighet som
omfattes av henvisningen i § 1-1 til «forholdene ellers». Jeg legger til grunn at dette
barnets beste her tilsier at oppreisningsbeløpet forhøyes, for å kompensere for at
belastningen ved handlingen må antas å ha vært større for henne enn den ville vært for en
voksen. En voldtektshandling vil være særlig skremmende for et barn, og skadepotensialet
er større. Konkret er det opplyst at skadelidte har vært preget psykisk av hendelsen og som
følge av den har fått en PTSD-diagnose. Dette er ikke bestridt. Som det fremgår av det jeg
allerede har sagt, er det også i rettspraksis lagt til grunn at det normerte beløpet kan
fravikes oppover når skadelidte er et barn, jf. HR-2022-980-A avsnitt 54 og
Rt-2011-743 avsnitt 22 med videre henvisninger.
(52) På denne bakgrunn er jeg kommet til at oppreisningsbeløpet i vår sak – før justering for
skadevolders alder – bør heves til 260 000 kroner.
(53) Jeg går så over til vurderingen av hvilken betydning skadevolders alder, utvikling, utvist
adferd og økonomiske evne må få for oppreisningserstatningens størrelse.
(54) I dette perspektivet legger jeg til grunn at hensynet til barnets beste tilsier at
oppreisningsbeløpet reduseres, slik at belastningen ved en betalingsforpliktelse blir mindre.
(55) Innledningsvis bemerker jeg at det ved valget av straffereaksjon er tatt betydelig hensyn til
barnets beste ved at A ble idømt ungdomsstraff og ikke ubetinget fengsel, som ville vært
resultatet om han hadde vært voksen. At det er tatt hensyn til barnets beste ved avgjørelsen
av straffekravet, utelukker etter mitt syn ikke at også erstatningsansvaret reduseres på
grunn av skadevolders alder. Straffekravet og det sivile kravet er to ulike krav som må
vurderes hver for seg.
HR-2023-1172-A, (sak nr. 23-001544SIV-HRET)

9
(56) Jeg minner om at A på handlingstidspunktet var 15 år og ni måneder gammel, altså bare
noe over den kriminelle lavalderen. Så ung alder tilsier etter mitt syn en reduksjon av det
ansvaret en voksen skadevolder ville ha blitt idømt i en tilsvarende situasjon. En
femtenåring har begrenset livserfaring og modenhet, og har derfor i utgangspunktet mindre
evne enn en voksen til å kontrollere følelser, forstå situasjoner og overskue konsekvensene
av sine handlinger. Det er et grunnleggende syn i forarbeidene til § 1-1 at «barn ikke på
samme måte som voksne kan holdes ansvarlige for sine handlinger», jf. NUT 1964: 2 side
8. Senere er det skjedd en ytterligere utvikling i synet på barns ansvar strafferettslig så vel
som erstatningsrettslig, ved at hensynet til barnets beste nå tillegges større vekt. Jo yngre
barnet er, jo større grunn er det til å legge vekt på alderen som begrunnelse for å begrense
ansvaret.
(57) Det er på det rene at A på grunn av ung alder ikke har økonomisk evne til å bære et
erstatningsansvar i dag. Han er elev på videregående skole og uten inntekt og formue.
I rettspraksis er det lagt til grunn at det kan tas hensyn til fremtidige inntektsmuligheter hos
skadevolder, jf. HR-2018-1014-A avsnitt 65. I vår sak er det opplyst at A har gode evner
og gjør det bra på skolen. Det er likevel vanskelig å bedømme hans fremtidige
inntektsmuligheter basert på situasjonen i dag. Utlendingsmyndighetene har
forhåndsvarslet A om utvisning på grunn av straffesaken.
(58) Det er videre på det rene at A har hatt en vanskelig oppvekst. Han kom til Norge som
syrisk flyktning i 2015 og har deretter i store deler av tiden vært under barnevernets
omsorg. På denne bakgrunn må han bedømmes som særlig sårbar, også mer enn det som
generelt vil gjelde for et barn på hans alder.
(59) Hensynet til rehabilitering av A tilsier også en reduksjon av ansvaret. Erstatningsplikten
må ikke bli så tyngende for ham at oppfyllelsen av ansvaret vil vanskeliggjøre en
reintegrering i samfunnet når ungdomsstraffen er gjennomført.
(60) På den annen side er det grunn til å vise forsiktighet med å redusere ansvaret når det er
knyttet til alvorlige straffbare handlinger, jf. HR-2022-980-A avsnitt 53 og
HR-2018-1014-A avsnitt 54. Som nevnt ble skadevolders ansvar i disse dommene ikke
redusert. I 2018-saken var skadevolder enda yngre enn i vår sak, men saken gjaldt to
knivdrap og var betydelig mer alvorlig. I 2022-saken var skadevolder eldre enn i vår sak
– 17 år og ni måneder gammel. Den saken gjaldt også voldtekt, men den var grovere enn
vår sak, og skadelidte var mye yngre enn skadevolderen – bare 14 år og én måned. Også
vår sak er alvorlig, men jeg finner likevel ikke at sakens alvor er til hinder for en reduksjon
av ansvaret når alle omstendigheter tas i betraktning.
(61) B har gjort gjeldende at As atferd etter domfellelsen har vært en tilleggsbelastning for
henne som må tas i betraktning i skjerpende retning. Jeg bemerker at det dreier seg om
forhold som ikke har direkte tilknytning til den straffbare handlingen. De er sparsomt
belyst for Høyesterett og er heller ikke berørt i tingrettens og lagmannsrettens dommer. Jeg
finner det derfor vanskelig å legge vekt på disse.
(62) Etter en samlet vurdering er jeg kommet til at oppreisningsbeløpet settes til
160 000 kroner, som utgjør om lag 60 prosent av det en voksen skadevolder hadde måttet
betale. Dette resultatet representerer etter mitt syn en rimelig avveining av de kryssende
hensynene. B får et betydelig beløp som reflekterer den belastningen som handlingen har
påført henne, slik at reparasjonshensynet er ivaretatt. Og selv om beløpet er redusert av
HR-2023-1172-A, (sak nr. 23-001544SIV-HRET)

10
hensyn til As alder og økonomi, ivaretas hensynene bak oppreisningserstatningen. Beløpet
er også stort nok til å gi tilstrekkelig uttrykk for samfunnets kritikk.
(63) Høyesterett har i flere avgjørelser vist til at skadelidtes interesse til en viss grad er ivaretatt
ved voldsoffererstatningsloven, som fra 1. januar 2023 ble erstattet av
voldserstatningsloven. Etter mitt syn tilsier lovenes subsidiære karakter at domstolen
fastsetter den oppreisningen som erstatningsrettslig finnes riktig, uten å se hen til hvilken
betydning den statlige ordningen kan få dersom det søkes om dekning der. Jeg finner
derfor ikke grunn til å gå nærmere inn på ordningen.
Konklusjon
(64) Oppreisningsbeløpet som A tilpliktes å betale til B, settes til 160 000 kroner. Anken har
derfor ført frem.
(65) Jeg stemmer for slik
D O M :
A dømmes til å betale 160 000 – etthundreogsekstitusen – kroner i oppreisningserstatning
til B innen 2 – to – uker fra forkynnelsen av denne dommen.
(66) Dommer Kallerud:
Dissens
(67) Jeg er kommet til et annet resultat. Etter min oppfatning er det ikke grunnlag for å redusere
skadevolderens oppreisningsansvar.
(68) Jeg ser først på de hensyn som gjør seg gjeldende og hva som etter mitt syn mer overordnet
følger av rettskildene.
(69) Bakgrunnen for den normerte oppreisningserstatningen ved voldtekt er, som
førstvoterende har pekt på, et ønske om å forenkle bevisføringen under straffesaken om
forhold som kan ha betydning for utmålingen av oppreisningen. Særlig gjelder det
skadevirkningene ved krenkelsen og skadevolderens økonomiske evne,
jf. Rt-1988-532 hvor erstatningsbeløpet for første gang ble normert. I rettspraksis er det
understreket at det skal være en høy terskel for å fravike det normerte oppreisningsbeløpet.
Som førstvoterende nevner, ble det allerede i 1988-dommen understreket at «det skal noe
til» for å utmåle et annet beløp enn det standardiserte fordi hensikten med normering ellers
ikke vil nås. I Rt-2011-743 avsnitt 22 heter det under henvisning til tidligere praksis at
«[f]ormålet med den veiledende normen tilsier at den bare fravikes der det foreligger
særlige grunner». Også avgjørelsen i HR-2018-1014-A, som jeg straks kommer tilbake til,
underbygger at det skal mye til for å idømme et annet oppreisningsbeløp enn det
standardiserte. Som fremhevet så sent som i HR-2023-1035-A avsnitt 38 vil differensiering
av erstatningsbeløpene «i stor utstrekning undergrave standardordningen».
HR-2023-1172-A, (sak nr. 23-001544SIV-HRET)

11
(70) De hensyn som begrunner normering av oppreisningserstatningen for voksne skadevoldere
gjør seg minst like sterkt gjeldende i tilfeller der den erstatningsansvarlige er mindreårig.
I alle fall mener jeg det må gjelde ved et lovbrudd som voldtekt. Utmålingsmomentene i
skadeserstatningsloven § 1-1 endrer ikke på dette. I tillegg til den betydelige forenkling
som ligger i standardisering taler hensynet til skadelidte med styrke mot å redusere
erstatningen på grunn av skadevolderens alder. I alle fall som et utgangspunkt er det
vanskelig å godta at den som har vært utsatt for et seksuelt overgrep får lavere erstatning
utelukkende fordi overgriperen er mindreårig. Nettopp usikkerhet knyttet til
skadevirkningene ved slike krenkelser, og til skadevolderens økonomiske evne, tilsier
varsomhet med å differensiere det normerte oppreisningsnivået etter overgriperens alder.
(71) I saken her er altså både skadevolderen og skadelidte barn i lovens forstand.
I HR-2018-1014-A, som jeg allerede har vært inne på, avklares om styrkingen av barns
rettigheter i Grunnloven og barnekonvensjonen begrenser adgangen til å pålegge
mindreårige erstatningsansvar. Jeg viser til oppsummeringen i avsnitt 54 som også
førstvoterende har sitert. Jeg fremhever spesielt det som sies i siste setning i dette avsnittet
om at det kreves «betydelig mer» enn ellers for å utmåle en lavere erstatning etter
«alvorlige straffbare handlinger». Det er klart at saken her gjelder et alvorlig lovbrudd –
skadevolderen har voldtatt den mindreårige skadelidte.
(72) Et tilleggsmoment er at i dette tilfellet har hensynet til barnets beste fått betydelig
gjennomslag ved at skadevolderen har blitt idømt ungdomsstraff istedenfor ubetinget
fengsel.
(73) Som det har fremgått, mener jeg det skal mye til for å redusere en standardisert
oppreisningserstatning ut fra skadevolderens alder alene. Her er det tale om en normert
oppreisningserstatning av begrenset omfang. Jeg er da ikke enig i at så ung alder som 15 år
og ni måneder i seg selv tilsier redusert erstatningsansvar slik jeg oppfatter at
førstvoterende gir uttrykk for i avsnitt 56. Slik jeg ser det, bør altså vurderingen være
mindre åpen enn det førstvoterende gir uttrykk for i sin oppsummering i avsnitt 47.
(74) Også når det gjelder den konkrete vurderingen av saken her gir
HR-2018-1014-A etter min oppfatning atskillig veiledning. I avsnitt 57 heter det at
oppreisning fastsatt i medhold av § 3-5, hvor skadevolderen har vært voksen, «ikke
nødvendigvis har direkte overføringsverdi ved utmålingen etter § 1-1». Likevel ble den
15 og et halvt år gamle skadevolderen – han var altså omtrent like gammel som A – idømt
fullt erstatningsansvar for gravferdsutgifter etter å ha begått to forsettlige drap. Han ble
også idømt standardisert oppreisning til syv etterlatte med i alt 1,4 millioner kroner. Saken
var langt alvorligere enn saken her, men erstatningsbeløpet var også vesentlig høyere. Jeg
viser til gjennomgangen i dommen av de hensyn som gjør seg gjeldende og nøyer meg
med å konstatere at avgjørelsen – slik jeg ser det – klart trekker i retning av at heller ikke i
saken her bør erstatningen reduseres. Også i HR-2022-980-A ble det standardiserte
erstatningsnivået lagt til grunn til tross for skadevolderens unge alder. Det er altså ingen
eksempler på at Høyesterett har redusert standarderstatningen ut fra skadevolderens alder.
Praksis knyttet til psykotiske skadevoldere uten arbeidsevne legger jeg ikke vekt på.
(75) Selv om A er uten økonomisk evne i dag og har en vanskelig bakgrunn, er det ikke
grunnlag for å anta annet enn at han – som andre godt utrustede ungdommer – vil komme i
lønnet arbeid og kan bære et begrenset erstatningsansvar. Jeg viser her til
HR-2018-1014-A avsnitt 65 som åpner for «å se hen til fremtidige inntektsmuligheter».
HR-2023-1172-A, (sak nr. 23-001544SIV-HRET)

12
Førstvoterende nevner at A er forhåndsvarslet om utvisning. Jeg har vanskelig for å legge
vekt på dette, i noen retning.
(76) Rent praktisk må en regne med at et oppreisningsansvar som i saken her vil bli gjort opp
gjennom en nedbetalingsordning fra det tidspunkt den unge skadevolderen får inntekter.
Ved et eventuelt utleggstrekk gjelder dekningslovens § 2-7 som blant annet sikrer «det som
med rimelighet trengs til underhold av skyldneren og skyldnerens husstand». Forskjellen
mellom det standardiserte oppreisningsbeløpet og beløpet førstvoterende går inn for, vil
derfor først og fremst bestå i at nedbetalingen vil måtte foregå over lengre tid. At
skadevolderen etter mitt resultat vil måtte nedbetale erstatningen over noe lengre tid kan
vanskelig tenkes å ha særlig betydning for hans «reintegrering i samfunnet» slik
førstvoterende er inne på i avsnitt 59.
(77) Samlet sett er det etter mitt skjønn rimelig at As oppreisningsansvar settes til samme beløp
som ellers etter voldtekt. Selv om et slikt ansvar vil være tyngende for ham, er vi på et felt
der hensynet til skadelidte må tillegges betydelig vekt; ikke minst fordi hun er mindreårig.
Riktignok vil hennes økonomiske vern være sikret gjennom voldsoffererstatningsloven –
nå voldserstatningsloven. Men jeg er enig med førstvoterende i at det ikke er grunn til å
trekke inn dette i vurderingen her.
(78) Førstvoterende har økt erstatningen med 20 000 kroner fordi skadelidte er mindreårig. Slik
rettstilstanden er avklart i Rt-2011-743 avsnitt 22 – sitert av førstvoterende i avsnitt 42 –
har jeg ikke bemerkninger til dette.
(79) Jeg mener etter dette at riktig erstatning ville være 2 G i samsvar med lagmannsrettens
dom med et påslag fordi skadelidte er mindreårig. B har imidlertid ikke anket. Min
konklusjon må derfor bli at As anke forkastes.
(80) Dommer Steinsvik: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende, konstituert dommer Remen.
(81) Dommer Falch: Likeså.
(82) Dommer Matheson: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
annenvoterende, dommer Kallerud.
(83) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
A dømmes til å betale 160 000 – etthundreogsekstitusen – kroner i oppreisningserstatning
til B innen 2 – to – uker fra forkynnelsen av denne dommen.
HR-2023-1172-A, (sak nr. 23-001544SIV-HRET)