Sammendrag: Kaasen, Coward, Stabel, Gussgard og AaslandPoppe var ansatt eiendomsmegler hos Sem og Johnsen (selskapene), og sto etter hvert for nærmere halvparten av selskapenes inntekter. Han ønsket en mer fremtredende stilling i virksomheten, og partene inngikk "aksjekjøps- og aksjonæravtale" hvoretter Poppe til en lav pris ble eier for 9,9 prosent av selskapene. Omkring halvannet år senere mente Poppe det var oppstått et misforhold mellom inntjening, eierandel og avlønning, og ga uttrykk for at han vurderte å starte egen forretning, samtidig som han fremla forslag til fortsatt samarbeid. Etter forhandlinger ble det inngått nye avtaler, hvor Poppe fikk kjøpe ytterligere 10,1 prosent av selskapene til gunstig pris.Avtalens punkt 6 fastsatte at "Poppe forplikter seg til å forbli ansatt i [selskapene] og arbeide etter beste evne på full tid minst frem til 01.11.2005. Poppe vil innenfor dette tidsrom ikke diskutere ytterligere aksjekjøp, bonus e. l.". Punkt 7 fastslo at "[d]ersom Poppes ansettelsesforhold opphører før 01.11.2005, har [Sem og Johnsen] rett og plikt til å kjøpe 10,1 % av aksjene i Selskapet fra Poppe til kostpris pluss 100 % stigning i konsumprisindeksen". Omkring et halvt år senere sa Poppe opp sin stilling. Selskapene krevde erstatning for kontraktsbrudd. Poppe ble frifunnet av tingretten, mens lagmannsretten påla Poppe å erstatte selskapenes tap, skjønnsmessig satt til 1 million kroner. For Høyesterett var saken begrenset til hvorvidt det forelå ansvarsgrunnlag. Høyesterett fant under dissens (4-1) at avtalene påla Poppe en bindingstid på nærmere fire år, og at punkt 7 ikke utelukket at brudd på plikten medførte ansvar for oppfyllelsesinteressen. Det ble lagt vekt på at forhistorien sterkt talte mot at brudd på bindingstiden bare skulle medføre at Poppe gikk glipp av avtalte fordeler, men det ble tatt forbehold dersom for eksempel velferdsgrunner skulle tilsi et tidligere opphør - hvilket her ikke var situasjonen. Arbeidsmiljøloven 1977 kunne ikke antas å være prinsipielt til hinder for avtaler om bindingstid, forutsatt at arbeidsgiveren var bundet i en tilsvarende tid, hvilket her ble ansett å være tilfelle. Plikten kunne heller ikke modifiseres etter avtaleloven § 36. Selskapene hadde klart behov for bindingen, Poppe oppnådde store fordeler ved den, og ulempene var begrenset til å gi avkall på mer innbringende egen meglervirksomhet. Bindingstidens lengde skapte noe tvil, men det avgjørende var her at konsekvensene var oversiktlige, om enn usikre, og at partene var profesjonelle og hadde advokatbistand. Mindretallet fant under tvil at uklarheten mellom avtalenes punkt 6 og 7 måtte tolkes mot selskapene. Omstendigheter ved avtaleinngåelsen og avtalenes utforming ga inntrykk av at de primært gjaldt aksjekjøp, ikke bindingstid. Også mulig tvil om gyldigheten av bindingsklausuler tilsa at selskapene måtte ha uttrykt seg klarere.

NORGES HØYESTERETT
Den 7. april 2006 avsa Høyesterett dom i
HR-2006-00609-A, (sak nr. 2005/1199), sivil sak, anke,
A (advokat Jon Tenden)
mot
Advokat Camilla Sem Eiendom AS
Advokat Tom E. Johnsens (advokat Erik Samuelsen)
Eiendomskontor AS
S T E M M E G I V N I N G :
(1) Kst. dommer Kaasen: Saken gjelder eiendomsmeglerselskapers krav om erstatning fra en
ansatt megler som sa opp arbeidsforholdet til tross for et avtalepunkt om bindingstid på
omtrent fire år.
(2) Advokatene Camilla Sem og Tom E. Johnsen har stiftet hver sitt aksjeselskap – Advokat
Camilla Sem Eiendom AS og Advokat Tom E. Johnsens Eiendomskontor AS, i det
følgende stort sett omtalt som selskapene. De har i en årrekke drevet eiendomsmegling
sammen under navnet Advokatene Sem & Johnsen Eiendomsmegling. A begynte i 1992 i
selskapene som visningsassistent, og ble etter noen år ansatt som eiendomsmegler. Det
ble ikke inngått noen skriftlig arbeidsavtale, og lønnen var helt ut basert på provisjon,
opprinnelig 20 prosent av egne oppdrag, fra februar 2000 30 prosent.
(3) A utviklet seg til å bli en dyktig megler og ønsket etter hvert en mer fremtredende stilling
i virksomheten. Etter forhandlinger ble det inngått to avtaler datert oktober 1999 og
januar 2000, med nesten identisk ordlyd og betegnet som aksjekjøps- og aksjonæravtale.
Avtalene ble inngått mellom A på den ene siden og hvert av selskapene og deres
aksjeeiere på den andre siden, og de gav A rett til å kjøpe 9,9 prosent av aksjene i begge
selskapene til en lav pris. I tillegg fremgikk det at partene hadde til hensikt å drive
selskapene best mulig, og i hvert fall i ti år fra avtalene ble undertegnet. Avtalene
inneholdt også bestemmelser om salgsplikt, forkjøpsrett og pris for aksjene. Partene er
enige om at arbeidsplikt for A ikke var avtalt her.

2
(4) A stod i årene 1998 til 2000 for en betydelig andel – nesten halvparten – av selskapenes
inntekter, og han mente at det var oppstått et misforhold mellom inntjening, eierandel og
avlønning. Han gav derfor uttrykk for at han vurderte om han skulle starte en egen
forretning sammen med en annen megler, eller fortsette sammen med Sem og Johnsen.
Samtidig satte han frem alternative forslag for et fortsatt samarbeid.
(5) Etter forhandlinger ble det inngått to nye avtaler i desember 2001, men datert januar
2002, undertegnet av A og Tom E. Johnsen og av A og Camilla Sem. A fikk etter
avtalene kjøpe ytterligere 10,1 prosent av aksjene i de to selskapene, også nå til en gunstig
pris. Hovedspørsmålet i saken gjelder As bindingstid i selskapene og knytter seg til punkt
6 i avtalene, sett i sammenheng med punktene 7 og 8. Disse punktene lyder slik (i avtalen
undertegnet av Johnsen):
”6. A forplikter seg til å forbli ansatt i Selskapet og i Adv. Camilla Sem Eiendom AS
og arbeide etter beste evne på full tid minst frem til 01.11.2005. A vil innenfor
dette tidsrom ikke diskutere ytterligere aksjekjøp, bonus e. l.
7. Dersom As ansettelsesforhold opphører før 01.11.2005, har Johnsen rett og plikt
til å kjøpe 10,1 % av aksjene i Selskapet fra A til kostpris pluss 100 % stigning i
konsumprisindeksen. Frem til nevnte dato har for øvrig Johnsen forkjøpsrett på
As aksjer.
8. Dersom As ansettelsesforhold opphører etter 01.11.2005 har Johnsen rett til å
erverve 10,1 % av aksjene i Selskapet til markedspris som fastsettes med
bindende virkning av …”
(6) I juni 2002 ba A om et møte med Camilla Sem og Tom E. Johnsen, der han opplyste at
han hadde fått tilbud fra Postbanken Eiendomsmegling AS om å overta driften av Aktiv
Eiendomsmegling i Frognerveien. Det ble ikke ført forhandlinger etter møtet, og 17. juni
2002 la A likelydende brev til Camilla Sem og Tom E. Johnsen der han opplyste at han
ønsket å takke ja til tilbudet, og at han regnet med at de ikke så det som hensiktsmessig å
fortsette arbeidsforholdet siden tilbudet kom fra en konkurrerende bedrift. Han ba om
bekreftelse på at arbeidsforholdet var avsluttet, ved at brevet ble sendt tilbake i
undertegnet stand. I motsatt fall la A til grunn at det etter arbeidsmiljøloven gjaldt en
oppsigelsestid på en måned. Sem og Johnsen undertegnet ikke på brevet, men ba A levere
inn mobiltelefon og nøkler samme dag, noe han gjorde. For Høyesterett bestrider A ikke
at brevene fra 17. juni må sees som en oppsigelse fra hans side.
(7) Det oppstod tvist om oppsigelsen og hvordan de inngåtte avtalene skulle forstås. Ved
stevning 25. oktober 2002 til Oslo tingrett fremmet selskapene krav om erstatning for
kontraktsbrudd. A krevde i motsøksmål erstatning for urettmessig avskjed eller oppsigelse
begrenset oppad til 860 000 kroner, etterprovisjon oppad begrenset til vel en million
kroner, feriepenger på vel 150 000 kroner og skatterefusjon på vel 170 000 kroner. Ved
Oslo tingretts dom 3. mai 2004 ble A frifunnet i hovedsøksmålet, mens de to selskapene
ble dømt til å betale ham vel 600 000 kroner i motsøksmålet. Tingretten mente at 2002-
avtalene innebar en bindingstid for A i selskapene, men at konsekvensen av brudd ikke
var plikt til å erstatte selskapenes tap ved at han ikke oppfylte avtalen, men bare at
aksjene med tilhørende utbytte måtte tilbakeføres etter punkt 7 i avtalene.
Domsslutningen lyder slik:

3
”Hovedsøksmålet
1. A frifinnes.
2. Advokat Camilla Sem Eiendom AS og Advokat Tom E. Johnsen
Eiendomskontor AS dømmes in solidum til innen 2 – to – uker fra dommens
forkynnelse å betale saksomkostninger til A med 300 000 – trehundretusen –
kroner, med tillegg av lovens til enhver tid gjeldende forsinkelsesrente fra
forfall til betaling skjer.
Motsøksmålet
1. Advokat Camilla Sem Eiendom AS og Advokat Tom E. Johnsen
Eiendomskontor AS dømmes in solidum til innen 2 – to – uker fra dommens
forkynnelse å betale følgende beløp til A:
- 300 000 – trehundretusen – kroner med tillegg av lovens til enhver tid
gjeldende forsinkelsesrente fra 20. januar 2003 til betaling skjer.
- 152 358 – etthundreogfemtitotusentrehundreogfemtiåtte – kroner
med tillegg av lovens til enhver tid gjeldende forsinkelsesrente fra 17.
juni 2002 til betaling skjer.
- 172 627 – etthundreogsyttientusensekshundreogtjuesyv – kroner med
tillegg av lovens til enhver tid gjeldende forsinkelsesrente fra 10.
november 2003 til betaling skjer.
2. Advokat Camilla Sem Eiendom AS og Advokat Tom E. Johnsen
Eiendomskontor AS frifinnes for de øvrige krav som er fremsatt.
3. Saksomkostninger tilkjennes ikke.”
(8) Selskapene anket til Borgarting lagmannsrett og vant frem i hovedsøksmålet.
Lagmannsretten kom i sin dom 9. juni 2005 til at A hadde bundet seg til å arbeide i
selskapene i fire år, og at han måtte erstatte selskapenes tap ved at han brøt avtalen.
Motsøksmålet ble dels tapt, dels vunnet. Domsslutningen lyder slik:
”Hovedsøksmålet
1. A dømmes til å betale til Advokat Tom E. Johnsens Eiendomskontor AS og
Advokat Camilla Sem Eiendom AS i fellesskap 1.000.000 – enmillion – kroner
innen 2 – to – uker etter forkynnelsen av denne dom, med tillegg av lovens til
enhver tid gjeldende forsinkelsesrente fra forfall og til betaling skjer.
2. I saksomkostninger for lagmannsretten og tingretten betaler A til Advokat
Tom E. Johnsens Eiendomskontor AS og Advokat Camilla Sem Eiendom AS
til sammen 776.541 – sjuhundreogsyttisekstusenfemhundreogførtien – kroner
innen 2 – to – uker etter forkynnelsen av denne dom, med tillegg av lovens til
enhver tid gjeldende forsinkelsesrente fra forfall og til betaling skjer.
Motsøksmålet
1. Advokat Tom E. Johnsens Eiendomskontor AS og Advokat Camilla Sem
Eiendom AS dømmes in solidum til innen 2 – to – uker fra dommens
forkynnelse å betale til A 152.358 –
etthundreogfemtitotusentrehundreogfemtiåtte – kroner med tillegg av lovens
til enhver tid gjeldende forsinkelsesrente fra 17. juni 2002 til betaling skjer.

4
2. Advokat Tom E. Johnsens Eiendomskontor AS og Advokat Camilla Sem
Eiendom AS dømmes in solidum innen 2 – to – uker fra forkynnelsen av
denne dom å betale til A 172.627 –
etthundreogsyttitotusensekshundreogtjuesju – kroner med tillegg av lovens til
en hver tid gjeldende forsinkelsesrente fra 10. november 2003 til betaling
skjer.
3. For øvrig frifinnes Advokat Tom E. Johnsens Eiendomskontor AS og Camilla
Sem Eiendom AS.
4. Hver av partene bærer sine saksomkostninger for lagmannsretten og tingretten.”
(9) A har anket til Høyesterett over bevisbedømmelsen og rettsanvendelsen i lagmannsrettens
avgjørelse av hovedsøksmålet. Advokat Camilla Sem Eiendom AS og Advokat Tom E.
Johnsens Eiendomskontor AS innga aksessorisk motanke. Ved kjennelse 28. september
2005 nektet Høyesteretts kjæremålsutvalg fremmet den delen av anken som gjaldt
utmålingen av erstatningen, og dessuten den aksessoriske motanken, i medhold av
tvistemålsloven § 373 tredje ledd nr. 4.
Hovedanken for øvrig ble henvist til Høyesterett. Behandlingen i Høyesterett er således
begrenset til ansvarsgrunnlaget for selskapenes krav mot A.
(10) Det er lagt frem en del nye dokumenter for Høyesterett, men for de spørsmålene saken nå
gjelder, står den i det vesentlige i samme stilling som for lagmannsretten.
(11) Den ankende part – A – har i hovedsak anført:
(12) Lagmannsretten har tolket aksjekjøps- og aksjonæravtalene fra januar 2002 uriktig når
retten er kommet til at A hadde plikt til å arbeide i selskapene i en fireårsperiode frem til
1. november 2005.
(13) Prinsipalt anføres det at selskapene ikke er parter i avtalene og derfor heller ikke er
forpliktet eller berettiget etter dem. Det er ikke grunnlag for å identifisere selskapene med
Camilla Sem og Tom E. Johnsen, som har inngått avtalene. Avtalene fremtrer som
aksjekjøps- og aksjonæravtaler og kan ikke få arbeidsrettslige virkninger for selskapene. I
hvert fall er det skapt en uklar avtalesituasjon som må gå mot arbeidsgiveren, som burde
uttrykt seg klarere.
(14) Dessuten skulle en bestemmelse om bindingstid vært tatt inn i en skriftlig arbeidsavtale,
se arbeidsmiljøloven § 55C første ledd bokstav g. A har aldri hatt en skriftlig
arbeidsavtale. Det er ikke nok at bestemmelsen om bindingstid er tatt inn i en aksjekjøps-
og aksjonæravtale, og dette må få betydning for tolkningen av avtalene.
(15) Subsidiært – hvis man ser 2002-avtalene som avtaler mellom selskapene som arbeidsgiver
og A – må avtalene forstås slik at de ikke påla A en plikt til å arbeide i selskapet i fire år,
men bare gjaldt hans rett til å eie aksjer i meglerselskapene og prisen ved innløsning
avhengig av tidspunkt.
(16) Punkt 6 i avtalene må sees i sammenheng med punktene 7 og 8. Punkt 7 forutsetter at
ansettelsesforholdet kan opphøre før 1. november 2005, og fastsetter hva som da skal skje
– at aksjene skal leveres tilbake til kostpris, bare justert etter konsumprisindeksen. Det vil
si at A mistet fordelen ved å ha kjøpt aksjene til gunstig pris. Punkt 7 kom inn i avtalene
etter forslag fra As advokat. Oppsigelse er den vanligste grunnen til opphør av

5
ansettelsesforhold, men likevel har ikke Sem og Johnsen eller deres advokat fått presisert
at de skal ha ment at punktet bare skulle gjelde for ekstraordinære tilfeller. At verdien av
aksjeposten økte for A etter utløpet av fireårsperioden, må sees som et incentiv for ham til
å bli værende; 2002-avtalene fulgte her det samme prinsippet som de tidligere avtalene.
(17) Ytterligere subsidiært anføres det at en bindingstid på fire år er i strid med ufravikelige
bestemmelser i arbeidsmiljøloven av 1977 § 58 jf. § 5, og at en slik bindingstid i alle fall
må settes til side etter avtaleloven § 36.
(18) A har nedlagt slik påstand:
”1. A frifinnes.
2. Advokat Camilla Sem Eiendom AS og Advokat Tom E. Johnsens
Eiendomskontor AS dømmes in solidum til å betale saksomkostninger til A
for tingrett, lagmannsrett og Høyesterett med tillegg av lovens
forsinkelsesrente fra hver doms forfall til betaling skjer.”
(19) Ankemotpartene – Advokat Camilla Sem Eiendom AS og Advokat Tom E. Johnsens
Eiendomskontor AS – har i hovedsak anført:
(20) Lagmannsretten har korrekt identifisert selskapene med Camilla Sem og Tom E. Johnsen
personlig. A påtok seg i 2002-avtalene en arbeidsplikt i forhold til de to selskapene. Reelt
er også selskapene parter i avtalene, og i alle fall foreligger det et rettslig bindende
tredjepersonsløfte fra A som selskapene kan gjøre gjeldende.
(21) Arbeidsmiljølovens krav om at arbeidsavtalen skal nedtegnes skriftlig, var ikke innført da
A ble ansatt i 1992. For øvrig er den privatrettslige rettsvirkningen av at en arbeidsavtale
ikke er skriftlig, bare at tvil om tolkningen går ut over arbeidsgiveren. Men dette er ikke
aktuelt her, siden det omstridte vilkåret er utformet skriftlig.
(22) Lagmannsrettens tolkning av punkt 6 i 2002-avtalene bygger på en riktig bedømmelse av
bevisene etter umiddelbar bevisførsel, og en riktig rettsanvendelse. Ordlyden er klar, og
bestemmelsen ville være uten mening hvis A hadde hatt rett til å si opp avtalen før
november 2005.
(23) Punkt 7 i avtalen er riktignok ikke heldig utformet, men punktet må forstås slik at det bare
tar sikte på ekstraordinære tilfeller der grunnleggende forutsetninger for arbeidsforholdet
svikter, for eksempel hvis A før utløpet av fireårsfristen døde eller måtte slutte på grunn
av sykdom.
(24) Arbeidsmiljøloven av 1977 § 58 jf. § 5 er ikke til hinder for en avtale om bindingstid på
fire år; dette er ikke en avtale om oppsigelsestid, men om at forholdet som hovedregel er
uoppsigelig i fireårsperioden.
(25) Den relevante lovbestemmelsen må i tilfelle være avtaleloven § 36, men heller ikke den
gir grunnlag for å sette avtalen om bindingstid til side. Avtalen innebar betydelige og
likeverdige ytelser fra begge parter. Sem og Johnsen var også i fullstendig god tro med
hensyn til at avtalen påla A plikt til å arbeide i selskapene i fire år, og at han oppfattet
avtalen på samme måte.

6
(26) As oppsigelse er etter dette et vesentlig mislighold av avtalen, slik at det er grunnlag for
erstatning for den positive kontraktsinteressen.
(27) Advokat Camilla Sem Eiendom AS og Advokat Tom E. Johnsens Eiendomskontor AS
har nedlagt slik påstand:
”1. Lagmannsrettens dom i hovedsøksmålet stadfestes.
2. A dømmes til å betale til Advokat Camilla Sem Eiendom AS og Advokat Tom
E. Johnsens Eiendomskontor AS sakens omkostninger for Høyesterett med
tillegg av lovens forsinkelsesrente fra forfall til betaling skjer.”
(28) Jeg er kommet til at lagmannsrettens dom bør stadfestes.
(29) Selskapene krever erstatning for oppfyllelsesinteressen på grunn av vesentlig
kontraktsbrudd, og saken er for Høyesterett begrenset til spørsmålet om hvorvidt det
foreligger ansvarsgrunnlag. Ansvar forutsetter at A vesentlig har misligholdt en
forpliktelse til å forbli ansatt i selskapene i nærmere fire år – bindingstiden – og at denne
forpliktelsen ikke strider mot preseptoriske regler. A bestrider ikke at hans oppsigelse 17.
juni 2002 innebar et vesentlig mislighold dersom han var forpliktet, men han har reist en
rekke innsigelser mot at han kan anses forpliktet.
(30) A har prinsipalt gjort gjeldende at selskapene verken formelt eller reelt er parter i 2002-
avtalene, og at de derfor ikke kan påberope seg rettigheter etter dem. Dette kan etter min
mening klart ikke føre frem. Det er enighet om at A var ansatt i de to selskapene, hvor
han da avtalene ble inngått, selv hadde 9,9 prosent av aksjene. De resterende aksjer i det
ene selskap tilhørte Tom E. Johnsen, mens Camilla Sem eide resten av det annet selskap
sammen med advokat Erik Wahlstrøm, som hadde bistått selskapene med utarbeidelsen
av avtalene. Som jeg senere skal komme tilbake til, må avtalene tolkes slik at de gir
selskapene rettigheter – og forpliktelser – i forhold til A. Dette må det forutsettes at alle
de involverte var klar over. Det må videre legges til grunn at Sem og Johnsen hadde
fullmakt til å representere sine respektive selskaper i avtaleforholdet. Under disse
omstendigheter kan selskapene i hvert fall påberope seg avtalen som et tredjepersonsløfte
fra A, men jeg mener det er mer nærliggende å si at selskapene er avtaleparter, selv om
avtalene formelt er inngått mellom A og henholdsvis Sem og Johnsen.
(31) A har videre påberopt seg at det ikke foreligger noen skriftlig arbeidsavtale, hvilket må
være et minstekrav for at selskapene skal kunne påberope seg noen bindingstid for A. Det
er vist til arbeidsmiljøloven 1977 §§ 55C og 55D. Heller ikke dette kan føre frem. Jeg
viser til lagmannsrettens bemerkninger om at det forhold at ansettelsesavtalen ikke er
skriftlig, bare har betydning for tolkningen av den, og at bestemmelsene derfor ikke er
relevante i vår sak siden tvisten gjelder forståelsen av punkt 6 i avtalen, som fyller de
aktuelle krav til skriftlighet. Se også kjennelsen inntatt i Rt. 2005 side 1395 avsnitt 22.
Som en konsekvens foreligger det ikke noen uklarhet i forhold til arbeidsmiljølovens krav
til arbeidsavtaler som kan ”smitte over” på tolkningen av avtalenes punkt 6, slik anført av
A.
(32) Subsidiært har A anført at avtalene ikke gir grunnlag for noe krav om
oppfyllelsesinteresse. Punkt 6 må leses i sammenheng med punkt 7 og 8, og dette har –
hevdes det – som konsekvens at han ikke har noen bindingstid overhodet, eller i hvert fall
at brudd på forpliktelsen ikke medfører virkninger ut over at han må tilbakeføre aksjene

7
til kostpris justert for konsumprisindeks.
(33) Sammenhengen mellom punkt 6 og 7 er ikke klar. Etter punkt 6 påtar A seg ”å forbli
ansatt i Selskapet og i [det annet selskap] og arbeide etter beste evne på full tid minst frem
til 01.11.2005”. Det er vanskelig å se hvordan en bindingstid kan uttrykkes klarere. På
den annen side forutsetter punkt 7 at arbeidsforholdet kan opphøre før bindingstidens
utløp, uten at det synes å være satt spesielle vilkår for at dette skal kunne skje: ”Dersom
As ansettelsesforhold opphører før 01.11.2005, har [Johnsen, respektive Sem] rett og plikt
til å kjøpe 10,1 % av aksjene i Selskapet fra A til kostpris pluss 100 % stigning i
konsumprisindeksen.” Intet i denne formuleringen tyder på at slikt opphør bare kan finne
sted i ekstraordinære situasjoner, og ikke på det ordinære vis – ved oppsigelse.
(34) Jeg finner det rimelig klart at avtalen – med forbehold for preseptoriske bestemmelser,
som jeg kommer tilbake til – pålegger A plikt til å forbli ansatt i selskapene ut
bindingstiden. Alternativet er at punkt 6 blir uten innhold, hvilket ville være i så klar strid
med så vel avtalens forhistorie som dens ordlyd at det ikke kan antas. Jeg tilføyer at
dersom punkt 6 første punktum om bindingstid ikke skulle forstås etter sin ordlyd, kan
vanskelig annet punktum, om at A i bindingstiden ikke skal ”diskutere ytterligere
aksjekjøp, bonus e.l.”, alene forklare eksistensen av punkt 6.
(35) Når punkt 7 ikke medfører at A er ubundet, blir spørsmålet om bestemmelsen skal
oppfattes som en avtale om hvilke misligholdsvirkninger det skal ha dersom A ikke
overholder bindingstiden. Sanksjonen ved mislighold av bindingsklausulen vil i så fall
være begrenset til at han må tilbakeføre – til konsumprisindeksjustert kostpris – de aksjer
han mottok ved 2002-avtalene. Han vil således gå glipp av de fordeler avtalene skulle gi
ham, men for øvrig ikke ha noe ansvar for konsekvensene av misligholdet.
(36) Jeg er kommet til at dette ikke er en riktig tolkning av avtalene.
(37) Foranledningen til avtalene var at A i brev hadde tilkjennegitt at han mente det var et
misforhold mellom hans inntjening og hans eierandeler i selskapene, og at han vurderte å
begynne for seg selv. Sem og Johnsen ville unngå å miste A, og situasjonen tilsa derfor at
de ønsket å knytte A sterkere til seg. De tilbød ham ytterligere 10,1 % av aksjene i hvert
av selskapene. Lagmannsretten har på grunnlag av umiddelbar bevisførsel lagt til grunn at
”forhandlingene var harde, og at Sem og Johnsen mente de hadde strukket seg langt ved
at A fikk kjøpe ytterligere 10,1 % av aksjene til gunstig pris”. Det første utkast til avtale,
utarbeidet av advokat Wahlstrøm for Sem og Johnsen, inneholdt en bestemmelse som er
nærmest identisk med det endelige punkt 6 om bindingstid. Det er ikke fremkommet
opplysninger om at bestemmelsen overhodet ble diskutert mellom partene på noe
stadium.
(38) Noen bindingsklausul fantes ikke i de første avtalene om As aksjekjøp fra 1999/2000 –
disse fastsatte bare plikt til å selge aksjene tilbake til Sem og Johnsen til
konsumprisindeksregulert kostpris blant annet dersom A sluttet i sin stilling innen en viss
periode. Disse tidligere avtalene innebar således rene incentivordninger. A skrev i en
telefax til Sem og Johnsen under forhandlingene før 2002-avtalene at ”Bindingstid regnes
4 år fra kjøpsdato – det er naturlig med en videreføring fra prinsippet i forrige kontrakt”.
Jeg kan ikke se at dette var et klart uttrykk for at avtalen skulle tolkes slik han nå gjør
gjeldende, og henvendelsen tilsa ingen reaksjon fra mottagerne.

8
(39) I lys av denne forhistorien har det åpenbart formodningen mot seg at avtalenes punkt 7
skal forstås slik at mislighold av bindingstiden bare medfører at A går glipp av avtalte
fordeler. Riktignok ville faren for slikt tap være et incentiv til å overholde
bindingsklausulen, men incentivet ville være svakest kort etter avtaleinngåelsen, hvilket
ville samsvare dårlig med formålet. Arrangementet ville nærmest få karakter av en opsjon
for A: Han kunne forbli ansatt og aksjonær inntil den økonomiske gevinst ved å gå ut
oversteg de avtalte fordeler ved å bli. Dette synes å være en særdeles svak sanksjon bak
den binding jeg mener i utgangspunkt følger av punkt 6 og som forhistorien tilsier var en
viktig del av arrangementet.
(40) Det kan finnes situasjoner hvor det vil være på sin plass å oppfatte punkt 7 som en
uttømmende regulering av hvilke konsekvenser det skal ha at As ansettelse opphører før
bindingstidens utløp. Eksempler kan være at det i løpet av bindingstiden viser seg at A av
medisinske grunner ikke lenger er i stand til å oppfylle sin arbeidsplikt, eller partene blir
enige om at han skal fratre. Det kan være atskillig som taler for at lengden av
bindingstiden – nærmere fire år – tilsier at punkt 7 også i mer velferdspregede tilfeller må
antas å være en uttømmende regulering av konsekvensene av tidlig fratreden. Men man
kan ha forståelse for at partene avsto fra forsøk på detaljregulere i tråd med dette, om de
nå tenkte på det.
(41) Bakgrunnen for As oppsigelse var imidlertid hans ønske om å utnytte sine fortrinn som
megler i egen regi. I lys av avtalenes forhistorie mener jeg det i denne situasjonen måtte
fått et betydelig klarere uttrykk dersom punkt 7 skulle oppfattes som en uttømmende
avtale om konsekvensene av at bindingsklausulen ble tilsidesatt.
(42) Så langt konkluderer jeg følgelig med at As oppsigelse innebar et kontraktsbrudd som kan
føre til ansvar for selskapenes oppfyllelsesinteresse, med mindre avtalen på dette punkt
må anses å være i strid med preseptoriske bestemmelser.
(43) A har gjort gjeldende at det vil være i strid med arbeidsmiljøloven 1977 § 58 jf. § 5 om en
arbeidstager avtalemessig binder seg til 4 års arbeidsplikt uten oppsigelsesadgang.
(44) Jeg kan ikke se at denne bestemmelsen om oppsigelsesfrister er et hinder for
bindingsklausuler. Riktignok skal arbeidstager ikke kunne miste sin ansettelse med
urimelig kort varsel, og lovens system synes å forutsette at arbeidstager på den annen side
heller ikke skal kunne holdes bundet til arbeidsgiver i lang tid mot sin vilje. Men det kan
være gode grunner til at en arbeidstager binder seg for en lengre periode. Borgarting
lagmannsretts dom inntatt i RG 2000 side 262 illustrerer et praktisk tilfelle der de
selgende aksjonærer forpliktet seg til å arbeide i en viss periode for det kjøpende selskap
på bakgrunn av at deres kunnskap var vesentlig for verdien av virksomheten for kjøper.
Arbeidsmiljøloven kan generelt ikke antas å være til hinder for slike bindingsklausuler, og
den vanlige oppfatning synes å være at slike avtaler på visse vilkår og i et visst omfang
må aksepteres. Se for så vidt, foruten den nevnte dom, eksempelvis Fougner, Holo og
Fribergs kommentar til arbeidsmiljøloven, 8. utgave s. 603-604 og Kari Bergeius
Andersens artikkel Bindingstid og incentivordninger, i Tidsskrift for Forretningsjus
nr. 3/2001.
(45) På ett punkt må imidlertid arbeidsmiljøloven 1977 antas å oppstille et vilkår for at
klausuler om bindingstid skal kunne aksepteres. Ifølge § 58 nr. 7 kan ikke partene ved
avtale ”bestemme at oppsigelsesfristen ved oppsigelse fra arbeidstakerens side skal være

9
lenger enn ved oppsigelse fra arbeidsgiverens side”. Dette må anses som utslag av et mer
generelt prinsipp, som innebærer at en bindingstid for den ansatte må korrespondere med
en tilsvarende plikt for arbeidsgiveren til å beholde arbeidstageren i perioden. Noen slik
plikt har ikke selskapene uttrykkelig påtatt seg i vår sak. Avtalene er tause om så vel
selskapenes frist for å si opp A som deres eventuelle bindingstid. Det kan imidlertid ikke
være noe vilkår at arbeidsgivers forpliktelse fremgår av uttrykkelig avtale. Det må være
tilstrekkelig at begrensningene i handlefriheten må anses avtalt, og dette må vanligvis
anses å være tilfellet ved avtaler om bindingstid. I vår sak følger det klart av forhistorien
til og formålet med avtalene at selskapene måtte beholde A ut bindingstiden, med mindre
tvingende grunner skulle tilsi noe annet.
(46) Gyldigheten av avtalen om bindingstid beror etter dette på avtaleloven § 36, som også er
påberopt av A. Ved denne rimelighetsvurderingen står bindingens varighet sentralt. Men
også andre momenter er relevante, blant andre hvilket behov det er for bindingen, hvilke
positive og negative konsekvenser den har for den ansatte, hvor forutselige disse var,
hvorvidt det er en rimelig balanse mellom partenes oppofrelser og fordeler, og om
bindingen er undergitt noen form for fleksibilitet.
(47) A besitter utvilsomt kompetanse som var av stor betydning for selskapene. Å miste ham
som ansatt ville innebære – og innebar faktisk, viste det seg – store forstyrrelser i drift og
inntjening i selskapene. At dette tilsa behov for bindingsklausul, fremgår også av at Sem
og Johnsen som nevnt strakte seg langt i forhandlingene med A. Det kan likevel neppe
sies at A var så avgjørende for virksomheten som eksempelvis aksjeselgerne var i den
nevnte dom inntatt i RG 2000 side 262, i hvert fall ikke etter en tid.
(48) Ved å binde seg oppnådde A store fordeler: Han fikk ytterligere 10,1 % av aksjene i to
meget lovende selskaper til en gunstig pris, med utsikt til betydelige utbytter. Ulempene
ved å binde seg var forholdsvis beskjedne. Alt tilsier at han tok sikte på fortsatt virke som
eiendomsmegler, og kostnadene ved bindingen begrenset seg derfor til å måtte gi avkall
på mer innbringende meglervirksomhet i bindingstiden. Jeg viser til det jeg har sagt om at
avtalen neppe hindret at han sa opp stillingen av tunge velferdsgrunner før bindingstidens
utløp – en situasjon som altså ikke ble aktuell. Så vel fordeler som ulemper ved bindingen
måtte fremstå som rimelig oversiktlige – om enn naturligvis i noen grad usikre.
(49) Balansen i bindingsklausulen lå også i selskapenes forhold. I tillegg til de økonomiske
ytelser innebar avtalen som nevnt at selskapene ble avskåret fra å si opp A i
bindingsperioden. Jeg nevner for øvrig at jeg her ikke kan følge den ankende part i
anførselen om at ytelsene var i klar ubalanse fordi A ikke fikk noen fordel ved billige
aksjer når han ifølge avtalen må levere dem tilbake til justert kostpris – dette er en
konsekvens av hans kontraktsbrudd og kan ikke være relevant ved bedømmelsen av
rimeligheten i hans kontraktsplikt.
(50) På den annen side er nærmere fire års binding lang tid. Den er i hvert fall nær grensen for
hva som kan godtas i denne type forhold, sett i lys av de øvrige momenter jeg har nevnt.
Jeg har under noe tvil kommet til at avtalen må aksepteres i forhold til avtaleloven § 36,
idet jeg legger vesentlig vekt på at begge parter i avtaleforholdet må betegnes som
profesjonelle og med solide forutsetninger for å bedømme implikasjonene, samtidig som
de begge benyttet advokatbistand under forhandlingene. Jeg tilføyer for øvrig at slik
saken står, ville det ha begrenset betydning om tidsgrensen anses overtrådt.
Konsekvensen ville være at bindingstiden måtte reduseres til en rimelig lengde, hvilket

10
her ikke ville innebære noen stor reduksjon. Dette ville derfor neppe påvirke
erstatningsutmålingen, siden den er sterkt skjønnsmessig og dessuten må ses i lys av at
selskapenes tapsbegrensningsplikt medfører at det løpende tapet blir mindre jo nærmere
man kommer utløpet av bindingsperioden.
(51) Lagmannsrettens dom må etter dette stadfestes for så vidt gjelder erstatningsspørsmålet.
Saken har imidlertid voldt tvil, og berører spørsmål av prinsipiell betydning som ikke
tidligere har vært forelagt Høyesterett. Saksomkostninger bør derfor ikke tilkjennes for
noen instans.
(52) Jeg stemmer for denne
D O M :
1. Lagmannsrettens dom i hovedsøksmålet, domsslutningens punkt 1, stadfestes.
2. Saksomkostninger tilkjennes ikke for noen instans.
(53) Dommer Coward: Jeg er kommet til et annet resultat enn førstvoterende, og mener at
anken må føre frem. Det vil si at jeg mener at A ikke har plikt til å erstatte tapet for
meglerselskapene ved at han sluttet i arbeidet før utløpet av fireårsperioden i punkt 6 i
2002-avtalene.
(54) Langt på vei ser jeg saken slik som tingretten: Brudd på bindingstiden etter punkt 6 i
avtalene fra januar 2002 har ikke annen virkning enn den som følger av punkt 7, det vil si
tilbakesalg av aksjene til kostpris justert etter konsumprisindeks. Om man da skal si at
punkt 6 om bindingstid gjelder, men at brudd på bestemmelsen ikke har annen virkning
enn den nevnte, eller om man skal si at det ikke gjelder noen bindingstid, ser jeg som et
konstruksjonsspørsmål uten konkret praktisk interesse.
(55) Jeg bygger mitt syn på en tolkning av 2002-avtalene, og ser da ikke grunn til å gå
nærmere inn på de innvendingene A ellers har anført mot erstatningskravet.
(56) Ved tolkningen tar jeg utgangspunkt i at 2002-avtalene etter min mening er uklare, ved at
punktene 6 og 7 etter sin ordlyd vanskelig lar seg forene. Punkt 6 sett isolert pålegger A
en bindingstid på omtrent fire år. Men punkt 7 forutsetter at han kan slutte før denne tiden
er ute, og at konsekvensen da ikke er annet enn at han mister fordelen av det gunstige
aksjekjøpet. I ordlyden i punkt 7 er det ikke noe som viser at dette bare skal gjelde for
ekstraordinære tilfeller som ved alvorlig sykdom eller død, til tross for at det må være på
det rene at oppsigelse er den vanligste formen for opphør av arbeidsforhold.
(57) Når avtalene etter min mening er uklare, mener jeg at flere momenter taler for at de bør
tolkes mot arbeidsgiverne – selskapene. Et par momenter knytter seg til avtaleinngåelsen:
I en faks 4. september 2001 til Sem og Johnsens advokat skrev A om bindingstiden at det
var ”naturlig med en videreføring fra prinsippet i forrige kontrakt”, og det er på det rene
at bindingstiden i avtalene fra 1999/2000 ikke innebar binding til arbeidsplikt, men gjaldt
tilbakesalg av aksjer A hadde fått kjøpe. Punkt 7 kom så inn i avtalen etter forslag fra As

11
advokat i oktober 2001, uten at verken Sem, Johnsen eller deres advokat gjorde noe for å
avklare sin forståelse av punktet til å gjelde mindre enn det ordlyden skulle tilsi.
(58) Etter min mening er det også trekk ved 2002-avtalene som helhet som gir et inntrykk av
at de først og fremst gjelder aksjekjøp og aksjeeie, ikke bindingstid til arbeid; jeg nevner
blant annet at de tre første punktene i avtalene omhandler As rett til å kjøpe aksjer og
prisen som skulle betales. For eksempel lyder punkt 1 i avtalen med Johnsen slik:
” (A) kjøper med denne avtale 10,1 prosent av aksjene i Adv. Tom Johnsens
Eiendomskontor AS (Selskapet) fra Tom E. Johnsen (Johnsen).”
(59) Jeg er riktignok enig med førstvoterende i at det ikke kan føre frem når A prinsipalt
anfører at avtalene ikke binder selskapene som arbeidsgiver. Men min oppfatning av
avtalene som primært å ha preg av aksjekjøp- og aksjonæravtaler er ikke uten betydning
for min vurdering av forholdet mellom punktene 6 og 7.
(60) Man kan si at avtalene var gunstige for A hvis de skal forstås slik at han ikke risikerte noe
annet ved å slutte hos Sem og Johnsen enn å miste fordelene ved det gunstige aksjekjøpet.
Men det er vel ikke så overraskende ut fra bakgrunnen for avtalene. A hadde etter stor
suksess som megler tjent inn store beløp ikke bare i egen provisjon, men også for
selskapene, og han overveide å gå ut. Han hadde nok på forhånd gode vilkår hos Sem og
Johnsen, men har vel vurdert det slik at han økonomisk ville oppnå mer ved å gå ut derfra
hvis han ikke fikk forbedret vilkårene ytterligere.
(61) Ved tolkningen av de etter min mening uklare avtalene legger jeg videre atskillig vekt på
at en bindingstid på fire år for en arbeidstaker må sees som noe ekstraordinært, og at det
ikke uten videre kunne forutsettes at en slik bindingstid gyldig kunne avtales. Jeg viser til
førstvoterendes redegjørelse for behandlingen av spørsmålet i juridisk teori og
rettspraksis. For meg er det ikke nødvendig å ta stilling til gyldighetsspørsmålet. Men den
tvilen som måtte kunne reises om gyldigheten, ser jeg som et moment til fordel for at en
slik bestemmelse måtte ha vært kommet klart til uttrykk, og at uklarhet må gå ut over
arbeidsgiveren. Jeg nevner her at A, bistått av advokat, selvsagt må sees som en
ressurssterk arbeidstaker. Men den juridiske innsikten og ressursstyrken var minst like
stor på arbeidsgiversiden; både Sem og Johnsen er advokater, og de var også bistått av en
tredje advokat i avtaleforhandlingene.
(62) Min konklusjon er, som det har fremgått, at As oppsigelse før det var gått fire år, ikke kan
føre til at han må erstatte det tapet som oppsigelsen påførte selskapene. Men de etter min
mening uklare avtalene gjør at jeg har sett saken som tvilsom, og også ut fra mitt resultat
mener jeg at saksomkostninger ikke bør tilkjennes for noen instans.
(63) Dommer Stabel: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende, kst. dommer Kaasen.
(64) Dommer Gussgard: Likeså.
(65) Dommer Aasland: Likeså.

12
(66) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
1. Lagmannsrettens dom i hovedsøksmålet, domsslutningens punkt 1, stadfestes.
2. Saksomkostninger tilkjennes ikke for noen instans.