Sammendrag: Tjomsland, Oftedal Broch, Kaasen, Bruzelius, GjølstadA, som i 1991 ble dømt til tre års fengsel for seksuelle overgrep overfor fire mindreårige jenter, var ved lagmannsrettens dom i herværende sak dømt til fengsel i to år og tre måneder for seksualforbrytelser begått overfor stedatter og datter. Han hadde i 1995 - da stedatteren var fire år - latt henne masturbere hans erigerte penis, mens de badet sammen i badekaret. Han var også domfelt for å ha onanert til sædavgang fem-seks ganger i påsyn av henne. I forhold til datteren var han dømt for å ha latt henne ta tak i hans penis da hun var omkring seks år. Høyesterett fremhevet at domfeltes forhold var særlig alvorlige når de overgrep han nå ble domfelt for, sees i sammenheng med dommen fra 1991. Men selv om den tidligere straffedommen måtte tillegges betydelig vekt ved straffutmålingen, kom Høyesterett - hensett til at det groveste forholdet skjedde før lovendringen i 2000 og særlig til tidsforløpet fra anmeldelsen til endelig dom forelå - til at den straffen lagmannsretten hadde fastsatt var blitt noe for streng. Straffen ble satt tilfengsel i to år.Faren til stedatteren fremsatte krav mot domfelte om erstatning for advokatomkostninger i anledning sak mot moren med krav om overføring av omsorgen. Han fikk - under dissens - medhold i kravet av lagmannsretten. Høyesterett kom til at erstatningskravet fra faren ikke kunne pådømmes sammen med straffesaken, jf. straffeprosesslovens § 3. Sammenhengen mellom den straffbare handlingen og erstatningskravet var - etter Høyesteretts syn - av utpreget indirekte og betinget karakter.

NORGES HØYESTERETT
Den 16. februar 2006 avsa Høyesterett dom i
HR-2006-00276-A, (sak nr. 2005/1556), straffesak, anke,
A (advokat Espen Wangberg – til prøve)
mot
Den offentlige påtalemyndighet (kst. statsadvokat Erkki Johan Øverberg)
(bistandsadvokat Mette Yvonne Larsen)
S T E M M E G I V N I N G :
(1) Dommer Tjomsland: Saken gjelder straffutmåling for seksualforbrytelser begått overfor
stedatter og datter. Den gjelder også krav om erstatning fra stedatterens far for
advokatomkostninger i sak mot moren med krav om overføring av omsorgen.
(2) Sakens bakgrunn er i korthet:
(3) A, som i dag er 61 år, ble ved daværende Eidsivating lagmannsretts dom 26. juni 1991
dømt til fengsel i 3 år for forskjellige seksualforbrytelser begått overfor fire mindreårige
jenter, blant annet for utuktig omgang med sine to døtre som begge var under 14 år. Mens
han var under åpen soning av dommen på X, innledet han et forhold til B. De flyttet
sammen i 1994 og fikk to barn, blant annet datteren C som ble født i 1995. B hadde fra et
tidligere samboerforhold med D datteren E, som er født i 1991.
(4) På bakgrunn av As fortid etablerte barneverntjenesten kontakt med familien, som ble
tilgodesett med diverse støttetiltak. Meldinger som kom inn til barneverntjenesten, ga
likevel grunn til bekymring. Det ble derfor foretatt en sakkyndig utredning av familien.
Den 11. mars 2002 ble A siktet for seksuelle overgrep mot barna og pågrepet av politiet,
og barna ble akuttplassert i barnehjem. D tok initiativ overfor B om å overta den daglige
omsorgen for E. Henvendelsene ble imidlertid ikke besvart, og 19. juni 2002 tok D ut
stevning mot B. Den 25. juli 2002 besluttet fylkesnemnda for sosiale saker i Oslo og

2
Akershus å plassere E i fosterhjem hos D, jf. barnevernloven § 4-14 bokstav a, jf. § 4-15.
E flyttet til sin far i begynnelsen av august 2002. I Oslo tingrett ble det 5. november 2003
inngått rettsforlik mellom D og B, og saken ble derfor hevet. I rettsforliket ble det fastsatt
at foreldrene skulle ha felles foreldreansvar, at E skulle bo fast hos sin far, at B skulle ha
samværsrett og at hver av partene skulle bære sine saksomkostninger.
(5) Ved tiltalebeslutning 8. mars 2004 utferdiget av Statsadvokatene i Oslo ble A satt under
tiltale for seksuelle overgrep overfor stedatteren E og datteren C.
(6) Oslo tingrett avsa 29. juni 2004 dom med slik domsslutning:
”1. A, født 00.00.44, dømmes for overtredelse av straffeloven § 195, 1. ledd, 1.
straffealternativ og 2. ledd, straffeloven § 209, straffeloven § 200, 2. og 3. ledd
og straffeloven § 201 c, se straffeloven § 62, til fengsel i 2 år. Det fragår 1 dag
for varetekt.
2. A dømmes til å betale oppreisning til E med kr. 75 000 med tillegg av lovens
forsinkelsesrente fra 2 uker etter oppfyllelsesfrist til betaling skjer.
3. A dømmes til å betale oppreisning til C med kr 75 000 med tillegg av lovens
forsinkelsesrente fra 2 uker etter oppfyllelsesfrist til betaling skjer.”
(7) For tingretten nedla påtalemyndigheten påstand om at D skulle tilkjennes erstatning for
advokatomkostningene i saken mot B. Det fremgår av domspremissene at kravet ikke ble
tatt til følge, men frifinnelsen for erstatningskravet er ikke kommet til uttrykk i
domsslutningen.
(8) Domfelte påanket dommen til lagmannsretten for samtlige av de forhold han var domfelt
for. Påtalemyndigheten anket over frifinnelsen for erstatningskravet fra D.
(9) Borgarting lagmannsrett avsa 2. september 2005 dom med slik domsslutning:
”1. A, f. 00.00.44, dømmes for overtredelse av straffeloven § 195 første ledd, første
straffalternativ og annet ledd, straffeloven § 209, straffeloven § 200, annet og
tredje ledd og straffeloven § 201 c, alt sammenholdt med § 62, til fengsel i 2 –
to – år og 3 – tre måneder med fradrag for 1 – en – dags utholdt varetekt.
2. A dømmes til innen 2 – to – uker fra dommens forkynnelse å betale 75.000 –
syttifemtusen – kroner i oppreisning til E med tillegg av forsinkelsesrente
etter forsinkelsesrenteloven § 3 første ledd første punktum fra forfall og til
betaling skjer.
3. A dømmes til innen 2 – to – uker fra dommens forkynnelse å betale 75.000 –
syttifemtusen – kroner i oppreisning til C med tillegg av forsinkelsesrente
etter forsinkelsesrenteloven § 3 første ledd første punktum fra forfall og til
betaling skjer.
4. A dømmes til innen 2 – to – uker fra dommens forkynnelse å betale 38.285 –
trettiåttetusentohundreogåttifem – kroner i erstatning til D tillagt
forsinkelsesrente etter forsinkelsesrenteloven § 3 første ledd første punktum
fra forfall til betaling skjer.”
(10) Dommen ble avsagt under dissens når det gjaldt erstatningskravet fra D. En av dommerne
stemte for at A skulle frifinnes for kravet.

3
(11) Domfelte har påanket lagmannsrettens dom til Høyesterett. Anken gjelder
straffutmålingen og erstatningskravet fra D. Anken er i sin helhet henvist til behandling i
Høyesterett. Forut for ankeforhandlingen ble det fra Høyesteretts side uttalt at man
forutsatte behandlet spørsmålet om erstatningskravet kunne pådømmes i forbindelse med
straffesaken, jf. straffeprosessloven § 3.
(12) Jeg er kommet til at straffen bør nedsettes noe og at erstatningskravet fra D ikke kan
pådømmes sammen med straffesaken.
(13) Jeg behandler først anken over straffutmålingen. A er dømt for overtredelse av
straffeloven § 195 første ledd, første straffalternativ og annet ledd og § 209 overfor sin
stedatter E. Han har ved én anledning, i 1995 da E var ca. fire år, latt henne masturbere
hans erigerte penis, mens de badet sammen i badekaret. Det bemerkes at dette forholdet
ble begått før den straffeskjerpingen som følger av endringen av straffeloven § 195 ved
lov 11. august 2000 nr. 76. A er i forhold til E også domfelt for overtredelse av
straffeloven § 201 bokstav c for i 2000 og 2001 å ha onanert til sædavgang 5-6 ganger i
påsyn av henne. I forhold til datteren C er han domfelt for overtredelse i 2001 av
straffelovens § 200 annet og tredje ledd. Han sto ved anledningen naken i badekaret
sammen med C, som da var omkring seks år, og lot henne ta tak i hans penis.
(14) Det er her tale om seksuelle overgrep begått overfor to små barn. Overgrepene er grove
tillitsbrudd overfor barna – hans stedatter og datter – og angrep på den trygghet som de
har krav på i sitt hjem. A har utnyttet situasjoner hvor han har badet sammen med barna
til å begå seksuelle overgrep. Lagmannsretten uttaler at det er usikkert om barna er påført
skader, men tilføyer at E ligger tilbake i utvikling på de fleste områder, og at det er
”grunn til iallfall å sette dette delvis i sammenheng med stefarens overgrep”. Det sentrale
i denne sammenheng er imidlertid – som også lagt til grunn av lagmannsretten – den
generelle skaderisiko som slike overgrep innebærer for ofrene, jf. blant annet Rt. 2004
side 1035 avsnitt 13.
(15) De overgrep som denne saken gjelder, er – isolert betraktet – ikke blant de groveste og
mest omfattende. Domfeltes forhold fremstår imidlertid som særlig alvorlig når de
overgrepene han nå domfelles for, sees i sammenheng med de forhold som omfattes av
dommen i Eidsivating lagmannsrett fra 1991 hvor A ble dømt for utuktig omgang med to
døtre samt voldtektsforsøk og seksuell omgang med to venninner av døtrene. Omkring
utløpet av prøvetiden for prøveløslatelsen etter denne dommen begikk han overgrepet
overfor sin stedatter. Til tross for at familien stod i kontakt med barnevernet, lyktes
domfelte å holde de nye straffbare forholdene skjult for omverdenen. Dette har han – i
følge lagmannsretten – klart ”blant annet ved å foreholde barna og ektefellen muligheten
for at familien vil gå i oppløsning, at far må gå i fengsel og barna sendes på barnehjem
hvis de sier noe.”
(16) Det alvorligste forholdet – overgrepet mot stedatteren – skjedde for mer enn ti år siden.
Erfaringsmessig tar det imidlertid atskillig tid før forhold av denne art avdekkes, og
tidsforløpet fra den straffbare handling tillegges derfor ikke særlig vekt i tilfeller som
dette. Det lange tidsrom – på nesten fire år – mellom pågripelsen og endelig dom, må
derimot tillegges noe vekt. Jeg legger i den forbindelse særlig vekt på at det gikk to år fra
forholdet ble anmeldt til tiltale ble tatt ut. Dette er kritisert i en påtegning av
riksadvokaten.

4
(17) På tross av at den tidligere straffedommen må tillegges betydelig vekt ved
straffutmålingen, er jeg – hensett til at det groveste forholdet skjedde før lovendringen i
2000 og særlig til tidsforløpet – kommet til at den straffen lagmannsretten har fastsatt, er
blitt noe for streng. Jeg finner at straffen bør settes til fengsel i to år.
(18) Jeg går så over til å behandle erstatningskravet fra D. Kravet gjelder omkostninger til
advokat i forbindelse med saken han reiste mot B. Omkostningene utgjør 38 285 kroner
og er påløpt i tidsrommet 25. april 2002 til 5. november 2003. Kravet er fremmet av
påtalemyndigheten i medhold av straffeprosessloven § 427.
(19) Før jeg eventuelt kan ta stilling til erstatningskravet må jeg ta stilling til om kravet
prosessuelt kan behandles sammen med straffekravet. Etter straffeprosessloven § 3 kan
rettskrav som ”fornærmede eller andre skadelidte har mot siktede” behandles i
sammenheng med en straffesak ”såfremt rettskravet springer ut av samme handling som
saken gjelder”. Med uttrykket ”samme handling” siktes det til den handling som er
gjenstand for tiltalebeslutningen. Hov formulerer det slik i Rettergang II, Straffeprosess
side 36: ”Som utgangspunkt vil denne betingelsen bare være oppfylt når lovbruddet fører
til at det oppstår et nytt krav for den som rammes.”
(20) Den tidligere straffeprosessloven fra 1887 stilte som vilkår at det dreide seg om et ”av en
straffbar handling følgende borgerlig rettskrav”. Uttrykket ”springer ut av” i
straffeprosessloven av 1981 innebar en viss utvidelse av hvilke krav som kunne gjøres
gjeldende i forhold til den tidligere rettstilstand. Om forholdet mellom reglene på dette
punkt i straffeprosesslovene av 1887 og 1981, viser jeg til avgjørelsen i Rt. 2003 side 681
avsnitt 14 og 15.
(21) Også gjeldende lov må etter mitt syn forstås slik at det stilles krav om en viss
kvalifikasjon når det gjelder årsakskravet. I Ot. prp. nr. 35 (1978-79) uttaler
Justisdepartementet at forholdene i prinsippet så vidt mulig bør legges til rette for at
”skadelidte kan få avgjort sine krav under straffesaken for så vidt de har en klar
sammenheng med den straffbare handling.” Uttrykket ”klar sammenheng” må etter mitt
syn her forstås som en begrensning. I juridisk teori er det uttalt at det trolig bør oppstilles
et krav om en viss nærhet mellom handlingen og den påførte skade, jf. Bjerke og
Keiserud: Straffeprosessloven Kommentarutgave Bind I, 3. utgave, side 31 med videre
henvisning til Hov: Fornærmedes stilling i straffeprosessen, side 118-119. Den nærmere
grensen vil nødvendigvis måtte trekkes etter en nokså konkret vurdering.
(22) Vilkåret om at de erstatningskrav som skal behandles i straffesaken må springe ut av den
straffbare handling, må sees i sammenheng med at det er den straffbare handling som er
grunnlaget og rammen for saken. Prosessøkonomiske hensyn tilsier at det her bør trekkes
en grense. Bistandsadvokaten har fremhevet adgangen – for henholdsvis
påtalemyndigheten og retten – i straffeprosessloven § 427 og § 428 til ikke å ta
erstatningskrav under behandling i forbindelse med straffesaken dersom dette vil være til
”vesentlig ulempe”. Mitt syn er imidlertid at også straffeprosessloven § 3 innebærer en
begrensning i denne retning.
(23) Grensen etter § 3 må – slik jeg ser det – særlig trekkes mot erstatningskrav som gjelder
fjerne og klart indirekte følger av den straffbare handlingen. Det er nok så – som påpekt
av Bjerke og Keiserud – at slike krav i atskillig utstrekning ikke vil være
erstatningsrettslig vernet. Men lovens ordning er at straffeprosessloven § 3 her har

5
selvstendig betydning som en begrensning når det gjelder behandlingsmåten.
Begrensningen vil ha betydning for erstatningskrav for utgifter som har sammenheng med
den straffbare handling, men hvor det ikke fremstår som treffende å si at kravet springer
ut av den straffbare handling. Jeg antar at dette særlig vil kunne være aktuelt for krav som
kan tenkes fremsatt av tredjemenn.
(24) Det er et slikt tilfelle vi står overfor i denne saken. Det er selvsagt meget forståelig at D,
da han ble kjent med det som var skjedd, tok skritt for å få omsorgen for E overført til
seg. Den direkte årsaken til at advokatomkostningene påløp, var imidlertid Bs forhold.
Det var hennes manglende medvirkning til å overføre omsorgen for datteren til ham, som
førte til at D engasjerte advokat og tok rettslige skritt. Sammenhengen mellom den
straffbare handlingen og Ds erstatningskrav blir dermed av utpreget indirekte og betinget
karakter. En materiell vurdering av erstatningskravet vil måtte knytte seg til flere andre
forhold enn selve de straffbare handlinger.
(25) Bistandsadvokaten har anført at denne saken står i en spesiell stilling fordi B angivelig
var under betydelig påvirkning av A da hun nektet å overføre omsorgen for E til D. Jeg
finner ikke grunn til å gå nærmere inn på hvordan dette forholder seg. Jeg kan nemlig
ikke se at dette momentet kan være avgjørende for om advokatutgiftene kan sies å springe
ut av de straffbare handlinger som A er domfelt for. Dette kan – slik jeg ser det – ikke
bero på As etterfølgende opptreden.
(26) Jeg er etter dette kommet til at erstatningskravet fra D ikke kan pådømmes i forbindelse
med straffesaken, og jeg stemmer for denne
D O M :
1. I lagmannsrettens dom – domsslutningen punkt 1 – gjøres den endring at straffen
settes til fengsel i 2 – to – år med fradrag for 1 – en – dag for varetektsfengsel.
2. Lagmannsrettens dom oppheves for så vidt A er idømt erstatningsansvar overfor
D, jf. domsslutningen punkt 4.
(27) Dommer Oftedal Broch: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(28) Kst. dommer Kaasen: Likeså.
(29) Dommer Bruzelius: Likeså.
(30) Dommer Gjølstad: Likeså.

6
(31) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
1. I lagmannsrettens dom – domsslutningen punkt 1 – gjøres den endring at straffen
settes til fengsel i 2 – to – år med fradrag for 1 – en – dag for varetektsfengsel.
2. Lagmannsrettens dom oppheves for så vidt A er idømt erstatningsansvar overfor
D, jf. domsslutningen punkt 4.