Dato: 2024-05-31

Sammendrag: Finnmarkseiendommen (FeFo) overtok i 2006 all fast eiendom i Finnmark som staten hadde grunnbokshjemmel til (tidligere omtalt som «statens umatrikulerte grunn i Finnmark»). FeFo er et grunneierorgan for alle innbyggerne i Finnmark og skal forvalte de fornybare ressursene i sine områder i samsvar med reglene i Finnmarksloven. Særskilte rettigheter i disse områdene er i loven gitt til innbyggerne i de enkelte kommunene og i hele fylket. Alle andre er gitt adgang til visse ressurser. FeFo er bundet av Sametingets retningslinjer for endret bruk av utmark.

Finnmarksloven bestemmer at Finnmarkskommisjonen skal kartlegge bruks- og eierrettigheter til grunn som er overført til FeFo. Saken for Høyesterett gjaldt kartleggingen i Karasjok kommune.

To partsgrupper har krevd kollektiv eiendomsrett til all umatrikulert grunn i Karasjok kommune, et areal på mer enn 5 300 km2 (98,3 prosent av kommunens areal). Én partsgruppe mente eiendomsretten kollektivt ligger til kommunens befolkning. En annen partsgruppe mente at eiendomsretten ligger til den samiske delen av denne befolkningen.

FeFos syn var at lokalbefolkningen ikke har eiendomsrett.

Både Finnmarkskommisjonen og Utmarksdomstolen for Finnmark kom – begge under dissens tre mot to – til at hele befolkningen i Karasjok kommune er kollektiv eier, og dermed at området ikke lenger skulle forvaltes av FeFo.

Både FeFo og partsgruppen som mente at eiendomsretten ligger til den samiske delen av befolkningen i Karasjok, anket til Høyesterett, som behandlet saken i storkammer med elleve dommere. Partene var enige om at den fastboende befolkningen, om anken fra FeFo førte frem, uansett har bruksrett, ervervet på selvstendig grunnlag, til sine tradisjonelle høstingsområder, og at reindriftsutøverne har bruksrett, ervervet på selvstendig grunnlag, til sine tradisjonelle beiteområder.

Et flertall på seks høyesterettsdommere har kommet til at befolkningen i Karasjok ikke er kollektiv eier av grunnen i kommunen.

Flertallet mener at staten ble eier av tvisteområdet etter at det ble en del av Norge i 1751. Lokalbefolkningen hadde da på sin side bruksrettigheter til sine bruks- og høstingsområder. Denne delkonklusjonen bygger på kongemaktens oppfatninger den gang, regler som da gjaldt, og utviklingen i næringslivet som skjedde på 1700-tallet – med overgang fra veidesamfunn til nomadisk reindrift og en begynnende fastere bosetning.

Spørsmålet videre var om befolkningen fra siste halvdel av 1700-tallet, etter hvert som nye sedvaner festet seg, ervervet eiendomsrett ved alders tids bruk. Rettsgrunnlaget legger opp til en sammensatt vurdering, hvor det sentrale er om lokalbefolkningen i lang tid har rådet over området som om de var eiere.

Høyesteretts flertall svarer nei på dette spørsmålet. Det ble særlig lagt vekt på at preget av felles rådighet over hele tvisteområdet har manglet. Befolkningens bruk har skjedd med utgangspunkt i de enkelte bygder og av reindriftssiidaer, som i stor grad har brukt hver sine områder. Den lokale samiske sedvanen begrunner da ikke at befolkningen i fellesskap har ervervet kollektiv eiendomsrett til hele det store tvisteområdet.

ILO-konvensjon nr. 169 om urfolk ledet ikke til et annet resultat. Konvensjonen gjelder ikke som norsk lov og krever etter Høyesteretts syn heller ikke at eiendomsrett skal anerkjennes for andre enn dem som har rådet som eier i de enkelte områdene. Dommen tar ikke stilling til om bygdelag, siidaer eller andre i Karasjok har ervervet eiendomsrett til mindre områder av kommunen.

Et mindretall på fem dommere stemte for at hele lokalbefolkningen i Karasjok kommune har kollektiv eiendomsrett til tvisteområdet. Mindretallet mente at befolkningen i fellesskap har rådet over området på en slik måte at vilkårene for erverv ved alders tids bruk er oppfylt. Mindretallet hadde også et annet syn enn flertallet på innholdet i og betydningen av ILO-konvensjonen.

D O M
avsagt 31. mai 2024 av Høyesterett i storkammer med
justitiarius Toril Marie Øie
dommer Hilde Indreberg
dommer Kristin Normann
dommer Henrik Bull
dommer Per Erik Bergsjø
dommer Arne Ringnes
dommer Wenche Elizabeth Arntzen
dommer Ingvald Falch
dommer Espen Bergh
dommer Kine Steinsvik
dommer Thom Arne Hellerslia
HR-2024-982-S, (sak nr. 23-101553SIV-HRET og sak nr. 23-101689SIV-HRET)
Anke over Utmarksdomstolen for Finnmark – Finnmárkku meahcceduopmostuollus
dom 21. april 2023
I.
Finnmarkseiendommen/Finnmárkkuopmodat (advokat Frode Andersen Innjord)
Máhkarávjju siida / Magerøy siida
(partshjelper) (advokat Brynjar Østgård)
mot
Kárášjoga Sámiid Searvi / Karasjok sameforening
Kárášjoga gielda / Karasjok kommune
Anárjogaleagi biras / Anarjokdalens velforening
Beskenjárgilisearvi / Beskenjárga grendelag
Dálabogi guovlu
Iešjoht searvi
Váljohk biras
A
B
C
D
E
F

2
G
H
I
J
K
L
M
N
O
P (advokat Caroline Lund
advokat Lasse Gommerud Våg
– til prøve)
II.
Reinbeitedistrikt 13
Reinbeitedistrikt 16 (advokat Erlend Andreas Methi
– til prøve)
Q
R
S
T
U
V
W
AA
BB
CC
DD (advokat Jan Fougner)
mot
Finnmarkseiendommen/Finnmárkkuopmodat (advokat Frode Andersen Innjord)
Máhkarávjju siida / Magerøy siida
(partshjelper) (advokat Brynjar Østgård)
HR-2024-982-S, (sak nr. 23-101553SIV-HRET)

3
S T E M M E G I V N I N G
(1) Dommer Falch:
Sakens spørsmål og bakgrunn
(2) Saken gjelder krav om kollektiv eiendomsrett til det meste av grunnen i Karasjok
kommune. Én partsgruppe mener at eiendomsretten ligger til kommunens befolkning. En
annen partsgruppe mener at eiendomsretten ligger til den samiske delen av kommunens
befolkning.
(3) Finnmarkseiendommen/Finnmárkkuopmodat (FeFo) overtok 1. juli 2006 de faste
eiendommene i Finnmark fylke som Statskog SF hadde grunnbokshjemmel til,
jf. Finnmarksloven § 49. Statskog SF hadde i 1993 overtatt hjemmelen fra staten etter en
omorganisering. FeFo er et eget rettssubjekt som skal forvalte den grunn og de
naturressurser som FeFo eier.
(4) Finnmarkskommisjonen/Finnmárkokomišuvdna har i oppgave å utrede bruks- og
eierrettigheter til den grunnen som FeFo overtok hjemmelen til, jf. § 29. I 2010 utlyste
kommisjonen Karasjok som felt 4, jf. § 30. Feltet omfatter den grunnen i Karasjok
kommune som FeFo overtok fra Statskog SF. Jeg omtaler dette som tvisteområdet.
(5) Tvisteområdet er på litt over 5 361 km2 og utgjør 98,3 prosent av alt arealet i Karasjok
kommune. Resten av grunnen i kommunen – 1,7 prosent – er tidligere utparsellert og solgt
til andre fra staten, Statskog SF eller FeFo.
(6) Karasjok kommune er Norges nest største regnet etter areal. Den ligger i indre Finnmark
og grenser i vest til Kautokeino kommune, i nordvest til Alta kommune, i nord til
Porsanger kommune, i nordøst til Tana kommune og i sør og sørøst til Finland. Karasjok
kommune har omkring 2 500 innbyggere, hvorav omkring 1 400 er registrert i Sametingets
valgmanntall. Det er opplyst at omkring 80 prosent av innbyggerne snakker samisk.
Kommunen omfattes av forvaltningsområdet for samisk språk, se forskrift gitt i medhold
av sameloven § 3-1.
(7) Landskapet er et typisk viddelandskap, der forgrenete vassdrag snor seg mellom rygger og
rabber. Det meste ligger på rundt 300 meter over havet, med noen topper høyere enn
600 meter over havet. Vegetasjonen domineres av bjørkekratt. Elvedalene har bjørkeskog
og noe furuskog. Bebyggelsen i kommunen er konsentrert rundt tettstedet Karasjok. Det er
også noe spredt bosetning i elvedalene ellers.
(8) Finnmarkskommisjonen mottok mange meldinger om mulige rettigheter i tvisteområdet.
De fleste gjaldt krav om eiendomsrett til og/eller bruksrettigheter på mindre områder.
Kárášjoga Sámiid Searvi / Karasjok sameforening krevde kollektiv eiendoms- og bruksrett
til hele feltet for hele kommunens befolkning. Karasjok kommune sluttet seg senere til
kravet. Også den såkalte «Guttormgruppen» krevde kollektiv eiendomsrett til hele feltet,
men slik at retten bare ligger til den samiske delen av befolkningen. Reinbeitedistrikt 13 og
Reinbeitedistrikt 16 fremmet krav om eiendomsrett til sine respektive bruksområder.
HR-2024-982-S, (sak nr. 23-101553SIV-HRET)

4
(9) Etter å ha gjennomført en omfattende utredning fremla Finnmarkskommisjonen sin rapport
11. desember 2019. I bind 1 konkluderte et flertall på tre av de fem medlemmene med at
tvisteområdet ikke er underlagt FeFos eiendomsrett, men er kollektivt eid av
lokalbefolkningen i Karasjok kommune. Kárášjoga Sámiid Searvi og Karasjok kommune
fikk med andre ord i hovedsak medhold i sine krav. I bind 2 tok kommisjonen stilling til de
mer begrensete kravene.
(10) Kommisjonens begrunnelse for konklusjonen i bind 1 er i korte trekk at befolkningen i
1751, da tvisteområdet kom under norsk suverenitet, hadde ervervet en rett til området som
man i dag ville betegnet som eiendomsrett. Denne retten er senere ikke brutt ned av staten.
Mindretallet mente på sin side at FeFo har eiendomsretten fordi statens eiendomsrett var
etablert som et festnet rettsforhold før FeFo overtok grunnbokshjemmelen.
(11) FeFos styre godkjente ikke Finnmarkskommisjonens konklusjon. Kárášjoga Sámiid Searvi,
Karasjok kommune og en del andre lag, foreninger og enkeltpersoner anla deretter søksmål
mot FeFo for Utmarksdomstolen for Finnmark, med påstand i samsvar med
Finnmarkskommisjonens konklusjon. Subsidiært påsto de at befolkningen har kollektiv
bruksrett til å forvalte ressursene i tvisteområdet.
(12) Også Reinbeitedistrikt 13, Reinbeitedistrikt 16 og «Guttormgruppen» anla søksmål mot
FeFo, men med krav om at eiendomsretten ligger til den samiske delen av befolkningen.
Utmarksdomstolen forente sakene til felles behandling.
(13) Máhkarávjju siida / Magerøy siida og Norges Jeger- og Fiskerforbund Finnmark opptrådte
som partshjelpere til fordel for FeFo.
(14) Utmarksdomstolen for Finnmark / Finnmárkku meahcceduopmostuollu avsa dom 21. april
2023. Jeg gjengir her domsslutningene, men utelater de delene som gjelder sakskostnader.
De ble tilkjent etter særregelen i Finnmarksloven § 43 og er ikke gjenstand for
overprøving.
«Sak 21-086077TVI-UTMA Kárášjoga Sámiid Searvi mfl. mot
Finnmarkseiendommen
1. Eiendomsretten til det arealet i Kárášjoga gielda/Karasjok kommune som ble
overdratt til Finnmarkseiendommen fra Statskog SF ved ikrafttredelsen av
Finnmarksloven, og som ikke tidligere er solgt til private eller som det som
følge av rettighetskartleggingen etter Finnmarksloven er eller blir avklart
ligger til andre, ligger kollektivt til alle som til enhver tid har registrert
bostedsadresse i Kárášjoga gielda/Karasjok kommune, og slik at disse har lik
andel i retten.
…
Sak nr. 21-086497TVI-UTMA – Guttormgruppen mfl. mot Finnmarkseiendommen
1. Finnmarkseiendommen frifinnes for kravet om at den samiske befolkningen
i Karasjok har kollektiv eiendomsrett til den grunnen i Karasjok kommune
som Finnmarkseiendommen overtok fra Statskog SF da Finnmarksloven
trådte i kraft.
…»
HR-2024-982-S, (sak nr. 23-101553SIV-HRET)

5
(15) Utmarksdomstolen kom altså, som flertallet i Finnmarkskommisjonen, til at tvisteområdet
er kollektivt eid av befolkningen i Karasjok. Begrunnelsen er at befolkningen gjennom
alders tids bruk hadde ervervet eiendomsrett før år 1900, og at eiendomsretten deretter ikke
har bortfalt som følge av statens disposisjoner i området. Begrunnelsen for at
eiendomsretten ligger til hele befolkningen – og ikke bare den samiske delen av den – er at
eiendomsretten anses opparbeidet av hele befolkningen.
(16) Et mindretall på to av fem dommere dissenterte og mente, som mindretallet i
Finnmarkskommisjonen, at FeFo eier området. Begrunnelsen er særlig at
lokalbefolkningens langvarige bruk og rettsoppfatninger ikke i tilstrekkelig grad avspeiler
en kollektiv rett til hele tvisteområdet. Mindretallet la også betydelig vekt på statens
grunneierdisposisjoner som over tid har manifestert eierrådighet til området.
(17) FeFo har anket utmarksdomstolens dom til Høyesterett i saken mot Kárášjoga Sámiid
Searvi med flere. Også Reinbeitedistrikt 13, Reinbeitedistrikt 16 og «Guttormgruppen» har
anket dommen til Høyesterett. Ankene gjelder rettsanvendelsen og i noen grad
bevisbedømmelsen.
(18) Høyesteretts ankeutvalg fremmet ankene 28. september 2023. Samme dag besluttet
justitiarius at sakene skal behandles i storkammer, jf. domstolloven § 5 fjerde ledd,
jf. § 6 sjette ledd. Sakene er også i Høyesterett forent til felles behandling.
(19) Máhkarávjju siida opptrer som partshjelper for FeFo også i Høyesterett, se Høyesteretts
ankeutvalgs kjennelse 28. september 2023, HR-2023-1787-U. Siidaen er én av flere siidaer
i Reinbeitedistrikt 16.
(20) Under saksforberedelsen er det gjort enkelte endringer i partsangivelsen. Blant annet er
«Guttormgruppen» erstattet med en del enkeltpersoner.
(21) Saksforberedende dommer besluttet 13. oktober 2023 å begrense forhandlingene i
Høyesterett slik at det foreløpig ikke forhandles om det subsidiære kravet fra Kárášjoga
Sámiid Searvi med flere om kollektiv bruksrett med forvaltningsrett, jf. tvisteloven
§ 30-14 tredje ledd. Dette kravet har utmarksdomstolen ikke tatt stilling til. Beslutningen
omfatter også subsidiære krav om begrenset eiendomsrett og bruksrett, for det tilfellet at
slike krav ligger innenfor rammen av den saken som ble behandlet i utmarksdomstolen.
(22) Samme dag besluttet forberedende dommer at de faktiske og rettslige spørsmålene for
tidsperioden frem til 1751, da tvisteområdet ble norsk, skulle behandles i skriftlige innlegg,
jf. tvisteloven § 30-10 første og andre ledd. Partene og partshjelperen har gitt hvert sitt
innlegg, som inngår i avgjørelsesgrunnlaget.
(23) Staten ved Justis- og beredskapsdepartementet, Sametinget og Norges Jeger- og
Fiskerforbund har gitt skriftlige innlegg til belysning av allmenne interesser, jf. tvisteloven
§ 15-8. Også de inngår i avgjørelsesgrunnlaget.
(24) Det er for Høyesterett fremlagt enkelte nye bevis, blant dem Finnmarkskommisjonens
rapport 1. desember 2022 Interne rettsforhold i reindriften for felt 4 Karasjok, i tre bind.
Saken står likevel i det vesentlige i samme stilling som for utmarksdomstolen.
HR-2024-982-S, (sak nr. 23-101553SIV-HRET)

6
Partenes syn på saken
(25) Den ankende part i den ene saken og ankemotpart i den andre – Finnmarkseiendommen –
har i hovedsak argumentert slik:
(26) Eiendomsretten til tvisteområdet ligger til FeFo som statens og Statskog SFs
rettsetterfølger. Dette innebærer at de fornybare ressursene i området skal forvaltes i
samsvar med reglene i Finnmarksloven kapittel 3. FeFo er ikke et forvaltningsorgan for
staten, men et grunneierorgan for alle innbyggerne i Finnmark.
(27) Den fastboende lokalbefolkningen har bruksrett, ervervet på selvstendig grunnlag, til sine
tradisjonelle høstingsområder. Også reindriftsutøverne har bruksrett, ervervet på
selvstendig grunnlag, til sine tradisjonelle beiteområder. Bruksrettighetene svarer
innholdsmessig til Finnmarksloven §§ 22 og 23 og reindriftsloven kapittel 3. FeFo må
respektere dem i sin forvaltning, jf. Finnmarksloven § 5.
(28) Grunnlaget for statens, nå FeFos, eiendomsrett er at Finnmark fra gammelt av var
allmenning, eid av Kongen. Tvisteområdet ble en del av allmenningen fra 1751, da
området ble norsk. For at befolkningen, eventuelt deler av den, skal ha ervervet
eiendomsrett ved alders tids bruk, må den i lang tid ha rådet over tvisteområdet som en
kollektiv eier.
(29) Utmarksdomstolen gjør ikke den brede vurderingen som her kreves, av befolkningens bruk
og oppfatninger holdt opp mot andres disposisjoner, og da særlig statens disposisjoner,
som fremstår som utøvelse av eiendomsrett. At samiske sedvaner og rettsoppfatninger har
betydning i vurderingen, betyr ikke at det skal ses bort fra sentrale prinsipper i norsk
tingsrett. FeFo er i hovedsak enig med mindretallet i utmarksdomstolen.
(30) Frem til 1751 hadde befolkningen i området en kollektiv rådighet over området som lå nær
opp til eiendomsrett. I 1751 hadde befolkningen i området ikke en kollektiv rådighet over
området som kan likestilles med eiendomsrett.* FeFo er enig med utmarksdomstolen i at
den etterfølgende utviklingen er avgjørende for dagens rettighetsforhold.
(31) Den fastboende befolkningen i Karasjok har brukt og utnyttet ressursene i sine
nærområder, mens reindriftsutøverne har brukt ressursene i sine respektive siida-områder.
Bruken avspeiler derfor ingen kollektiv rett for dem alle til hele tvisteområdet. Dertil
kommer at lokalbefolkningen ikke har utøvet noen rådighet som forutsetter eiendomsrett til
grunnen – bruken er forenlig med bruksrettigheter. Området har også vært brukt av folk fra
tilgrensende kommuner og bygder, av ikke-lokale reindriftsutøvere og på 1900-tallet i
økende grad av allmennheten.
(32) Statens eierrådighet er manifestert gjennom faktiske og rettslige disposisjoner som
objektivt sett er uforenelige med at lokalbefolkningen er eier. I tillegg har eiendomsretten
kommet til uttrykk i lovgivningen, rettspraksis og rettsteorien. Statens eiendomsrett var
derfor under enhver omstendighet etablert som et festnet rettsforhold da FeFo overtok
grunnbokshjemmelen.
(33) Folkeretten kan ikke påberopes direkte som grunnlag for eiendomsrett. Den har bare
betydning så langt det følger av presumsjonsprinsippet. Det betyr at ILO-konvensjon
nr. 169 ikke kan rokke ved etablert norsk tingsrett, og den krever uansett ikke mer enn det
HR-2024-982-S, (sak nr. 23-101553SIV-HRET)

7
som følger av norsk tingsrett. Dertil kommer at folket i Karasjok er gitt eierinnflytelse
gjennom FeFos organer.
(34) FeFo forsvarer ikke den urett som ble begått mot det samiske folk i fornorskningsperioden
fra siste halvdel av 1800-tallet. Finnmarksloven retter opp det foreldete synet at
befolkningens bruk bare var «tålt», og reetablerer Finnmark som allmenning. Men dette
innebærer ikke at statens disposisjoner over grunnen mister sin betydning som
manifestasjoner av eiendomsrett til allmenningen. Fornorskningspolitikken er intet
argument for å dele Finnmark i en «samisk» og en «ikke-samisk» del.
(35) Finnmarkseiendommen har fremsatt denne påstanden:
«Sak 23-101553SIV-HRET – FeFo mot Karasjok sameforening mfl.
Finnmarkseiendommen/Finnmárkkuopmodat frifinnes for kravet om at eiendomsretten
til den usolgte grunnen (restarealet) i Karasjok kommune ligger kollektivt til
befolkningen i Karasjok.
Sak 23-101689SIV-HRET – Partene under Guttormgruppen mfl. mot FeFo
Anken forkastes.»
(36) Partshjelperen – Máhkarávjju siida – har sluttet seg til FeFos argumentasjon og særlig
fremhevet:
(37) Reindriften har siden 1700-tallet foregått over et mye større område enn tvisteområdet.
Denne bruken av tvisteområdet kan ikke inngå i den bruk som tas i betraktning ved
avgjørelsen av om lokal, kollektiv eiendomsrett er opparbeidet.
(38) Ved Finnmarksloven ble all usolgt grunn i Finnmark overført til FeFo, det vil si til
Finnmarks befolkning, for helhetlig og samlet forvaltning. Oppsplitting i kommunale
eierforvaltningsorganer ble avvist. Eiendomsrett til andre var forutsatt å gjelde bare i helt
begrensete områder. Det er derfor ikke nå rettslig adgang til å gi dom for kollektiv, privat
eiendomsrett til hele Karasjoks utmark. Terskelen for å gjøre det er i alle tilfelle høy.
(39) Máhkarávjju siida har fremsatt denne påstanden:
«Sak 23-101553SIV-HRET – FeFo mot Karasjok sameforening mfl.
1. Finmarkseiendommen/Finnmárkkuopmodat frifinnes for kravet om at
eiendomsretten til den usolgte grunnen (restarealet) i Karasjok kommune
ligger kollektivt til befolkningen i Karasjok.
2. Máhkarávjju siida tilkjennes saksomkostninger.
Sak 23-101689SIV-HRET – Partene under Guttormgruppen mfl. mot FeFo
1. Anken forkastes.
2. Máhkarávjju siida tilkjennes saksomkostninger.»
HR-2024-982-S, (sak nr. 23-101553SIV-HRET)

8
(40) Ankemotpartene – Kárášjoga Sámiid Searvi og Karasjok kommune med flere – har i
hovedsak argumentert slik:
(41) Lokalbefolkningens kollektive eiendomsrett var etablert ved okkupasjon eller alders tids
bruk før området ble norsk i 1751, slik Finnmarkskommisjonens flertall kom til. Etter de
samiske sedvanene som svenske domstoler da bygget på, hadde siidaenes innbyggere fra
gammel tid en felles og eksklusiv rådighet over sine respektive områder. Dette gjaldt også
Ávjovárri-siidaen, som disponerte over et område som i hovedsak sammenfaller med
dagens Karasjok kommune.
(42) Den altomfattende, intensive, eksklusive og felles bruken fortsatte etter 1751. Uansett hva
situasjonen var tidligere, er kollektiv eiendomsrett for lokalbefolkningen etablert ved
alders tids bruk lenge før midt på 1800-tallet, og dermed før statens disposisjoner i området
fikk noe omfang. Her har de samiske sedvanene og rettsoppfatningene stor vekt.
(43) Den felles bruken av alle ressursene fortsatte uavbrutt i tråd med gammel sedvane etter at
de gamle veidesamfunnene gradvis utviklet seg til nomadiserende reindrift, og det gradvis
også kom en fastere bosetning. Det har vært et utstrakt samarbeid og nære forbindelser
mellom fastboende og reindriftssamer og bygdene imellom. Sedvanene har holdt stand helt
frem til vår tid, til tross for den fornorsknings- og diskrimineringspolitikken som rammet
befolkningen fra midten av 1800-tallet. Konflikter ble løst i minnelighet.
(44) Staten ble ikke eier av tvisteområdet i 1751, verken i kraft av kongelig regale eller som
allmenningseier. Heller ikke senere har staten etablert seg som en eier som har utslettet
befolkningens eiendomsrett. Befolkningens eiendomsrett kan ikke utslettes ved lovgivning.
Statlige disposisjoner i fornorskningstiden har begrenset vekt, om noen. De var dessuten
tilnærmet fraværende frem mot 1900-tallet og har ikke endret folks rettsoppfatninger. Den
lokale sedvanen besto. Statens disposisjoner skjedde uansett bare i en svært liten del av
tvisteområdet og kan ikke begrunne statlig eiendomsrett til resten.
(45) Kravet om eiendomsrett står sterkere enn det gjorde i Rt-2001-1229 Svartskog. I Karasjok
har befolkningen rådet over hele området i uminnelige tider, bruken er mer altomfattende,
blant annet fordi også reindriften omfattes, og de statlige disposisjonene har mer preg av
offentlig styring.
(46) Tvisteområdet er et samisk kjerneområde hvor det store flertallet fremdeles har samisk som
dagligspråk. Dette er et område befolkningen «traditionally occupy», jf. ILO-konvensjon
nr. 169 artikkel 14 nr. 1 første setning, slik også departementet la til grunn i forarbeidene
til Finnmarksloven. Da har befolkningen krav på å få anerkjent eiendomsrett. Bruksrett er
ikke tilstrekkelig. Selv om konvensjonen ikke fullt ut er inkorporert, har den vesentlig
betydning ved avgjørelsen av eiendomsrettsspørsmålet. Domstolene skal strekke seg langt
for å unngå folkerettsstrid.
(47) I samsvar med samiske sedvaner og rettsoppfatninger er rettighetskretsen hele kommunens
befolkning. ILO-konvensjon nr. 169 krever ikke at kretsen begrenses etter etniske kriterier.
HR-2024-982-S, (sak nr. 23-101553SIV-HRET)

9
(48) Kárášjoga Sámiid Searvi og Karasjok kommune med flere har fremsatt denne påstanden:
«1. Anken forkastes.
2. Ankemotpartene tilkjennes sakskostnader.»
(49) De ankende partene – Reinbeitedistrikt 13, Reinbeitedistrikt 16 og enkeltpersoner som
samlet omtales som «Guttormgruppen» – har i hovedsak argumentert slik:
(50) Disse partene slutter seg til Kárášjoga Sámiid Searvi med fleres argumentasjon for at FeFo
ikke er eier, og har særlig fremhevet:
(51) Fundamentet i FeFos argumentasjon bygger på en lovgivning som er et resultat av statens
rasistisk motiverte urett mot samene. Avklaringen av det samiske kravet i saken har derfor
en «statsmoralsk» dimensjon. Lovgivningen etter 1863, herunder læren om at samenes
bruk bare var «tålt», var grep for å kolonisere Finnmark. Uretten satte dype spor i
rettstenkningen og ga samene en unormal tingsrettslig posisjon. Avgjørelsen av saken må
derfor bygge på et rettferdig krav om gjenoppretting. Samiske rettigheter frem til 1850 må
være et startpunkt for vurderingen.
(52) Reglene om erverv av rettigheter ved alders tids bruk er fleksible. De gir derfor solid rom
for å bygge avgjørelsen på samiske sedvaner, rettsoppfatninger og folkeretten. Dertil
kommer at eiendomsrett for den samiske befolkningen ikke fortrenger noen annens rett.
Det kan ikke være tvilsomt at ILO-konvensjon nr. 169 artikkel 14 nr. 1 gir samene krav på
eiendomsrett til tvisteområdet. I den sammenhengen har statens rettslige disposisjoner
ingen plass. Det er heller ingen plass for læren om festnete rettsforhold som grunnlag for
statens eiendomsrett.
(53) FNs rasediskrimineringskonvensjon gjelder som norsk lov og krever i artikkel 5 at statene
forbyr alle former for diskriminering på etnisk grunnlag. Manglende anerkjennelse av
eierrettigheter for de lokale samene vil være brudd på artikkel 5 bokstav d romertall v.
(54) Rettighetssubjektet må avgrenses til den samiske befolkningen i Karasjok. Det er naturlig å
knytte den nærmere avgrensningen til samemanntallet, som er offentlig tilgjengelig.
Avgrensingen etablerer forbindelsen til stiftelsesgrunnlaget, som er samenes historiske
bruk. Den bidrar også til å fremme samisk kultur og harmonerer med ILO-konvensjon
nr. 169s formål, Grunnloven § 108 og FNs konvensjon om sivile og politiske rettigheter
artikkel 27. Utmarksdomstolens avgrensing av rettssubjektet er i strid med
ILO-konvensjon nr. 169 artikkel 14. I dag vil avgrensingen ha liten betydning, men den
kan få det i fremtiden, dersom det samiske innslaget i befolkningen reduseres.
(55) Reinbeitedistrikt 13, Reinbeitedistrikt 16 og enkeltpersoner som samlet omtales som
«Guttormgruppen», har fremsatt denne påstanden:
«1. Den samiske befolkningen i Karasjok har kollektiv eiendomsrett til den
grunnen i Karasjok kommune som Finnmarkseiendommen overtok fra
Statskog SF da Finnmarksloven trådte i kraft.
2. Guttormgruppen mfl. tilkjennes sakskostnader.»
HR-2024-982-S, (sak nr. 23-101553SIV-HRET)

10
Mitt syn på saken
Rettslige utgangspunkter
Finnmarksloven
(56) Statens myndigheter skal etter Grunnloven § 108 legge til rette for at det samiske folk, som
urfolk, kan sikre og utvikle sitt språk, sin kultur og sitt samfunnsliv. Dette gjenspeiles i
Finnmarksloven § 1, som fastslår at lovens formål er å legge til rette for at grunn og
naturressurser i Finnmark forvaltes på en balansert og økologisk bærekraftig måte til beste
for innbyggerne i Finnmark «og særlig som grunnlag for samisk kultur, reindrift,
utmarksbruk, næringsutøvelse og samfunnsliv». Et «hovedformål» er ifølge forarbeidene
«å sikre naturgrunnlaget for samisk kultur», se Innst. O. nr. 80 (2004–2005) side 32.
(57) Finnmarksloven etablerer i kapittel 2 FeFo som et eget rettssubjekt. Styresammensetningen
– Finnmark fylkesting og Sametinget oppnevner tre medlemmer hver, jf. Finnmarksloven
§ 7 – sikrer FeFo «forankring i lokale folkevalgte organer», se Ot.prp. nr. 53 (2002–2003)
side 97.
(58) FeFo har til oppgave å forvalte grunn og naturressurser «som den eier»,
jf. § 6. Forvaltningen skal skje i samsvar med lovens formål og reglene i loven,
jf. §§ 6 og 21, og FeFo er bundet av Sametingets retningslinjer for endret bruk av utmark,
se § 10 jf. § 4. Nærmere regler om forvaltningen er gitt i lovens kapittel 3, hvor særskilte
«rettigheter» er gitt til kommunens innbyggere i § 22 og til fylkets innbyggere i § 23. Alle
andre – «enhver» – er i § 25 gitt «adgang» til visse ressurser. Ingen av disse reglene får
anvendelse på den grunn i Finnmark som andre enn FeFo eier.
(59) Samlet sett klargjør loven «finnmarkingenes eget ansvar» for forvaltningen av FeFos
grunn, se innstillingen side 38. Proposisjonen side 103–104 gir denne overordnete
beskrivelsen:
«Gjennom det nye grunneierorganet får alle innbyggerne i fylket en andel i
eiendomsretten til grunnen og naturressursene i fellesskap. Ut fra en ren tingsrettslig
analyse har Finnmarkseiendommen slik den nå foreslås opprettet, sammenholdt med
det system som fastsettes for forvaltningen av utmarksressursene, store likhetstrekk
med en bygdeallmenning.»
(60) Finnmarksloven § 5 første ledd slår fast at samene kollektivt og individuelt «har …
opparbeidet rettigheter» til grunn i Finnmark gjennom langvarig bruk av land og vann.
Loven «gjør ikke inngrep» i rettigheter opparbeidet av samer eller andre ved hevd og
alders tids bruk, jf. § 5 andre ledd. Disse rettighetene består.
(61) Det er i medhold av § 5 tredje ledd opprettet en kommisjon og en særdomstol «[f]or å
fastslå omfanget og innholdet av de rettighetene som samer og andre har» på grunnlag av
hevd eller alders tids bruk eller på annet grunnlag. Nærmere regler om denne
rettighetskartleggingen er gitt i lovens kapittel 5. Reglene kom inn ved Stortingets
behandling av lovsaken, etter at justiskomiteen hadde gjennomført konsultasjoner med
Sametinget og Finnmark fylkesting. Begge ble forelagt utkast til Innst. O. nr. 80
(2004–2005). Sametinget samtykket enstemmig til at innstillingen fremmes for Stortinget
«slik den foreligger», og tilrådde Stortinget å vedta loven. Også fylkestinget sluttet seg til
utkastet. Stortinget vedtok loven uten endringer i innstillingen.
HR-2024-982-S, (sak nr. 23-101553SIV-HRET)

11
(62) FeFo og Máhkarávjju siida har vist til at lovgiveren avviste et forslag om kommunal
forvaltning av grunnen i Finnmark, se Ot.prp. nr. 53 (2002–2003) side 98–99. I tillegg
uttrykker flertallet i justiskomiteen at det er «god grunn til å tro at det bare i meget
beskjeden grad vil bli kartlagt privat, individuell eiendomsrett til utmark», og at «[d]et
dominerende vil etter flertallets oppfatning trolig være kollektive bruksretter av ulike
slag», se innstillingen side 28. Dette tilsier, hevdes det, at domstolene ikke kan komme til
at et så stort område som Karasjok kommune er privateid.
(63) Jeg leser innstillingen slik at den her inneholder en antakelse om hva som vil bli resultatet
av rettighetskartleggingen. Meningen var ikke å legge føringer på kommisjonens og
domstolenes vurderinger. Det aktuelle avsnittet i innstillingen innledes med at «man bør
være varsom med» å uttale seg om utfallet av kartleggingsprosessen, fordi «[d]ette er
rettsspørsmål som det tilligger domstolene å avgjøre med bindende virkning».
(64) Finnmarkskommisjonen skal «på grunnlag av gjeldende nasjonal rett … utrede bruks- og
eierrettigheter» til den grunnen FeFo overtok, jf. Finnmarksloven § 29 første ledd første
setning. Hva som ligger i denne formuleringen, er omtalt i innstillingen side 18–19, hvor
det står:
«Flertallet viser til at Sametinget har foreslått at kommisjonen i tillegg til å kartlegge
hvilke rettighetshavere som finnes i de ulike områdene, også skal fastslå hvilken
kategori de ulike områdene faller inn under etter ILO-konvensjonen artikkel 14. Det
fremstår for flertallet som noe uklart om det er ment at en slik kategorisering skal få
noen rettslige konsekvenser utover konsekvensene av kartleggingen av individers og
gruppers rettigheter.
Flertallet mener at ILO-konvensjon nr. 169 ikke pålegger noen plikt til en slik
kategorisering så lenge de opparbeidete rettighetene blir identifisert, anerkjent og
beskyttet. Flertallet forutsetter at kommisjonen og særdomstolen skal bygge sine
avgjørelser på gjeldende rett, i første rekke alminnelig tingsrett herunder samiske
sedvaner. Flertallet har vurdert å presisere i lovteksten at kartleggingen skal skje på
grunnlag av gjeldende norsk rett, men har i stedet valgt formuleringen ‘gjeldende
nasjonal rett’ for bedre å få frem at også samiske sedvaner og rettsoppfatninger skal
hensyntas. Folkerettslige kilder vil være relevante i den utstrekning de omfattes av
presumsjonsprinsippet.»
(65) Sametinget skriver i sitt samtykkevedtak:
«Sametinget vil fremheve at Finnmarkskommisjonen og særdomstolen skal bygge sine
avgjørelser på gjeldende rett, og ser det som positivt at samiske sedvaner og
rettsoppfatninger og folkeretten anerkjennes som viktige rettskilder. En slik
anerkjennelse av samisk sedvanemessig bruk vil bidra til at kommende generasjoner
samer sikres en trygg fremtid med bakgrunn i deres forfedres bruk av deres
tradisjonelle områder. Sametinget legger til grunn at dette bør få virkning også i den
generelle rettsanvendelsen.»
(66) Direkte retter § 29 seg til Finnmarkskommisjonen. Men som sitatene viser, er
rettsanvendelsen den samme i domstolene, se HR-2016-2030-A Stjernøya avsnitt 72.
(67) Avgjørelsen av om lokalbefolkningen, eventuelt den samiske delen av den, har ervervet
kollektiv eiendomsrett til tvisteområdet, skal derfor «i første rekke» bygge på «alminnelig
HR-2024-982-S, (sak nr. 23-101553SIV-HRET)

12
tingsrett». I den sammenhengen skal «samiske sedvaner og rettsoppfatninger …
hensyntas», noe Høyesterett allerede hadde slått fast i Rt-2001-769 (plenum) Selbu og
Rt-2001-1229 Svartskog. I tillegg vil folkerettslige kilder være «relevante».
(68) Dette betyr at kartleggingsprosessene etter Finnmarksloven kapittel 5 skal være reelle.
Finnmarksloven regulerer ikke «de materielle reglene» som rettighetene skal avklares på
grunnlag av, se Stjernøya-dommen avsnitt 76. Dessuten gir verken loven eller forarbeidene
noen føringer – i noen retning – for kommisjonens og domstolenes vurderinger. Deres
konklusjoner og avgjørelser skal utelukkende bygge på gjeldende nasjonal rett, slik dette
uttrykket er beskrevet.
Alders tids bruk
(69) Begge partsgruppene som påstår kollektiv eiendomsrett for lokalbefolkningen, har anført
alders tids bruk som ett rettsgrunnlag. Utmarksdomstolen bygget på dette grunnlaget da
den ga Kárášjoga Sámiid Searvi med flere medhold.
(70) Rettsgrunnlaget hviler på tre elementer: «Det må foreligge en viss bruk, som har funnet
sted i lang tid og ha skjedd i god tro», se Selbu-dommen på side 788–789 og
HR-2018-456-P Nesseby avsnitt 122. Kriteriene er skjønnspregete, og vurderingen skal
være bred. Også andre momenter vektlegges, blant dem «rettighetens art og kvalitet».
(71) I Selbu-dommen, som gjaldt beiterett for rein, la Høyesterett i rettsanvendelsen vekt på «de
særlige forhold innen reindriften». I Nesseby-dommen, som gjaldt lokalbefolkningens rett
til å forvalte sine kollektive bruksrettigheter, er det i avsnitt 123 sagt at anvendelsen av de
tingsrettslige reglene må skje «på samiske premisser». Dette er eksemplifisert med en
henvisning til Svartskog-dommen, hvor det på side 1252 sies at det ikke hindrer erverv av
eiendomsrett ved alders tids bruk at samene hadde brukt ulike formuleringer, hvor
«bruksrett» hadde vært den vanligste. Begrunnelsen er at dersom «en tilsvarende bruk
[hadde] vært utøvd av personer med annen bakgrunn, ville den ha avspeilt at de mente å
eie området».
(72) I Stjernøya-dommen, som gjaldt spørsmålet om reindriftssamer hadde krav på
eiendomsrett til deler av Stjernøya i Finnmark, gjengir førstvoterende de prinsippene jeg så
langt har omtalt, og fortsetter i avsnitt 96:
«Hovedspørsmålet i saken er om de ankende parter og deres rettsforgjengere har rådet
over deler av Stjernøya som om de var eiere. For at dette skal være tilfellet, må de ha
brukt øya i et tilstrekkelig omfang med hensyn til intensitet og kontinuitet. Sentralt i
denne sammenheng er hvor dominerende bruken har vært sammenlignet med andres
bruk av det aktuelle området.»
(73) I Stjernøya-saken var situasjonen, slik den er i saken her, at de som krevde eiendomsrett, i
alle fall hadde bruksrettigheter. Ved avgjørelsen av om eiendomsrett er ervervet, står det da
sentralt om den rådigheten de har utøvet over området, er gjort «som om de var eiere».
(74) FeFo har også påberopt Rt-1986-583 Soknedal, hvor Høyesterett bygger på at kravene til
hevd og alders tids bruk som grunnlag for eiendomsrett til deler av en statsallmenning, er
strenge. Bruken må da «klart» gå ut over hva bruksretten har gitt hjemmel til, se side 593.
Jeg kan ikke se at det i saken her skal anvendes et slikt klarhetskrav. Soknedal-saken gjaldt
HR-2024-982-S, (sak nr. 23-101553SIV-HRET)

13
ikke samiske rettigheter, og Høyesterett anvendte ikke kravet i Stjernøya- og
Svartskog-dommene. Betydningen av samiske sedvaner og rettsoppfatninger ville ellers
blitt sterkt begrenset.
(75) I Stjernøya-dommen drøfter Høyesterett også hvilken betydning det har at staten gjennom
tidene har rådet faktisk og rettslig over området. Reindriftssamene argumenterte med at
statens rådighet – etter vedtakelsen av Finnmarksloven – ikke lenger kan tillegges vekt.
Høyesterett var ikke enig, og førstvoterende sier i avsnitt 73 at «statens tidligere rettslige
og faktiske disposisjoner over grunnen i Finnmark på vanlig måte vil inngå som momenter
ved vurderingen av krav om eiendomsrett på grunnlag av alders tids bruk.»
(76) Dette er fulgt opp i Nesseby-dommen avsnitt 147, hvor førstvoterende sier at «man ikke
[kan] se bort fra disposisjoner staten har foretatt på grunnlag av en oppfatning av å være
eier» ved avgjørelsen av om lokalbefolkningen ved alders tids bruk hadde ervervet rett til å
forvalte bruksrettighetene. I avsnitt 149 står det at «utvisning av grunn og utmarksslåtter»
er slike disposisjoner. Jeg bygger mine vurderinger av eiendomsrettskravene i denne saken
på det samme. Lokalbefolkningens handlemåte og oppfatninger skal holdes opp mot
statens og andres disposisjoner.
(77) På denne bakgrunn må jeg ved avgjørelsen av saken gå historisk til verks.
Lokalbefolkningen anfører at deres eiendomsrett til tvisteområdet var ervervet ved alders
tids bruk allerede før 1751, og at eiendomsretten under enhver omstendighet ble ervervet
senere, i perioden frem til 1900-tallet. Dette må jeg ta stilling til etter en kronologisk
gjennomgang av rettsforholdene, bruken, disposisjonene og oppfatningene.
Festnet rettsforhold
(78) Som grunnlag for sin eiendomsrett til tvisteområdet, har FeFo prinsipalt anført at Finnmark
fra gammelt av var allmenning, som Kongen eide. Dette ervervsgrunnlaget kommer jeg
tilbake til i min historiske gjennomgang. Som et alternativt ervervsgrunnlag har FeFo
anført at statens eiendomsrett uansett var etablert som et festnet rettsforhold da FeFo
overtok grunnbokshjemmelen i 2006.
(79) Høyesterett har i flere dommer bygd på at rettsforholdene i et område er etablert som et
«festnet rettsforhold» eller lignende formuleringer. I noen tilfeller har partenes felles
innrettelse eller oppfatning over tid vært avgjørende, se for eksempel Rt-1961-1163 Dale
på side 1172. I andre tilfeller har generelle oppfatninger over tid uttrykt i lovgivning,
rettspraksis, rettsteori og forvaltning vært tilstrekkelig, se for eksempel
Rt-1963-1263 Vinstra og Rt-1991-1311 Skjerstad.
(80) Flertallet i rettsgruppen under Samerettsutvalget bygde på dette rettsgrunnlaget da det kom
til at staten var eier av den usolgte grunnen i Finnmark, og da med særlig henvisning til
Vinstra-dommen. Jeg viser til NOU 1993: 34 Rett til og forvaltning av land og vann i
Finnmark side 260–261 for ytre Finnmarks del og de påfølgende sidene for indre
Finnmarks del. Ett medlem av gruppen, Otto Jebens, var uenig for indre Finnmarks del.
Han mente befolkningens rådighet over området var tilstrekkelig til at den hadde ervervet
eiendomsrett, særlig hvis folkeretten tas i betraktning.
HR-2024-982-S, (sak nr. 23-101553SIV-HRET)

14
(81) Rettsgruppens utredning møtte betydelig kritikk, først og fremst fordi flertallet i liten grad
vektla samiske sedvaner og rettsoppfatninger, og folkeretten.
(82) Justisdepartementet igangsatte derfor et forskningsprosjekt om samiske sedvaner og
rettsoppfatninger. Resultatene er fremlagt i NOU 2001: 34 Samiske sedvaner og
rettsoppfatninger. I tillegg oppnevnte Samerettsutvalget en folkerettsgruppe etter samtykke
fra departementet. Gruppens utredning fremgår av NOU 1997: 5 Urfolks landrettigheter
etter folkerett og utenlandsk rett. Disse to arbeidene er bredt presentert i forarbeidene til
Finnmarksloven, se Ot.prp. nr. 53 (2002–2003). Departementet skriver på side 43 at det
«etter gjeldende rett [er] vanskelig å konkludere sikkert med at statens eiendomsrett kan
opprettholdes fullt ut».
(83) Jeg mener at justiskomiteens merknad i Innst. O. nr. 80 (2004–2005) side 18–19, som jeg
allerede har sitert, må forstås på denne bakgrunnen. Begrepet «gjeldende nasjonal rett» i
Finnmarksloven § 29 er der presisert slik at samiske sedvaner og rettsoppfatninger «skal
hensyntas», og at folkerettslige kilder «vil være relevante».
(84) Dette må etter min mening få den konsekvens at bruken av rettsgrunnlaget «festnete
rettsforhold» i Finnmark må tilpasses, slik at både samiske sedvaner og rettsoppfatninger
og folkeretten får den plass de etter gjeldende nasjonal rett skal ha. Det er med andre ord
ikke tilstrekkelig å bygge konklusjonen på at det hadde festnet seg – i lovgivning,
rettspraksis, rettsteori og forvaltning – at staten var eier da FeFo fikk
grunnbokshjemmelen.
Folkeretten
(85) Det er særlig ILO konvensjon nr. 169 om urfolk og stammefolk i selvstendige stater fra
1989 (ILO 169) som her er aktuell. Norge ratifiserte konvensjonen i 1990.
(86) Etter forslag fra Sametinget vurderte Stortinget å inkorporere konvensjonen i
Finnmarksloven. Det skjedde ikke, og justiskomiteens begrunnelse var at «det fortsatt er
mye uklarhet rundt tolkningen» av konvensjonen, noe som gjør den «lite egnet til
inkorporasjon», se innstillingen side 33. Resultatet ble i stedet lovens § 3.
(87) I § 3 første setning står det at Finnmarksloven gjelder «med de begrensninger» som følger
av ILO 169. I Nesseby-dommen avsnitt 101 og 102 er dette omtalt som en «delvis
inkorporering». Det betyr at konvensjonen ved motstrid går foran Finnmarksloven, mens
konvensjonen på den andre siden ikke kan brukes til å «bygge ut» loven. Av § 3 andre
setning følger at loven skal anvendes i samsvar med folkerettens regler om urfolk og
minoriteter. Dette innebærer at ILO 169 får «vesentlig betydning ved anvendelsen av
loven», se samme dom avsnitt 103.
(88) I denne saken er ikke spørsmålet hvilken betydning ILO 169 har ved anvendelsen av
Finnmarksloven, men hvilken betydning den har ved anvendelsen av alminnelig tingsrett.
I den sammenhengen kan domstolene «ikke utlede rettigheter direkte fra
ILO-konvensjonen», se innstillingen side 36 og Stjernøya-dommen avsnitt 76.
Konvensjonen får likevel betydning gjennom det såkalte presumsjonsprinsippet, slik det
også fremgår av det jeg siterte fra innstillingen side 18–19. Prinsippet går ut på at norsk
HR-2024-982-S, (sak nr. 23-101553SIV-HRET)

15
rett – i dette tilfellet tingsretten – «så langt som mulig skal tolkes i samsvar med
folkeretten», se Nesseby-dommen avsnitt 103.
(89) Det følger av ILO 169 artikkel 8 første ledd at ved anvendelsen av nasjonal rett på urfolk,
«due regard shall be had to their customs or customary laws». Dette kravet oppfylles ved at
det skal tas hensyn til samiske sedvaner og rettsoppfatninger i de tingsrettslige
vurderingene, slik jeg har redegjort for.
(90) Den sentrale bestemmelsen i saken her er ILO 169 artikkel 14 nr. 1, som har denne
ordlyden:
«The rights of ownership and possession of the peoples concerned over the lands
which they traditionally occupy shall be recognised. In addition, measures shall be
taken in appropriate cases to safeguard the right of the peoples concerned to use lands
not exclusively occupied by them, but to which they have traditionally had access for
their subsistence and traditional activities. Particular attention shall be paid to the
situation of nomadic peoples and shifting cultivators in this respect.»
(91) Første setning pålegger statene å anerkjenne urfolkets eiendoms- og råderett til «lands
which they traditionally occupy». Andre setning pålegger statene å sikre urfolkets rett til å
bruke «lands not exclusively occupied by them». Etter tredje setning skal det, ved
fastleggingen av urfolkets rettigheter etter andre setning, legges spesiell vekt på situasjonen
for nomadiske folk. Artikkel 14 nr. 1 krever med andre ord at statene anerkjenner visse
materielle rettigheter for urfolket. De nærmere prosedyrene for å kartlegge, avgjøre og
sikre disse rettighetene er regulert i artikkel 14 nr. 2 og 3 og er gjennomført i
Finnmarksloven kapittel 5.
(92) Justisdepartementet skriver i Ot.prp. nr. 53 (2002–2003) på side 86 at ILO 169 er «en
sentral rettskilde» når samiske rettigheter til land og vann i Finnmark skal fastlegges.
Departementet konkluderer på side 88 med at det «finnes … områder i Finnmark innenfor
begge kategoriene» i artikkel 14 nr. 1, og at «hele eller deler av indre Finnmark er omfattet
av det første alternativet». Eiendomsbegrepet i artikkel 14 nr. 1 er beskrevet som
«funksjonelt», hvor det sentrale er at urfolksgruppen må tilkjennes «retten til å utøve de
vesentligste faktiske og rettslige beføyelsene som en eier normalt har». Departementet
mente at den ordningen som ble foreslått – med FeFo som ett felles grunneierorgan for
hele fylket – oppfylte kravene i det første alternativet i artikkel 14 nr. 1. Samene får på den
måten «en slik rådighet over landområdene at formålet med ILO-konvensjonens
bestemmelser om landrettigheter realiseres».
(93) Det siste standpunktet møtte kritikk, blant annet fra Sametinget. På oppfordring fra
Stortingets justiskomité engasjerte departementet derfor professorene Geir Ulfstein og
Hans Petter Graver ved Universitetet i Oslo til å gjøre en folkerettslig vurdering av
lovforslaget. De konkluderte med at forslaget på sentrale punkter ikke oppfylte ILO 169,
blant annet fordi det «ikke gir den samiske befolkningen de eier- og besittelsesrettighetene
dette urfolket har krav på etter artikkel 14 nr. 1 første punktum».
(94) Regjeringen var uenig og støttet seg på en ny utredning fra Utenriksdepartementets
rettsavdeling, som hadde hatt bistand av prosessor Carl August Fleischer ved Universitetet
i Oslo. Utenriksdepartementet anså artikkel 14 nr. 1 som en «generell prinsipperklæring»,
slik at «[r]ettighetenes nærmere definisjon skal … utformes nasjonalt».
HR-2024-982-S, (sak nr. 23-101553SIV-HRET)

16
(95) Disse ulike vurderingene ledet til at Stortinget, etter konsultasjonene med Sametinget, på
flere punkter supplerte og justerte Justisdepartementets lovforslag. Flertallet i
justiskomiteen uttalte at med disse endringene «vil den nye finnmarksloven … klart
oppfylle Norges folkerettslige forpliktelser». Blant endringene som nevnes, er at
eksisterende rettigheter «skal kartlegges og anerkjennes gjennom en egen kommisjon og en
særdomstol», se Innst. O. nr. 80 (2004–2005) side 15.
(96) Jeg forstår dette slik at rekkevidden av ILO 169 artikkel 14 nr. 1 i Finnmark ikke ble
endelig klarlagt i lovforarbeidene. Riktignok uttalte departementet i proposisjonen at det
finnes områder i indre Finnmark som omfattes av det første alternativet i artikkel 14 nr. 1.
Men dette gjentas ikke i komiteinnstillingen. Der uttrykker flertallet tvert om at det
dominerende trolig vil være kollektive bruksretter av ulike slag. Mitt syn er derfor at
forarbeidene til Finnmarksloven ikke gir noen føringer – i noen retning – for
Finnmarkskommisjonens og domstolenes anvendelse av konvensjonen. Det er overlatt til
dem å avklare konvensjonens innhold og rekkevidde i den utstrekning dette er nødvendig
for å avgjøre rettighetskrav. Men kommisjonen og domstolene skal ikke bygge sine
resultater direkte på ILO 169, som bare får betydning gjennom presumsjonsprinsippet.
(97) ILO 169 artikkel 14 nr. 1 første setning reiser i prinsippet tre spørsmål, som henger tett
sammen: Det ene er om urfolket «traditionally occupy» det aktuelle landområdet. Det
andre er hva som nærmere ligger i at urfolket i bekreftende fall har krav på å få anerkjent
«rights of ownership and possession». Det tredje er hvem rettighetssubjektet i tilfellet er,
som kan knyttes til uttrykket «the peoples concerned».
(98) Det nærmere innholdet av konvensjonen må klarlegges med utgangspunkt i den vanlige
betydningen av konvensjonens ord og uttrykk, lest i sin kontekst og i lys av konvensjonens
gjenstand og formål. Her viser jeg til Wien-konvensjonen av 23. mai 1969 om traktatretten
artikkel 31, som uttrykker folkerettslig sedvane. Det er få andre folkerettslige kilder som i
særlig grad bidrar til å klarlegge det nærmere innholdet av ILO 169 artikkel 14 nr. 1.
(99) Kravet i artikkel 14 nr. 1 første setning om at rettighetene skal anerkjennes
– «be recognised» – av statene, knytter forbindelsen til den enkelte stats nasjonale tingsrett
og de rettighetsbegreper og ervervsvilkår statene ellers opererer med. Det er ikke grunnlag
for å tolke konvensjonen slik at den, for urfolkenes del, harmoniserer tingsretten i alle de
statene som har sluttet seg til konvensjonen. Bestemmelsen må derfor leses slik at den
åpner for nasjonale tilpasninger i samsvar med den enkelte stats interne rett.
(100) Tolkningen støttes av artikkel 34, der det står at arten og omfanget av de tiltak som treffes
for å gi konvensjonen virkning, «shall be determined in a flexible manner, having regard to
the conditions characteristic of each country».
(101) Dette fritar likevel ikke statene fra å oppfylle det sentrale formålet med artikkel 14, som er
at «den bruk urfolket har utøvd skal anerkjennes og gis rettslig status», se
Stjernøya-dommen avsnitt 115. En konsekvens av dette er at jo mer omfattende rådighet
urfolket har hatt over et landområde, jo mer omfattende landrettigheter har de et
folkerettslig krav på anerkjennelse av.
(102) Etter en gjennomgang av kildene konkluderer Samerettsutvalget med at «det er
nærliggende å anta» at de kravene som stilles til urfolkets bruksutøvelse for å få anerkjent
eiendoms- og råderett, vil bero på de kravene som vedkommende stats interne rettsorden i
HR-2024-982-S, (sak nr. 23-101553SIV-HRET)

17
sin alminnelighet stiller for anerkjennelse av rettserverv gjennom lang tids bruk. Jeg viser
til NOU 2007: 13 Den nye sameretten bind A side 231, hvor utvalget også skriver:
«De områdene som norske samer i henhold til artikkel 14 (1) vil ha krav på å få
anerkjent ‘eiendoms- eller besittelsesrettigheter’ til, vil dermed være områder hvor de
med grunnlag i en oppfatning om å være rettighetshavere har utøvd en bruk som har
vært tilstrekkelig langvarig, intensiv og dominerende i forhold til andre brukere til at
de etter alminnelige interne tingsrettslige prinsipper for rettserverv ved alders tids bruk
eller hevd, vil ha krav på å få anerkjent eiendomsrett.»
(103) På side 233 skriver Samerettsutvalget videre at det er få kilder til avklaring av den nedre
grensen av uttrykket «rights of ownership and possession», bortsett fra at ordlyden tilsier at
det her ligger «noe mer» enn den retten til å bruke som følger av andre setning. Med
henvisning til regelens fleksible karakter skriver utvalget:
«Det avgjørende i vårt land vil være om den utøvde bruken i et konkret tilfelle har
vært av en slik art at den oppfyller de internrettslige vilkårene for erverv av
eiendomsrett gjennom lang tids bruk (og hvor det ved den konkrete rettsanvendelsen
må tas tilbørlig hensyn til samiske rettsoppfatninger og sedvaner mv.).»
(104) Dette innebærer at dersom bruken etter nasjonal tingsrett gir krav på det vi i norsk rett
betegner som eiendomsrett, så krever konvensjonen at samene får anerkjent slik
eiendomsrett. Om artikkel 14 nr. 1 første setning krever anerkjennelse av eiendomsrett i
flere tilfeller, er ikke helt klart. Jeg mener Samerettsutvalgets tilnærming har mye for seg
når bestemmelsen leses i sammenheng. Men som jeg kommer tilbake til, trenger jeg ikke ta
endelig standpunkt til dette spørsmålet for å avgjøre denne saken.
(105) Det siste spørsmålet under artikkel 14 nr. 1 første setning er hvem som i tilfelle skal
anerkjennes som rettighetssubjekt. Bestemmelsen bruker uttrykket «the peoples
concerned» – vedkommende folk. Subjektet kan imidlertid ikke utledes av en abstrakt
analyse av dette uttrykket.
(106) Lest i sammenheng og i lys av sitt formål tilsier ordlyden at den bruken som kan danne
grunnlag for anerkjennelse av eiendoms- og råderett, «må … være utøvd av den
befolkningsgruppen som gjør kravet gjeldende», se Nesseby-dommen avsnitt 170. Med
«befolkningsgruppen» siktes det til den lokalbefolkningen som gjør kravet gjeldende,
jf. siste setning i avsnittet. Det samme går i hovedsak frem av Samerettsutvalgets utredning
i NOU 2007: 13 bind A side 229 og av folkerettsgruppens utredning i NOU 1997: 5
punkt 3.3.5.
(107) Folkerettsgruppen trekker også inn enkelte andre momenter, blant dem hva urfolksgruppen
selv ønsker. I den sammenheng viser folkerettsgruppen til artikkel 6, som gjelder
regjeringenes plikt til å konsultere vedkommende urfolk. Jeg kan ikke se at artikkel 6 og
urfolkets ønsker har betydning ved domstolenes avgjørelse av hvilket rettighetssubjekt
artikkel 14 nr. 1 pålegger statene å anerkjenne eiendoms- og råderett for.
(108) Ved at rettighetssubjektet bestemmes ut fra hvem som har utøvd den rettighetsstiftende
bruken, respekteres urfolkets sedvaner med tilhørende rettsoppfatninger. Konsekvensen må
bli at dersom ulike grupper av et urfolk har brukt hver sine deler av et større landområde,
krever ikke artikkel 14 nr. 1 første setning at statene må anerkjenne en felles eiendoms- og
råderett for alle gruppene over hele området.
HR-2024-982-S, (sak nr. 23-101553SIV-HRET)

18
(109) På denne bakgrunn må det avgjøres helt konkret hvilken betydning ILO 169 artikkel
14 nr. 1 får ved avgjørelsen av eiendomsrettskravene i saken. Både innholdet i de
folkerettslige pliktene og deres nasjonale gjennomslag må ses i sammenheng med nasjonal
tingsrett. Dette kommer jeg tilbake til i min konkrete vurdering. Da kommer jeg også inn
på betydningen av FNs rasediskrimineringskonvensjon.
Bevisbedømmelsen
(110) Finnmarkskommisjonen «har selv ansvaret for at saken blir tilstrekkelig opplyst», se
Finnmarksloven § 32 første ledd første setning. For kommisjonen har med andre ord ingen
part noen bevisføringsplikt.
(111) Utmarksdomstolen skal av eget tiltak innhente kommisjonens rapport «og ta utgangspunkt
i denne i sin behandling av saken», se § 41 første ledd. Det påhviler likevel partene «å
gjøre rede for» faktiske forhold og bevis. De kan i den forbindelse legge frem dokumenter
som er kommet inn til, lagt frem for eller utferdiget av kommisjonen. Også andre bevis kan
fremlegges.
(112) Bevisbedømmelsen knytter seg til historiske forhold til dels langt tilbake i tid. Dette skaper
særlige vanskeligheter for samene. Deres historie var lenge ikke dokumentert i noen
skriftlige samiske kilder, og få samer har behersket norsk språk. Det er dessuten begrenset
med eldre spor etter dem i terrenget, fordi «samene var nomader og stort sett brukte
organiske materialer som går i forråtnelse», se Rt-2001-769 Selbu på side 792–793. Staten
har på sin side hatt større muligheter til løpende å dokumentere eldre forhold.
(113) Dette tilsier en viss varsomhet i bevisbedømmelsen, som må tilpasses de særskilte
omstendighetene. Blant annet bør tidsnære bevis fra statens side kunne imøtegås og
eventuelt tilsidesettes med rimelige antakelser om praksis, sedvaner og oppfatninger i den
samiske befolkningen, selv om det i så måte er visse ufullstendigheter i bevismaterialet.
(114) For Høyesterett kommer i tillegg at bevisføringen er middelbar og mer begrenset enn for
Finnmarkskommisjonen og utmarksdomstolen. Høyesterett bør derfor konsentrere
oppmerksomheten om de innsigelsene som er satt frem mot utmarksdomstolens
bevisbedømmelse, se HR-2021-1975-S Fosen avsnitt 78. Når det er dissens i
utmarksdomstolen, slik det er i saken her, er det særlig grunn til å gå inn på den uenigheten
av faktisk karakter som dissensen bygger på.
Historisk gjennomgang
Formålet med gjennomgangen
(115) Utmarksdomstolen og særlig Finnmarkskommisjonen har grundig gått gjennom den
historiske utviklingen i tvisteområdet, faktisk og rettslig, fra eldre tider og frem til nåtiden.
Partene er stort sett enige om den faktiske beskrivelsen. Uenigheten er i første rekke
knyttet til hvilke rettslige konsekvenser som skal trekkes av materialet. Bare på enkelte
punkter er partene direkte uenige om faktiske forhold.
HR-2024-982-S, (sak nr. 23-101553SIV-HRET)

19
(116) Jeg vil på denne bakgrunn begrense min historiske gjennomgang til det som er nødvendig
for å ta stilling til tvistene, med særlig oppmerksomhet på punktene partene er uenige om.
Perioden frem til grensefastsettingen i 1751
(117) Det er antatt at indre Finnmark har hatt permanent samisk bosetting fra i alle fall
begynnelsen av vår tidsregning. Dette var veidesamfunn basert på jakt, fangst og sanking
og preget av flyttinger mellom sesongboplasser. Høstingen var organisert i det såkalte
siida-systemet. Siidaen hadde etter hvert et geografisk avgrenset ressursområde, og dens
medlemmer høstet ressursene i ulike former for fellesskap, med «en eller annen form for
felles beslutningstaking og rettsforståelse», for å bruke utmarksdomstolens ord.
(118) Tvisteområdet lå, sammen med dagens Kautokeino kommune og øvre del av Tana
kommune, under svensk jurisdiksjon frem til Danmark-Norge og Sverige inngikk
grensetraktaten i 1751. Svensk jurisdiksjon over indre Finnmark hadde etablert seg gradvis
og ser ut til å ha fungert fra midten av 1500-tallet.
(119) De samiske områdene på svensk side var inndelt i «lappmarker». Hver lappmark var
inndelt i flere «lappebyer» (samebyer). Noen samebyer ble videre inndelt i
«lappskatteland», der enkeltpersoner hadde en form for individuell særrett. Inndelingen i
samebyer fulgte samenes egen inndeling i siidaer.
(120) Én slik sameby var Ávjovárri. Dens ressursområde sammenfalt i stor grad med det som nå
er Karasjok kommune. Men i vest strakk området seg også inn i deler av det som nå er
Kautokeino kommune, mens de nordøstlige delene av Karasjok kommune mot Tana-elva
tilhørte en annen sameby, Teno. Partene er uenige om det sistnevnte området på et
tidspunkt gikk inn i Utsjok sameby eller Ávjovárri sameby, men dette er det ikke
nødvendig for meg å ta stilling til. På grunnlag av skattelistene er det beregnet at
102 personer holdt til i Ávjovárri-siidaen i 1559. Etter en liten stigning sank trolig tallet
noe gjennom 1600-tallet, for så å stige igjen frem mot 1751, da omkring 140 personer
hadde tilhold der.
(121) Utmarksdomstolen bygget på at ressursbruken i Ávjovárri-siidaen mest sannsynlig var
preget av «den kollektive rett». Finnmarkskommisjonen opplyser riktignok på side 114 at
det i 1737 var fem lappskatteland i Ávjovárri-siidaen, men disse hadde uansett opphørt i
1744–1745. I major Peter Schnitlers grenseeksaminasjonsprotokoller gjengis
vitneforklaringer fra 1744, hvor det er sagt at både fjellandet og fiskevannene ble brukt i
fellesskap av siidaens medlemmer og ikke var skiftet dem imellom. De tvistene som ble
behandlet i svenske domstoler, viser at siidaene vernet om sine grenser og ressurser mot
andre.
(122) Det må derfor legges til grunn at både rettspraksis og rettsoppfatning i Ávjovárri i stor grad
var styrt av den gamle samiske sedvaneretten. Selv om området var tynt befolket, utnyttet
befolkningen eksklusivt alle naturressursene så intensivt som forholdene tillot. De hadde
stor grad av selvstyre, men med begrensete muligheter til å motsette seg at nybyggere
etablerte seg i deres område.
(123) Frem mot 1751 tyder likevel mye på at det gamle veidesamfunnets siida-organisering var
svekket. For det første begynte den nomadiske reindriften allerede på 1600-tallet, med
HR-2024-982-S, (sak nr. 23-101553SIV-HRET)

20
årlige flyttinger sammen med reinen fra innland til kyst og tilbake igjen. Denne aktiviteten
overskred de gamle siidagrensene, også ved at Ávjovárri-området om vinteren ble brukt av
flyttsamer utenfra, særlig fra Porsanger.
(124) For det andre kom kvenske nybyggere til Ávjovárri på 1720-tallet. De første slo seg ned på
elveneset der Karasjok gamle kirke ligger, og livnærte seg særlig av kvegdrift og
laksefiske. Av frihetsbrevet de to første familiene fikk fra en svensk domstol i 1724, går
det frem at de fikk tillatelse til å slå seg ned på en eiendom omtalt som «crono öde wid
Karasjocki». Som utmarksdomstolen skriver på side 54, indikerer frihetsbrevet at
Ávjovárri-folket ikke kunne motsette seg nyetableringen. Nyetableringene førte til en viss
konkurrerende bruk av ressursene.
(125) Partene er uenige om hvor langt disse endringene var kommet ved overgangen til dansk-
norsk suverenitet i 1751. Her finner jeg ikke grunn til å fravike utmarksdomstolens
konklusjon på side 59: Befolkningen i Ávjovárri hadde over lang tid rådet eksklusivt over
alle siidaens ressurser. Som følge av utbredelsen av tamreinreindriften var imidlertid denne
eksklusive bruken trolig vanskelig å opprettholde. Det var likevel indikasjoner på at
beskyttelse av ressursene innenfor siidaområdet fremdeles var av vesentlig betydning.
(126) Spørsmålet er om denne bruken ga opphav til en rett over området som kan betegnes som
eiendomsrett, slik Finnmarkskommisjonen kom til og lokalbefolkningen anfører for
Høyesterett. Fordi området var svensk til 1751, må spørsmålet i første omgang besvares
under gammel svensk rett:
(127) Högsta domstolen i Sverige behandlet en tilsvarende sak i NJA 1981 side 1 skattefjäll.
Saken gjaldt krav fra svenske samebyer om eiendomsrett til visse skattefjell
– fjellområder – i Jämtland. Om svensk rett på 1600- og det meste av 1700-tallet sier
domstolen på side 33 at man da «knappast kan tala om äganderett till mark i modern
mening» for enkeltpersoner. For samene blir det «närmast» et spørsmål om de hadde en
tilsvarende rett «som vid denna tid tillkom en skattebonde (skattemannarätt)». Og bondens
rådighet over jorden «var visserligen starkt begränsad i olika hänseenden». Deretter sier
Högsta domstolen:
«Men det var hans [skattebondens] rätt som senare kom att utveckla sig till vad vi idag
menar med äganderätt, framför allt på grund av den stärkta ställning skattebönderna
fick genom lagstiftning i anslutning till 1789 års statsvälvning. En betydelsefull fråga
blir, om samerna på skattefjällen under den aktuella tiden hade en rätt til områdena
som var att jämställa med skattemannarätt ock som därför på motsvarande sätt kunde
utveckla sig till äganderätt i nutida bemärkelse.»
(128) Det er et omdiskutert – og i saken her omtvistet – spørsmål om samebyene, blant dem
Ávjovárri, hadde rettigheter til sine områder som kunne likestilles med den retten
enkeltpersoner hadde til «lappskatteland», og videre om den retten kunne likestilles med
skattebondens «skattemannarätt». Rettsgrunnlaget er i tilfelle «urminnes hävd», som har
klare likhetstrekk med alders tids bruk. Lokalbefolkningen har også påberopt okkupasjon
av herreløs grunn. Men dette rettsgrunnlaget har ikke selvstendig betydning i saken her.
Uten oppdyrkning eller fast bosetning måtte det ifølge dommen side 34 antas at «minst lika
mycket fordrades i fråga om markens utnyttjande vid ockupation» som ved urminnes hävd.
(129) Utmarksdomstolen kom til at den kollektive retten i Ávjovárri i 1751 ikke var svakere enn
den retten de svenske skattebøndene da hadde. FeFo har stilt spørsmål ved om dette er
HR-2024-982-S, (sak nr. 23-101553SIV-HRET)

21
riktig. Högsta domstolen sier imidlertid på side 39 at det materialet som da forelå, «utan
tvivel [gir] stöd för att samer åtminstone i landets nordligaste delar ansågs ha ett rättsskydd
mot utomstående liknande vad som tillkom skattebönder». Det er også fremlagt senere
forskning som understøtter en slik konklusjon.
(130) Jeg trenger likevel ikke ta endelig stilling til det nærmere innholdet av rettighetene under
gammel svensk rett. I lys av det jeg siterte fra skattefjälls-dommen side 33, kunne man den
gang «knappast» tale om eiendomsrett til grunn i begrepets moderne svenske betydning.
Minst like vanskelig er det å klassifisere retten som en eiendomsrett i begrepets moderne
norske betydning. Spørsmålet må derfor være slik utmarksdomstolen stilte det: Har den
retten folket i Ávjovárri hadde i 1751, senere utviklet seg til eiendomsrett? I første omgang
er spørsmålet hva som skjedde med rettighetene da området ble norsk.
Overgangen til Norge i 1751 – lappekodisillen
(131) Grensetraktaten mellom Danmark-Norge og Sverige fra 1751, med lappekodisillen som et
vedlegg, er en folkerettslig avtale. For denne sakens del er det sentrale ved traktaten at
tvisteområdet kom inn under dansk-norsk suverenitet og jurisdiksjon. Med suvereniteten
fulgte både høyhetsretten («Jura Majestatis») og andre kongelige rettigheter («Regalia»),
se lappekodisillen § 30.
(132) Jeg er enig med Finnmarkskommisjonen side 34–35 i at bruken av ordet «Regalia» ikke i
seg selv gjorde Kongen til eier av tvisteområdet. Det er i det hele tatt ikke grunn til å forstå
kodisillen slik at den innskrenket samenes rettigheter, bortsett fra at § 2 fastslår at ingen
same kunne «eye Skatte eller Bøxel-Land» i mer enn ett rike. Her er jeg enig med Högsta
domstolen i at arten av samenes rettigheter ikke kan utledes av at ordet «eye» er brukt, se
skattefjälls-dommen side 28 og 57.
(133) Heller ikke i Norge var eiendomsrettsbegrepet den gang entydig. Man kunne for eksempel
eie beitet eller hogsten/skogen, noe vi i dag kunne klassifisert som bruksrettigheter. Det var
heller ikke alltid klart hvilken rådighet en «eier» av land hadde. Først fra slutten av
1700-tallet vokste den oppfatningen frem at eiendomsretten er generell og i utgangspunktet
altomfattende, se samerettsutvalgets rettsgruppe i NOU 1993: 34 side 231–232.
(134) Samlet sett innebærer dette at verken staten eller befolkningen kan utlede eiendomsrett til
tvisteområdet av grensetraktaten og/eller lappekodisillen. Det sentrale er at fra 1751 gjaldt
norsk lovgivning på den norske siden av grensen. I norsk rett var «lappskatteland» og
«skattemannarätt» ukjent. De sedvanemessige, privatrettslige rettighetene som samene
hadde opparbeidet under svensk jurisdiksjon, besto ved overgangen til Norge. Men det er
uklart hvordan de skulle klassifiseres.
(135) De ytre delene av Finnmark, som gradvis hadde kommet under dansk-norsk suverenitet fra
1300-tallet, synes Kongen og statsadministrasjonen fra slutten av 1600-tallet å ha betraktet
som en vanlig allmenning i privatrettslig forstand og ikke som krongods. Her viser jeg til
Sverre Tønnesen, Retten til jorden i Finnmark, 1979 side 56 og Kirsti Strøm Bull,
Jordsalgslovgivning – En rettshistorisk lovgjennomgang av jordsalgslovgivningen i
Finnmark i perioden 1775–1965, 2014 side 5.
HR-2024-982-S, (sak nr. 23-101553SIV-HRET)

22
(136) Befolkningen i de ytre delene av Finnmark ble ansett å ha rettigheter likeverdig med andre
borgeres rettigheter i andre allmenninger. På side 71 skriver Tønnesen at synspunktet om at
staten eide alt som private ikke kunne påvise hjemmel til, hadde vokst frem etter
innføringen av eneveldet i 1660. I Finnmark kom dette blant annet til uttrykk i fogd og
sorenskriver Knags kunngjøring på tinget i Hasvåg på Sørøya i 1693, hvor han omtalte
«hans K. M. land og Ejendom» og «hans K. M. alminding og Skove» i Alta. Samme
formuleringer brukte Knag på tinget i Talvik i Alta året etter. Som Finnmarkskommisjonen
skriver i bind 1 på side 34, er uttrykket hentet fra Norske Lov 1687.
(137) Det synes klart, skriver Tønnesen videre på side 122, at statsadministrasjonen «fra første
dag» anså de områdene som i 1751 ble norske, for å ligge under samme regler som gjaldt
ellers i fylket. Riktignok skriver historikeren Steinar Pedersen i sin sakkyndige forklaring
til utmarksdomstolen side 26–27 at kildetilfanget fra den danske sentraladministrasjonen
fra 1750- og 1760-tallet ikke tyder på at Kongen oppfattet seg som eier av området. Ifølge
Pedersen omtaler enkelte brev derimot innbyggernes eiendomsrett. Det er imidlertid ikke
lett å trekke slutninger fra slike dokumenter. Her viser jeg til det jeg sa om bruken av ordet
«eye» i lappekodisillen.
(138) Alt dette må ha vært ukjent for folket i Karasjok. Verken grensetraktaten eller
lappekodisillen endret deres faktiske bruksforhold. Ordningen med årlige ting ble
videreført. Frem til 1763 ble tingene for Ávjovárri og Kautokeino holdt vekselsvis på
kirkestedene i Karasjok og Kautokeino, deretter i Alta. På tinget i 1761 ble det kunngjort et
brev fra amtmannen om at perlefangsten i Kárášjohka tilhørte dronningene, men det må ha
vært i samsvar med en forordning gjeldende for hele Norge. Året etter ble det lest opp et
brev fra rentekammeret i København, der Kongen godkjenner at trær skadet av skogbrann
kunne utvises til allmuen mot avgift, uten at det vites om dette fikk noen praktisk
betydning i Karasjok.
(139) Det var på denne bakgrunn ikke helt avklart hvordan Ávjovárri-folkets privatrettslige
rettigheter til sine områder rettest skulle klassifiseres etter norsk rett da området kom under
dansk-norsk suverenitet. Mye tyder på at området gikk inn i den norske
allmenningstradisjonen. Men før jeg konkluderer endelig på dette spørsmålet, er det
nødvendig å se på den videre utviklingen.
Utviklingen frem til jordutvisningsresolusjonen av 1775
(140) I løpet av 1700-tallet endret næringslivet i Finnmark seg vesentlig. Tre stikkord kan
nevnes: Jakten svekkes, reindriften utvides og jordbruket begynner. Sverre Tønnesen
beskriver denne utviklingen i Retten til jorden i Finnmark fra side 56 og mener endringene
svekket lokalbefolkningens tidligere forestillinger om ene- og særretter til sine områder. På
side 100 skriver han:
«Utover 1700-tallet svekkes disse forestillingene. Samene manglet fullstendig
organisasjon som kunne foreta endring i rettsreglene når næringslivet brått viste seg å
endre karakter. Dette måtte bevirke oppløsningstendenser og den innstilling at hjelp
måtte søkes hos de offentlige myndigheter, som derved måtte stå som de som bestemte
over jorden. Noen oppfatning om at bygdebefolkningen hadde eiendomsrett
(i moderne forstand) til sin egen jord, kunne da vanskelig dannes eller fastholdes.
HR-2024-982-S, (sak nr. 23-101553SIV-HRET)

23
Man skal dog innskyte at stillingen antakelig i det vesentlige fikk være som før i store
deler av fylket, som Porsanger, Laksefjord, Varanger, Kautokeino og Karasjok. Men
heller ikke der maktet det å utvikle seg klare sedvaner som gikk ut på at bygda kunne
bestemme på egen hånd over godene. Organisasjonene manglet også der helt ut i
denne periode.»
(141) I en fotnote utdyper han:
«At amtmannens stilling ble sterk under eneveldet, var ikke noe eget for Finnmark,
jf. Aschehoug … og således heller ikke at det lokale bygdetings betydning forsvant.
Men poenget er at i Finnmark skjer denne endringen samtidig med at de indre
rettsforhold i bygdene endres sterkt, med et tilsvarende behov for inngrep. Mens de
mer statiske rettsforholdene i Sør-Norge så å si ‘overvintret’ til bedre tider etter 1814.»
(142) Som Tønnesen er inne på, var også Karasjok påvirket av endringene i næringslivet. Der
skjedde det i perioden et skifte fra veiding til grenseoverskridende reindrift, og det kom
nybyggere som drev jordbruk. Dette må, som han skriver, ha svekket de gamle
forestillinger om enerettigheter, og det påkalte myndighetenes reguleringer av bruken av
jorden.
(143) Slik regulering kom i «Kongelig Resolution ang. Jorddelingen i Finmarken samt Bopladses
Udvisning og Skylddæling sammesteds» av 27. mai 1775 (jordutvisningsresolusjonen av
1775). Den var forberedt av amtmann Torkild Fieldsted, som i sin promemoria hadde
påpekt at de som ryddet jord, ikke hadde annen rettslig adkomst til jorden enn de
plassedlene og jordutvisningene amtmannen hadde gitt dem. Men den retten gjaldt ikke ut
over den enkeltes levetid, «eftter som ald Landgrunden i Finmarken ansees som Uafdeelt
Alminding Hans Majestet alleene tilhørende».
(144) Jordutvisningsresolusjonen av 1775 fastslår i § 1 at det til enhver boplass skal «anvises» så
mye grunn som trengs for en familie. Plassen skal etter § 2 oppmåles i samsvar med en
tilhørende landmålerinstruks og matrikuleres. Etter § 7 overlates de anviste plasser
«Almuen til Eiendom» uten betaling, på blant annet det vilkåret i bokstav c at hvis plassen
forlates øde i tre år, «er saadan Plads … Hans Majestæt igjen hjemfalden, og bliver til
Andre at overdrage». Skjøter skulle etter § 8 utferdiges av amtmannen etter
rentekammerets ratifikasjon. I de eldste skjøteformularene sto det at amtmannen med
Kongens beskikkelse «overdrager til, Eiendom» den anviste plassen.
(145) Formålet med disse bestemmelsene var å sikre et bedre grunnlag for jordbruket. Men det er
etter min mening ikke tvilsomt at resolusjonen bygget på – forutsatte – at Kongen eier all
den grunn i Finnmark som ikke er solgt eller gitt til andre. Tydeligst vises dette ved at
Kongen kunne anvise plasser til eiendom, og ved at eiendommene hjemfalt til Kongen ved
ikke-bruk. Jeg kan derfor ikke se at det er grunnlag for den oppfatningen at resolusjonen
bare la til rette for utskiftinger av jordfellesskap i bygdelagene. Dette gjelder selv om
befolkningen ikke måtte betale for utvisningene.
(146) Konsekvensen er at de jordutvisningene som etter hvert kom i medhold av resolusjonen,
var grunnet på en oppfatning om at staten var eier. Dette er slått fast i Nesseby-dommen
avsnitt 135 og 149.
(147) Jordutvisningsresolusjonen av 1775 hadde i tillegg regler om bruken i ikke-solgte områder.
De viktigste er at furu- og granskogen «forbeholdes Hans Majestæt fremdeles som hidtil»,
HR-2024-982-S, (sak nr. 23-101553SIV-HRET)

24
jf. § 5. Bjørkeskogen derimot, «bestemmes … til visse Bøigder» etter rekvisisjon fra
amtmannen, jf. § 4. Deretter står det i § 6: «De Herligheder, som hidindtil have været
tilfælles for hele Bøigder eller Almuen i Almindelighed … forblive fremdeles til saadant
almindelig Brug». Den siste regelen lovfestet bygdelagenes bruksrett i allmenningen.
Bruken skulle være slik den hadde vært etter gammel sedvane. Rettighetene kan betegnes
som allmenningsrettigheter.
(148) Jeg kan ikke se at jordutvisningsresolusjonen av 1775 bygger på noen nedvurdering eller
annen direkte forskjellsbehandling av samer eller av lokalbefolkningen ellers. Samene
behandles som fullverdige borgere i riket med samme rettigheter som andre. De fikk i
§ 6 sikret sine rettigheter i samsvar med egne sedvaner, og det var ingen særskilte hindre
for å få utvist jord. Reglene var, med enkelte tilpasninger, i samsvar med de som gjaldt i
allmenningene sørpå, se Norske Lov 1687 3-12-1. Reguleringen i Finnmark ble derfor
langt på vei brakt på linje med den som ellers gjaldt i Norge.
Utviklingen fra 1775 til ca. 1860
(149) I denne perioden økte folketallet i Karasjok. I 1801 bodde det 210 personer i området,
hvorav 48 var fastboende og 162 (77 prosent) reindriftssamer med bosted på «fjeldet».
I 1865 hadde det samlete folketallet økt til 588, hvorav 331 (56 prosent) var
reindriftssamer. Folketellingene fra 1800-tallet viser en gradvis utvikling. Flere bosteder
tas i bruk, blant annet i Tanadalen og Anárjohkdalen.
(150) Reindriften i Karasjok har sin opprinnelse i en sammensmeltning mellom reindriften i
Ávjovárri, Alta, Porsanger og Kvalsund, slik Finnmarkskommisjonen skriver i sin rapport
Interne rettsforhold i reindriften, bind 1 for Karasjok fra 2022 på side 18. Reindriftssamer
fra Porsanger ble registrert under Ávjovárri fra 1815.
(151) De tradisjonelle fangstsiidaene ble avviklet etter 1751. I stedet oppsto reindriftsiidaene,
som er familiesammenslutninger hvor to eller flere familier samarbeider om
reingjetningen. Aage Solbakk beskriver i sin bok Ávjovári – Kárášjoga historjá I.
1553–1900, som utmarksdomstolen fikk oversatt deler av til norsk, kapittel 8 at grunnlaget
for reindriftssiidaens rettighetssyn «på mange måter» var fangstsiidaens rettighetssyn:
«Beiteområder og distrikter var reinsiidaens felles rettighet.»
(152) Det utviklet seg med andre ord nye rettighetssubjekter, som brukte hver sine deler av
tvisteområdet. Om vinterbeiteplassene i indre Finnmark, også i Karasjok, skriver Erik
Solem i Lappiske rettsstudier, 1933 side 190:
«Fordelingen av vinterbeitesplassene mellem de forskjellige sii’dâer er sikkert av
gammel oprinnelse og ‘har gjort sig sjøl’. Det betraktes nu som en temmelig avgjort
sak at den og den sii’dâ skal ha vinterbeite i den og den bestemte trakt.»
(153) Finnmarkskommisjonen skriver i sin reindriftsrapport bind 1 side 38 at siidaene «har vært
sentrale i organiseringen av reindriften i Karasjok i mange hundre år». Videre skriver
kommisjonen at siidadriften og reinflyttingene foregår «på bestemte arealer, fordi hver
siida i hovedsak har sine faste beiteområder for hver årstid». Analysen nyanseres noe på
neste side, hvor det med henvisning til opplysninger fra både 1800- og 1900-tallet sies at
den interne beitefordelingen mellom siidaene har vært fleksibel og skiftende over tid.
HR-2024-982-S, (sak nr. 23-101553SIV-HRET)

25
Reindriften har vært avhengig av «både en viss fasthet og regularitet og en viss fleksibilitet
i beitebruken og siidadriften».
(154) Dette innebærer at det senest i løpet av denne tidsperioden oppsto en ny sedvanemessig
ordning, hvor arealrettighetene ligger til den enkelte reindriftssiida som driftsfellesskap.
Ulike siidaer brukte i utgangspunktet forskjellige deler av tvisteområdet.
(155) Også de fastboende drev omfattende utmarksbruk. Av B.M. Keilhaus beskrivelse fra en
reise til Karasjok i 1828, Reise i Öst- og Vestfinmarken samt til Beeren-Eiland og
Spitsbergen i Aarene 1827 og 1828, utgitt i 1831, fremgår at «Landsbyen Karasjokks
Beboere» drev kvegdrift og fiske, og at de flyttet med sitt kveg til Ássebákti om sommeren
«for at frede Slaaterne ved den egentlige Boplads». Sommerboplassene var mange og lå
hovedsakelig i dalførene. Samlet sett har bygdefolkets utmarksbruk foregått over det meste
av kommunens areal, slik utmarksdomstolen bygger på.
(156) Av dette kan det imidlertid ikke sluttes at de enkelte familiene eller bygdene har brukt et så
stort område. Deres utmarksbruk har skjedd med utgangspunkt i de enkelte bygder og
sommerboplasser.
(157) I oppdragsrapport 10/2013 fra Norsk institutt for kulturminneforskning (NIKU) til
Finnmarkskommisjonen beskrives fra side 52 de enkelte bygdenes ressursområder
nærmere, og da for de som holdt til på henholdsvis kirkestedet, i Karasjokdalen,
Anárjohkdalen, Tanadalen og Iešjohkadalen. Av rapporten går det frem at de enkelte
bygdenes ressursområder i stor grad er adskilte, selv om de også overlapper. I
grenseområdene sies det at bruken mellom bygdene har vært regulert «ved uformelle
bruksmessige overenskomster», og innad har de fleste bygdene «praktisert uformell lokal
fordeling» av de ulike ressursene, se rapporten side 111. NIKUs beskrivelse bygger på
nyere kilder, men det er ikke grunn til å tro at bildet var vesentlig annerledes på
1800-tallet, da det var færre fastboende.
(158) Finnmarkskommisjonen bygger gjennomgående på at det ligger «i sakens natur at
lokalbefolkningens bruk av områdene nær bebyggelsen har vært mer intensiv og
omfattende enn bruken av områdene lenger unna». Som generell regel har det derfor
«formodningen for seg at mye av den daglige utmarksutnyttelsen foregikk i
nærområdene», se kommisjonens rapport bind 2 side 235 for Iešjohkadalens del. Lignende
formuleringer er brukt om andre områder, se side 28 og 399.
(159) Det er derfor etter min mening dekkende å si at de ulike bygdelagene i stor grad har brukt
forskjellige deler av tvisteområdet.
(160) Utmarksdomstolen beskriver tett kontakt mellom reindriftssamene og bygdefolket. En
grunn til at kontakten var lite konfliktfylt, er at reindriftssamene holdt til ved kysten om
sommeren. Det var lenge et «verddeforhold» (verddevuohta) mellom gruppene. I ulike
former for vennskapelighet byttet de fastboende varer som fisk, melk og smør mot reinkjøtt
og -skinn. Fastboende hadde også rein i reindriftssamenes flokker (sytingsrein), og det
kunne være familiære bånd mellom gruppene.
(161) Jordutvisningsresolusjonen av 1775 fikk fra begynnelsen av ingen konkret betydning i
Karasjok. Først i perioden 1811–1817 ble ti eiendommer – ni på kirkestedet og én i
Váljohka – oppmålt, skyldsatt, matrikulert og tinglyst. Alle var allerede tatt i bruk, og én
HR-2024-982-S, (sak nr. 23-101553SIV-HRET)

26
av dem var en fradeling. Tilhørende de enkelte eiendommene ble det tinglyst
55 slåtteteiger, sommerboplasser og inngjerdete arealer. Deretter ble det ikke oppmålt,
skyldsatt og matrikulert nye eiendommer i Karasjok før i 1862. Men i tiden
1843–1856 utstedte amtmannen 16 amtssedler på til sammen 105 «Jordestykker eller
Engeslaatter». De ga eksklusiv bruksrett til oppmålt grunn inntil skjøte ble utstedt.
(162) Et visst forsøk på å regulere furuhogsten i Karasjok kan spores i en rettsprotokoll for tinget
i Tana i 1776. Men noe statlig skogtilsyn ble ikke etablert før i 1856, omtrent samtidig med
at skogtilsyn ble etablert ellers i Norge. Først i 1856 ble hogst i Karasjok underlagt
utvisning i samsvar med reglene i jordutvisningsresolusjonen av 1775. Karasjok
formannskap etterlyste i 1842 nærmere bestemmelser til «Skovenes nødvendige
Bevarelse». Dette tilsier at befolkningen drev omfattende hogst, men også at
formannskapet mente myndigheten til å regulere hogsten lå hos statlige myndigheter.
(163) Stortinget ba i 1824 regjeringen om å gi en oversikt over «de Staten tilhørende Eiendomme
og sammes nutidige Anvendelse». Til forskjell fra fogden i Øst-Finnmark meldte fogden i
Vest-Finnmark – som Karasjok da tilhørte – at det der eksisterte «Staten tilhørende
Almindinger» med ulike bruksrettigheter for lokalbefolkningen. Finansdepartementet
meddelte Stortinget i 1827 at det i Finnmark, hvor det var lite matrikulert jord, «maa vel alt
det øvrige i vidløftig Forstand kaldes Almindinger», altså statsallmenninger. Det samme
meddelte departementet til Stortinget i 1845.
(164) Også i en proposisjon fremsatt ved kongelig resolusjon 8. desember 1847,
No. 21 Angaaende naadigst Proposition til Norges Riges Storthing om Udfærdigelse af en
Lov om Ophævelse av § 38 i Lov 20de August 1821 om det beneficerede og Statens Gods,
sies det på side 23–24 at den usolgte grunnen i Finnmark «bliver … at betragte som
Alminding», med henvisning til jordutvisningsresolusjonen av 1775 §§ 3 til 6. Også
Høyesterett omtalte Finnmark som «Alminding» i Rt-1852-404.
Perioden etter ca. 1860
(165) I denne perioden vokste befolkningen i Karasjok, fra 588 i 1865, til 637 i 1900 og videre til
2181 i 1960. I hele perioden var godt over halvparten bosatt ved tettstedet Karasjok.
Andelen av befolkningen som var knyttet til reindriften, sank.
(166) Perioden fra midt på 1800-tallet og frem til 1960-tallet var sterkt preget av den statlig
drevne fornorskningspolitikken, slik Sannhets- og forsoningskommisjonen grundig har
beskrevet i sin rapport til Stortinget fra 2023. Ifølge kommisjonen var myndighetenes
holdninger til samer, kvener og skogfinner «i hovedsak positiv» frem til omkring midten
av 1800-tallet. Mot slutten av 1800-tallet var dette snudd til «en helhetlig
assimilasjonspolitikk» forankret i lover og instrukser, se side 17–18. Kommisjonen
beskriver blant annet at «[n]egative og til dels rasistiske holdninger til samer, både hos
myndigheter og i det norske folk», førte til at reindriften mistet ressursområder etter
stengingen av grensen mot Finland-Russland i 1852, se side 213.
(167) Fra omkring 1860 skjedde også endringer i synet på samenes rettigheter til sine
landområder. Læren om statens umatrikulerte grunn i Finnmark vokste frem. Den gikk ut
på at staten hadde ubegrenset eiendomsrett, og at befolkningen verken hadde
allmenningsrettigheter eller bruksrettigheter. Folks bruk var «tålt».
HR-2024-982-S, (sak nr. 23-101553SIV-HRET)

27
(168) Jordsalgsloven 1863 brukte i § 1 den nye formuleringen «Statens i Finmarken beliggende
jord». Forestillingen om at Finnmark var allmenning, ble forlatt i tiden etterpå. Det nye
synet hadde svak rettslig forankring, blant annet fordi jordutvisningsresolusjonen av
1775 § 6 ikke var opphevet. Tenkningen synes å bygge på, som det står i den tidligere
omtalte proposisjonen fra 1847, at Finnmark «oprindelig kun var beboet av et Nomadefolk,
Lapperne uden faste Boliger», og at Finnmark «fra de ældste Tider været benævnt og
behandlet som en Colonie», se side 23.
(169) Også jordsalgslovene av 1902 og 1965 bygget, som så mye annen lovgivning på den tiden,
på at staten var enerådende grunneier. Med unntak av enkelte samiske stemmer sto denne
læren praktisk talt uimotsagt frem til 1972, da Sverre Tønnesen forsvarte sin
doktoravhandling Retten til jorden i Finnmark. Læren er nå uttrykkelig avviklet i
Finnmarksloven § 5 første ledd.
(170) Fornorskningspolitikken ga seg konkrete utslag i jordsalgsregelverket.
Jordsalgsreglementet 1902 stilte i § 1 krav om at kjøpere av statens jord «kan tale, læse og
skrive det norske Sprog og benytte dette til dagligt Brug». Selv om opplysninger peker i
retning av lempelig praktisering, er det ikke tvil om at vilkåret skapte vanskeligheter for
folk i Karasjok.
(171) Antall eiendomsetableringer økte under 1863-loven. Mellom 1869 og 1902 ble det etablert
144 eiendommer i Karasjok. De fleste lå langs Kárášjohka, men det ble også tinglyst
eiendommer ved Váljohka og i de nedre delene av Karasjokdalen og Anárjohkdalen.
Finnmarkskommisjonens undersøkelser viser at mange av etableringene før 1880 ikke var
nyetableringer, men formaliseringer av etablerte tilstander. En god del utgikk også fra
tidligere matrikulerte eiendommer. I tillegg bortforpaktet staten i perioden
23 utmarksslåtter, de fleste rundt 1900, 17 jordstykker eller boplasser og 4 fiskevann.
(172) At det skjedde forholdsvis få jordsalg i denne perioden, må ses i sammenheng med at det
frem til 1895 var forbud mot salg i kommunens skogsområder, selv om det i noen grad var
mulig å få unntak. Karasjok herredsstyre anmodet både i 1878 og senere om opphevelse
eller lettelser i forbudet, se Sth.Prp. Nr. 95 (1895).
(173) Staten etablerte 12 fjellstuer i Karasjok, den første i 1874. I tillegg ble det på 1870-tallet
gitt utmål på felt til gullvasking etter en lov fra 1869 som fastslo at retten til å utvinne gull
alene tilkommer grunneieren.
(174) I perioden 1902–1960 ble det etablert 771 eiendommer i Karasjok, herunder
160 festetomter. Også i denne perioden var en del av dem fradelinger fra tidligere etablerte
eiendommer, men en stor andel var nyetableringer. Minst 150 utmarksslåtter og noen
fiskevann ble bortforpaktet. Økningen i denne perioden må ses i sammenheng med
befolkningsveksten, og mot slutten av perioden også økende fritidsbruk.
(175) Staten drev aktiv styring av skogen. I 1869 ble det innført offentlig auksjon av utblinkete
trær i furuskogen, som supplerte ordningen med hogst etter særskilt tillatelse mot betaling
av avgift. Inntektene gikk til Finmarkens skogfond. Ut over 1900-tallet foregikk skogsdrift
i statlig regi. Det gjaldt en utvisningsordning for befolkningens hogst til brensel i
løvskogen.
HR-2024-982-S, (sak nr. 23-101553SIV-HRET)

28
(176) Etter 1960 er bildet omtrent det samme. De statlige disposisjonene var mange.
(177) Statens disposisjoner over grunnen i Karasjok etter ca. 1860 kan derfor oppsummeres slik:
Omfanget var økende, men ikke veldig omfattende frem mot århundreskiftet.
På 1900-tallet var omfanget relativt stort.
(178) Reindriftssamene og bygdefolket fortsatte i perioden etter 1860 i store trekk den
utmarksbruk jeg beskrev fra deres side i tiden forut. Særlig kan fremheves den
gammetradisjonen som har eksistert i hele tvisteområdet. Den har gitt mulighet til å spre
utmarksbruken geografisk og har nok bidratt til å opprettholde en bruk selv om enkelte
bygder etter hvert ble fraflyttet. Slåttebruken avtok etter hvert, men utmarka er brukt til
sauebeite.
(179) Det meste av bygdefolkets utmarksbruk kunne i alle fall frem til rundt 1960 skje relativt
uforstyrret, uten særlig innblanding verken fra staten eller tilreisende. Bare i
grenseområdene var det innslag av bruk fra bygder i nabokommunene.
Konkret vurdering – er kollektiv eiendomsrett ervervet?
Rettsstillingen frem mot siste halvdel av 1700-tallet
(180) Jeg har allerede konkludert med at folket i Ávjovárri-siidaen før 1751 hadde ervervet
tingsrettslige enerettigheter til de områdene siidaen brukte. Men disse rettighetene var
under eldre svensk rett ikke utviklet til eiendomsrett. Spørsmålet er derfor hvordan de
utviklet seg etter at området ble norsk.
(181) Jeg har videre konkludert med at rettighetene var bruks- og allmenningsrettigheter fra det
tidspunktet tvisteområdet kom inn under norsk suverenitet og jurisdiksjon i 1751.
Klassifiseringen var ikke sikker allerede i 1751, men den ble etter min mening endelig
avklart da jordutvisningsresolusjonen av 1775 kom. Den forutsatte at Kongen var eier av
grunnen i Finnmark, også i indre Finnmark.
(182) Konklusjonen om at Kongen eide, og at befolkningen hadde bruksrettigheter, bygger ikke
bare på resolusjonens utforming og kongemaktens oppfatninger. Riktignok var dette viktig,
gitt kongemaktens sterke stilling under eneveldet. Minst like viktig er imidlertid
utviklingen i næringslivet som pågikk i området på 1700-tallet. Da skjedde et skifte fra
veiding til reindrift med helt andre arealbehov, og et visst jordbruk med fastere bosetning
begynte. Utviklingen svekket mest sannsynlig folks forestillinger om enerettigheter til hele
det gamle veidesiida-området.
(183) Spørsmålet blir derfor om befolkningen fra siste halvdel av 1700-tallet, etter hvert som de
nye sedvanene festnet seg, har ervervet eiendomsrett til tvisteområdet ved alders tids bruk.
Avgjørelsen skal bygge på alminnelig tingsrett, hvor samiske sedvaner og
rettsoppfatninger inngår. I tillegg er folkeretten relevant.
HR-2024-982-S, (sak nr. 23-101553SIV-HRET)

29
Den tingsrettslige vurderingen – fra siste halvdel av 1700-tallet
(184) Jeg minner her om hovedspørsmålet, som er om befolkningen i alders tid har rådet over
området «som om de var eiere», jf. Stjernøya-dommen avsnitt 96. I dette ligger, mener jeg,
at når et større fellesskap krever kollektiv eiendomsrett til et område, slik tilfellet er i saken
her, må det være en felles rådighet som eier av dette området som danner grunnlaget for
ervervet.
(185) Gjennomgangen har vist at folket i Karasjok har drevet omfattende utmarksbruk over hele
kommunen helt frem til vår tid. Alle tilgjengelige ressurser har i praksis vært utnyttet, og
frem til etter siste krig har bruken kunnet skje temmelig uforstyrret. Karasjok har ligget
langt fra sentralmyndighetene og lå lenge avsides og isolert.
(186) Et vesentlig trekk ved befolkningens bruk er, slik jeg har påvist, at den har skjedd med
utgangspunkt i de enkelte bygder og av reindriftssiidaer. Den gamle Ávjovárri-siidaen
dekket omtrent hele tvisteområdet. Men denne organiseringen opphørte mot slutten av
1700-tallet. Som følge av endringene i næringslivet oppsto da mer oppsplittete
bruksfellesskap. De ulike bygdelagene har i stor grad brukt hver sine deler av
tvisteområdet, og reindriftssiidaene har i samsvar med samisk tradisjon og sedvane i stor
grad fordelt beiteområdene seg imellom. Ulike brukere og bruksgrupper har med andre ord
på forskjellige måter brukt og rådet over forskjellige deler av dette store tvisteområdet på
mer enn 5 300 km2. Dette illustreres av at mange bygdelag og reindriftssiidaer overfor
Finnmarkskommisjonen har fremsatt egne krav om rettigheter – til dels også
eiendomsrett – til «sine» respektive deler av tvisteområdet.
(187) Lokalbefolkningen har vist til at kontakten og samarbeidet mellom reindriften og de
bofaste har vært tett. Særlig har den vist til praksisen med «verddeforhold» og sytingsrein,
og at brukskonflikter har vært løst i minnelighet. Praksisen styrket utvilsomt båndene
mellom gruppene. Men bytte av varer og tjenester kan vanskelig bedømmes som felles
naturbruk, og dermed heller ikke som uttrykk for en felles rett til grunnen. Dette må gjelde
selv om de aktuelle varene og tjenestene har hatt tilknytning til naturen. Jeg kan derfor ikke
se at disse formene for samarbeid endrer vurderingen av den geografiske utstrekningen av
hver enkelt gruppes bruk av tvisteområdet.
(188) Preget av felles rådighet som eier over hele tvisteområdet med tilhørende rettsoppfatninger
har derfor etter min mening vært svak etter at veidesiida-kulturen forsvant. Lokale samiske
sedvaner med tilhørende rettsoppfatninger begrunner da ikke at hele kommunens
befolkning, eventuelt den samiske delen av befolkningen, gjennom alders tids bruk har
ervervet en kollektiv eiendomsrett til hele området.
(189) På dette punktet skiller denne saken seg etter min mening på avgjørende måte fra
Rt-2001-1229 Svartskog. Der hadde det som må betegnes som ett samisk bygdelag i
Manndalen i Kåfjord kommune, brukt og rådet over et topografisk avgrenset
elvedalsområde på 116 km2 som lå innenfor og i forlengelsen av bygda. Preget av felles
rådighet over hele tvisteområdet av den gruppen som krevde eiendomsrett, var derfor
fremtredende.
(190) FeFo har anført at det også må legges vekt på at lokalbefolkningens bruk ikke forutsetter
eiendomsrett. Bruken er, hevdes det, forenelig med omfattende bruksrettigheter. Jeg legger
mindre vekt på dette momentet. Svartskog-dommen viser at når samiske sedvaner og
HR-2024-982-S, (sak nr. 23-101553SIV-HRET)

30
rettsoppfatninger vektlegges, kan en lokal befolknings omfattende og eksklusive bruk av et
område i alders tid være tilstrekkelig til å erverve eiendomsrett.
(191) Lokalbefolkningen har fremhevet det store antallet gammer som har vært i området. De
anfører at oppføring av byggverk er den mest omfattende faktiske bruken av fast eiendom
og derfor en typisk grunneierdisposisjon.
(192) Dette er jeg i utgangspunktet enig i. Men i seg selv gir byggverket ikke grunnlag for erverv
av eiendomsrett til mer enn den beslaglagte grunnen og et visst område rundt.
Rettighetshaveren vil dessuten vanligvis være den eller de som har stått for oppføringen og
bruken av byggverket. Et eksempel på dette er utmarksdomstolens dom 22. juni 2022,
UTMA-2021-87806. Der kom domstolen til at en persons etterkommere hadde hevdet
eiendomsrett til en gammeplass i Karasjok kommune. Ved avgjørelsen av om eiendomsrett
er ervervet til hele tvisteområdet, legger jeg derfor ikke mer vekt på denne bruken enn på
annen bruk av området.
(193) Lokalbefolkningen har også anført at det ikke kan legges vekt på statens rettslige
disposisjoner i tvisteområdet, slikt som salg og utvisning av grunn, ulike bortforpaktninger,
utvisning av utmarksslåtter samt ulike disposisjoner over skogen. Begrunnelsen er at
disposisjonene måtte oppfattes som utslag av myndighetsutøvelse, at de bare har skjedd i
en liten del av tvisteområdet, og at de fleste ble gjort i fornorskningsperioden.
(194) Her minner jeg først om det jeg allerede har vist til fra Stjernøya-dommen avsnitt 73 og
Nesseby-dommen avsnitt 147–149, hvor det går frem at slike disposisjoner er relevante. De
er gjort på grunnlag av en oppfatning om å være eier og manifesterte slik sett statens
eierskap til grunnen. I dette ligger at disposisjonene ikke bare kan regnes som utslag av
myndighetsutøvelse, i alle fall ikke etter 1814, da eiendomsretten fikk bedre beskyttelse.
Disposisjonene måtte dessuten, særlig etter hvert som de ble mange, oppfattes slik at
statens privatrettslige rådighet ikke begrenset seg til de grunnstykkene som den enkelte
disposisjonen konkret gjaldt.
(195) Jeg er imidlertid enig med lokalbefolkningen i at det er grunn til å se nærmere på
betydningen av de disposisjonene staten gjorde etter omkring 1860, da staten på uholdbart
rettslig grunnlag mente befolkningens bruk bare var «tålt». Disse disposisjonene er
imidlertid av samme art som de disposisjonene staten tidligere gjorde med hjemmel i
jordutvisningsresolusjonen av 1775. Det dreier seg med andre ord ikke om disposisjoner
som tildeler folk slike rettigheter som staten tidligere – før fornorsknings- og
assimileringspolitikken – ville ment at folk allerede hadde opparbeidet. Når disposisjonene
etter 1860 derfor ikke var foranlediget av det uholdbare rettslige synet som oppsto, mener
jeg at det ikke kan ses bort fra dem, jf. også Nesseby-dommen avsnitt 147.
(196) Etter jordsalgsreglementet 1902 gjaldt, som jeg var inne på, et diskriminerende språkkrav
for kjøp av eiendom. Kravet var egnet til å redusere omfanget av statens jordsalg til folket i
Karasjok, eller i alle fall forsinke salgene. Jeg kan likevel ikke se bort fra at de jordsalgene
som rent faktisk skjedde, manifesterte eiendomsrett.
(197) Min gjennomgang av statens disposisjoner viser at omfanget var svært lite frem til midten
av 1800-tallet. Da økte omfanget, og fra slutten av 1800-tallet og gjennom hele 1900-tallet
var bredden og omfanget i disposisjonene så stort at jeg mener befolkningen på 1900-tallet
ikke kan ha ervervet eiendomsrett ved alders tids bruk. Spørsmålet som gjenstår, er derfor
HR-2024-982-S, (sak nr. 23-101553SIV-HRET)

31
om befolkningen ervervet slik rett ved sin bruk i perioden fra slutten av 1700-tallet og
gjennom 1800-tallet, før statens eierdisposisjoner økte i omfang mot slutten av perioden.
(198) Samlet sett er jeg, ved anvendelsen av alminnelig tingsrett, kommet til at befolkningen
heller ikke da ervervet kollektiv eiendomsrett til tvisteområdet ved alders tids bruk. Jeg
legger særlig vekt på at preget av felles rådighet over hele tvisteområdet mangler.
(199) Den lokale samiske sedvanen med tilhørende rettsoppfatninger begrunner da ikke at
kommunens innbyggere, eventuelt bare de samiske innbyggerne, har ervervet eiendomsrett
i fellesskap til hele tvisteområdet. Det er i saken ikke gjort gjeldende – og jeg kan heller
ikke se – at hensynet til å sikre naturgrunnlaget for lokal samisk kultur krever at
eiendomsretten til hele tvisteområdet kollektivt tilkjennes alle, eventuelt de samiske,
innbyggerne i kommunen.
(200) I tillegg legger jeg vekt på at staten gjennom sine disposisjoner i økende grad gjennom
1800-tallet manifesterte sin eiendomsrett i området.
(201) Dette betyr at jeg er enig med utmarksdomstolens mindretall.
(202) Jeg legger til at så vidt jeg vet, er det i norsk tingsrett ikke tidligere kjent at en relativt stor
lokal befolkning på denne måten har ervervet kollektiv eiendomsrett til et stort
utmarksområde ved alders tids bruk. Nærmest er vel forsøket Eidfjord og Ullensvang
kommuner gjorde da de krevde eiendomsrett til hver sin del av Hardangervidda,
jf. Rt-1916-1249. Høyesterett slo først fast at området var opprinnelig statsallmenning.
Deretter drøftes anførselen om at eiendomsrett var ervervet ved hevd og alders tids bruk.
Kommunene fikk ikke medhold, og begrunnelsen var at bygdefolket ikke hadde «utøvet
eiendomsraadighet over almenningen», til tross for at enkelte disposisjoner gikk ut over
allmenningsretten, se side 1252. Etter min mening underbygger dette at kravene i saken her
ikke kan begrunnes tingsrettslig.
Folkerettens betydning
(203) Mitt syn er at ILO 169 ikke leder til et annet resultat. Når de internrettslige vilkårene for
erverv av eiendomsrett ved lang tids bruk ikke er oppfylt, mener jeg at artikkel
14 nr. 1 ikke krever at kollektiv eiendomsrett til hele tvisteområdet må anerkjennes for hele
befolkningen i Karasjok, eventuelt den samiske delen av denne.
(204) Som jeg var inne på i min generelle gjennomgang av konvensjonen, må det subjektet som
artikkel 14 nr. 1 første setning krever at eiendomsrett i tilfelle skal anerkjennes for,
bestemmes ut fra hvem som har utøvd den rettsstiftende bruken. På den måten respekteres
de lokale samiske sedvanene og rettsoppfatningene. Når jeg har kommet til at verken den
utøvde bruken eller sedvanene og rettsoppfatningene begrunner kollektiv eiendomsrett for
hele befolkningen til hele tvisteområdet, kan jeg ikke se at bestemmelsen krever at slik
eiendomsrett skal anerkjennes.
(205) Det er grunn til å presisere at jeg dermed ikke har tatt stilling til om enkeltpersoner,
bygdelag, siidaer eller andre i Karasjok har ervervet eiendomsrett til «sine» områder ved
alders tids bruk. Disse subsidiære kravene er ikke en del av saken for Høyesterett. Jeg
HR-2024-982-S, (sak nr. 23-101553SIV-HRET)

32
nevner også at folk i Karasjok uansett har omfattende bruksrettigheter uavhengig av
Finnmarksloven.
(206) Jeg legger til at dersom artikkel 14 nr. 1 første setning skulle forstås slik at den krever at
hele eller den samiske delen av befolkningen tilkjennes eiendomsrett til hele området, ville
jeg hatt vanskeligheter med å forene de tingsrettslige vurderingene med konvensjonens
krav. Jeg minner her om at rettigheter ikke kan utledes direkte av ILO 169. Men slik jeg
tolker og anvender artikkel 14 nr. 1, trenger jeg ikke ta nærmere stilling til
presumsjonsprinsippets rekkevidde.
(207) Lokalbefolkningen har også påberopt FNs rasediskrimineringskonvensjon fra 1965 (RDK),
som gjelder som norsk lov etter likestillings- og diskrimineringsloven § 5. Artikkel 5
bokstav d romertall v krever at statene «undertake to prohibit and to eliminate racial
discrimination in all forms» på blant annet etnisk grunnlag ved utøvelsen av retten til å eie
eiendom. I lys av det jeg har sagt, kan jeg ikke se at avgjørelsen av eiendomsrettskravene i
denne saken bygger på noen form for diskriminering av samene. Anførselen om at RDK
brytes, fører derfor ikke frem.
Konklusjon og sakskostnader
(208) Min konklusjon blir derfor at verken lokalbefolkningen i Karasjok eller den samiske delen
av denne lokalbefolkningen har kollektiv eiendomsrett til tvisteområdet. Det betyr at
Finnmarkseiendommen må frifinnes i ankesaken mot Kárášjoga Sámiid Searvi med flere,
og at anken fra Reinbeitedistrikt 13 og Reinbeitedistrikt 16 med flere må forkastes.
(209) Kárášjoga Sámiid Searvi med flere fremsatte for utmarksdomstolen subsidiære krav som,
uten å være behandlet der, er anket til Høyesterett. Behandlingen av disse kravene bør etter
min mening fortsette i utmarksdomstolen. For å klargjøre at dette skal skje, oppheves
utmarksdomstolens dom, jf. tvisteloven § 30-14 andre ledd.
(210) Partshjelperen Máhkarávjju siida har krevd dekket sine sakskostnader for Høyesterett.
Siidaen har fått innvilget fri sakførsel for Høyesterett. Jeg mener det er klart at
sakskostnader ikke skal tilkjennes fordi tungtveiende grunner gjør det rimelig å frita
Kárášjoga Sámiid Searvi med flere og Reinbeitedistrikt 13 og Reinbeitedistrikt 16 med
flere for ansvaret, jf. tvisteloven § 20-2 tredje ledd. Ankesaken har reist et prinsipielt og
uavklart spørsmål som disse partene hadde god grunn til å få prøvd for Høyesterett.
(211) Jeg stemmer for denne
D O M :
I ankesak nr. 23-101553SIV-HRET, Finnmarkseiendommen mot Kárášjoga Sámiid Searvi
med flere:
1. Finnmarkseiendommen frifinnes for kravet om at eiendomsretten til den usolgte
grunnen i Karasjok kommune ligger kollektivt til befolkningen i kommunen.
2. Utmarksdomstolens dom oppheves.
3. Máhkarávjju siida tilkjennes ikke sakskostnader for Høyesterett.
HR-2024-982-S, (sak nr. 23-101553SIV-HRET)

33
I ankesak nr. 23-101689SIV-HRET, Reinbeitedistrikt 13 og Reinbeitedistrikt 16 med flere
mot Finnmarkseiendommen:
1. Anken forkastes.
2. Máhkarávjju siida tilkjennes ikke sakskostnader for Høyesterett.
(212) Dommer Bergh:
Dissens
Mitt hovedsyn
(213) Jeg er kommet til samme resultat som utmarksdomstolens flertall. Etter mitt syn har
lokalbefolkningen i Karasjok eiendomsrett til tvisteområdet. Retten tilligger
lokalbefolkningen i sin helhet og ikke bare den samiske delen av den. Jeg mener derfor at
anken fra Finnmarkseiendommen (FeFo) i saken mot Kárášjoga Sámiid Searvi og Karasjok
kommune med flere må forkastes. Også anken fra Reinbeitedistrikt 13 og
Reinbeitedistrikt 16 med flere må etter mitt syn forkastes.
(214) I stor grad kan jeg slutte meg til de faktiske og rettslige vurderingene som
utmarksdomstolens flertall bygger på.
(215) På mange punkter kan jeg også slutte meg til førstvoterendes gjennomgang. Jeg ser likevel
annerledes på enkelte sentrale spørsmål.
(216) Etter mitt syn har befolkningen i Karasjok rådet over grunnen på en slik måte at den etter
gjeldende nasjonal rett har ervervet eiendomsrett til det omtvistede området.
Lokalbefolkningen, som i det vesentlige har vært samisk, har utøvd en felles bruk og
rådighet. I denne sammenheng har jeg et annet syn enn førstvoterende både på de rettslige
utgangspunktene og på vurderingen av de faktiske forholdene. Dette omfatter også
betydningen av folkeretten gjennom ILO-konvensjon nr. 169 om urfolk og stammefolk i
selvstendige stater (ILO 169).
(217) Jeg kan videre ikke følge førstvoterende når han som utgangspunkt for den konkrete
vurderingen legger til grunn at Kongen allerede fra 1751 hadde ervervet eiendomsrett til
grunnen i indre Finnmark. Jeg kan heller ikke se at staten på noe senere tidspunkt har
etablert eiendomsrett. Det er ikke grunn for meg til å gå grundig inn på statens
disposisjoner på 1900-tallet. Før dette hadde lokalbefolkningen, slik jeg ser det, uansett
ervervet eiendomsrett til tvisteområdet.
(218) Ut fra mitt syn på saken er det nødvendig å foreta en samlet gjennomgang av det jeg ser
som den sentrale bakgrunnen for avgjørelsen av de spørsmålene den reiser.
HR-2024-982-S, (sak nr. 23-101553SIV-HRET)

34
Bakgrunnen for Finnmarksloven og kartleggingsprosessen
Innledende bemerkninger
(219) Finnmarksloven var resultat av et meget langvarig og omfattende lovarbeid.
Førstvoterende har i sitt votum kommet inn på deler av dette arbeidet. Det er også
beskrevet i HR-2016-2030-A Stjernøya avsnitt 57–61 og HR-2018-456-P Nesseby
avsnitt 4–16. Slik jeg ser det, er bakgrunnen vesentlig for hvordan loven skal forstås, og for
hvordan den kartleggingsprosessen som denne saken er en del av, skal gjennomføres.
Utredningsarbeidet forut for proposisjonen til Finnmarksloven
(220) Striden rundt utbyggingen av Alta-Kautokeino-vassdraget på 1970-tallet viste et stort
behov for å avklare samenes rettigheter i Finnmark. Regjeringen oppnevnte i
1980 Samerettsutvalget, som i 1984 kom med sin første utredning, NOU 1984: 18 Om
samenes rettsstilling. Utredningen var grunnlaget for vedtakelsen av lov om Sametinget og
andre samiske rettsforhold (sameloven) i 1987. Den norske statens forpliktelser overfor
den samiske befolkningen ble ytterligere markert gjennom vedtakelsen i 1988 av
bestemmelsen som nå er Grunnloven § 108 – opprinnelig § 110 a. I 1990 ratifiserte Norge
som første land ILO 169.
(221) Den første grundige utredningen av eiendomsforholdene i Finnmark skjedde gjennom
NOU 1993: 34 Rett til og forvaltning av land og vann i Finnmark, utarbeidet av en
arbeidsgruppe – rettsgruppen – under Samerettsutvalget. I sine konklusjoner skilte
rettsgruppen mellom indre og ytre Finnmark. Når det gjaldt ytre Finnmark, konkluderte
gruppen i utredningen side 261 med at staten er eier av de tidligere umatrikulerte områdene
i denne delen av fylket, se også Stjernøya-dommen avsnitt 88.
(222) Ved vurderingen av eiendomsforholdene i indre Finnmark var det dissens i rettsgruppen.
I utredningen side 261 ble det fremhevet to vesentlige forskjeller mellom indre og ytre
Finnmark. Det ble pekt på at indre Finnmark også i dag i overveiende grad har en samisk
befolkning, og på at denne delen av fylket var underlagt svensk jurisdiksjon frem til 1751.
Likevel konkluderte flertallet i rettsgruppen, slik førstvoterende beskriver nærmere, med at
staten må anses som eier også i indre Finnmark, bygd på rettsgrunnlaget festnet
rettsforhold.
(223) Rettsgruppens medlem Otto Jebens hadde et annet syn når det gjaldt indre Finnmark. Han
konkluderte med at de sterkeste grunner taler for at befolkningen ut fra sin rådighet over
dette områdets fulle naturressurser har en eiendomsrett. Slik han så det, kan eiendomsretten
med «tilstrekkelig styrke» baseres på vanlige interne rettskilder og er ikke tapt som følge
av statens disposisjoner. I alle fall må dette «bli resultatet når de internrettslige kilder
tolkes på bakgrunn av den folkerettslige utvikling og de krav denne utviklingen stiller til
norsk rett», se utredningen side 295.
(224) Som førstvoterende har beskrevet, ble rettsgruppens konklusjoner gjenstand for diskusjon
og kritikk. Dette ledet blant annet til utredningen fra folkerettsgruppen under
Samerettsutvalget, som er publisert som NOU 1997: 5 Urfolks landrettigheter etter
folkerett og utenlandsk rett.
HR-2024-982-S, (sak nr. 23-101553SIV-HRET)

35
(225) Folkerettsgruppen ga sin tilslutning til de folkerettslige vurderingene fra mindretallet i
rettsgruppen, Otto Jebens. I utredningen punkt 3.3.3.2 heter det blant annet:
«I NOU 1993: 34 legger Otto Jebens til grunn at den bruk som den samiske
befolkning har gjort av Indre Finnmark (i det vesentlige Kautokeino og Karasjok
kommuner og øvre del av Tana kommune), er tilstrekkelig til at den samiske
befolkning på grunnlag av [ILO 169] artikkel 14 nr. 1 første pkt. kan påberope
eiendoms- og besittelsesrettigheter til dette området. Denne oppfatningen er vi enig i.
…
Ved grensedragningen mellom områder som samene har krav på å få anerkjent
eiendoms- og besittelsesrettigheter til, og områder som de bare har krav på å få
anerkjent bruksrett til, må det bl.a. legges vekt på hvor stabil og uttalt den samiske
bosetningen i området har vært. Videre må det legges vekt på om det har vært annen
bosetning i området, eller om samene stort sett har vært alene om å bruke dette.»
(226) I NOU 1994: 21 Bruk av land og vann i Finnmark i historisk perspektiv hadde
Samerettsutvalget videre fremlagt historiske utredninger fra fire sakkyndige. Utredningene
fra rettsgruppen, folkerettsgruppen og de historisk sakkyndige inngikk i
grunnlagsmaterialet for Samerettsutvalgets utredning i NOU 1997: 4 Naturgrunnlaget for
samisk kultur, som dannet utgangspunktet for lovforslaget om Finnmarksloven som
regjeringen fremmet i Ot.prp. nr. 53 (2002–2003).
(227) I NOU 1997: 4 peker Samerettsutvalget på betydningen av å sikre og videreføre
naturgrunnlaget for samisk kultur med næringer og samfunnsliv. I punkt 3.3.4 uttaler
utvalget i den sammenheng blant annet:
«Utvalget er av den oppfatning at de som i samiske bosetningsområder driver ulike
former for tradisjonell ressursbruk og næringsvirksomhet, bør få styrket sin rett og
faktiske adgang til å bruke utmarksgodene, og videre gis den trygghet som ligger i
styrket forvaltningsmyndighet og et styrket rettslig vern for sin bruk. I de samiske
bosetningsområder hvor det drives mer tradisjonelle utmarksnæringer og
konvensjonelt fiske, viderefører befolkningen ofte en samisk tradisjon, og dermed
også det særpreg som gjør at man kan snakke om en egen materiell samisk kultur.»
(228) Samerettsutvalget fremhever altså at samisk kultur er knyttet til de forskjellige
utmarksnæringene som samene tradisjonelt driver, og at det er behov for rettslig vern av
utmarksbruken. I utvalget var det ulikt syn på hvordan dette nærmere burde gjennomføres,
og utredningen inneholdt flere alternative forslag.
Lovproposisjonen og behandlingen i Stortinget
(229) I proposisjonen til Finnmarksloven, Ot.prp. nr. 53 (2002–2003), fremhever departementet
innledningsvis som et hovedmål med loven å avløse usikkerheten og striden om retten til
land og vann i Finnmark. På side 36 peker man på at ulike aspekter ved spørsmålet om
hvem som kan sies å eie grunnen og ha bruksrett til land og vann i Finnmark, har vært
«utredet og belyst over flere tusen sider gjennom tre tiår», og at en vesentlig årsak til dette
er «at spørsmålet i tillegg til det juridiske utvilsomt også har en etnisk, kulturell, historisk
og politisk dimensjon».
HR-2024-982-S, (sak nr. 23-101553SIV-HRET)

36
(230) Departementets lovforslag gikk ut på å overføre eiendomsretten til all umatrikulert grunn i
fylket til FeFo. Forslaget fastsatte i § 5 at loven ikke «gjør inngrep i private eller kollektive
rettigheter som bygger på hevd eller alders tids bruk». Det inneholdt imidlertid ikke
bestemmelser om kartlegging av eksisterende rettigheter.
(231) På side 86 i proposisjonen uttaler departementet at ILO 169 er «en sentral rettskilde når
samiske rettigheter til land og vann i Finnmark skal fastlegges». Deretter uttales det på
side 88, som førstvoterende har redegjort for, at det etter departementets oppfatning finnes
«områder i Finnmark innenfor begge kategoriene i ILO- konvensjonen art. 14 nr. 1», og at
«hele eller deler av indre Finnmark er omfattet av det første alternativet, dvs. områder som
samene har krav på ʻeiendoms- og besittelsesrettʼ til».
(232) Departementet ga altså uttrykk for et klart standpunkt når det gjelder rettighetsforholdene
etter konvensjonen i indre Finnmark. Dette må sees i lys av konklusjonen fra
folkerettsgruppen om at den samiske befolkningens bruk i indre Finnmark er tilstrekkelig
til å påberope eiendoms- og besittelsesrettigheter til området, jf. konvensjonen
artikkel 14 nr. 1 første setning.
(233) Samtidig bygde departementet på at den forvaltningsordningen som ble foreslått, selv om
eiendomsretten ble lagt til FeFo, ville gi den samiske befolkningen rettigheter som ville
være tilstrekkelige til å oppfylle konvensjonens krav, også for områder som omfattes av
artikkel 14 nr. 1 første setning.
(234) Det sentrale spørsmålet ved behandlingen av Finnmarksloven i Stortinget var om denne
forutsetningen var riktig. Om dette viser jeg til førstvoterendes redegjørelse og til
Nesseby-dommen avsnitt 12–16.
(235) Den endelige utformingen av Finnmarksloven § 5 kom på plass som resultat av omfattende
konsultasjoner mellom Stortinget, Sametinget og Finnmark fylkesting.
I Innst. O. nr. 80 (2004–2005) side 14–15 redegjør justiskomiteen for prosessen i
forbindelse med behandlingen i Stortinget. Komiteens flertall understreker at det har vært
«viktig å finne løsninger for Finnmark som er i overensstemmelse med folkeretten, og som
kan aksepteres av både Sametinget og av Fylkestinget».
(236) Som førstvoterende har beskrevet, ble både Sametinget og Finnmark fylkesting forelagt et
utkast til flertallsinnstillingen fra komiteen og sluttet seg til denne. Bakgrunnen for
Sametingets og fylkestingets tilslutning fremgår av vedtakene inntatt som vedlegg
3 og 4 til innstillingen. De respektive organenes standpunkter står etter mitt syn sentralt når
forutsetningene for den løsningen som ble valgt, skal fastlegges. Særlig gjelder dette
prosessen med kartlegging og anerkjennelse av opparbeidede rettigheter.
(237) I vedtaket fra Sametinget fremheves det innledningsvis at loven bygger på «en erkjennelse
av behovet for forsoning mellom staten og samene for tidligere tiders urett, og behovet for
å sikre at samenes mangfoldige kultur og levesett skal bestå også i fremtiden».
Førstvoterende har sitert et avsnitt fra vedtaket om kartleggingsprosessen. I det forutgående
avsnittet heter det:
«Det konstateres at lovforslaget anerkjenner at samene gjennom sin bruk etter alders
tid har etablert rettigheter til grunn og ressurser i Finnmark, og at disse rettighetene
består og skal kartlegges og sikres ved egne prosesser. Den tradisjonelle samiske
HR-2024-982-S, (sak nr. 23-101553SIV-HRET)

37
utmarksbruken har ved denne loven fått sin første lovmessige anerkjennelse, noe som
har vært av stor betydning for Sametinget.»
(238) Sametinget sluttet seg altså til det endelige lovforslaget på det grunnlag at etablerte
rettigheter skulle bestå, og at de skulle kartlegges.
(239) I vedtaket fra Finnmark fylkesting fremgår det at fylkestinget «støtter opprettelsen av en
kommisjon for identifisering av eksisterende rettigheter». Fylkestinget fremholdt ellers at
lovforslaget måtte baseres på «[r]espekt for internasjonale regler og konvensjoner», og at
den fremtidige forvaltningsmodellen måtte basere seg på prinsippet om «like rettigheter for
alle etniske grupper».
(240) I innstillingen side 15 uttaler justiskomiteens flertall at «med de suppleringer og justeringer
som dette flertallet foreslår i forhold til Regjeringens lovforslag», vil loven «klart oppfylle
Norges folkerettslige forpliktelser». I denne sammenheng fremhever flertallet punktvis
blant annet:
«– Det fastslås i prinsipiell form at samene gjennom langvarig bruk av land og
vann har opparbeidet rettigheter til grunn i Finnmark. Rettighetene er
opparbeidet uavhengig av etnisk bakgrunn. Dette gjelder også for andre
innbyggere i Finnmark.
– Eksisterende rettigheter, så vel samenes som andres, skal kartlegges og
anerkjennes gjennom en egen kommisjon og en særdomstol.»
(241) Flertallet understreker altså at eksisterende rettigheter skal kartlegges, og at de skal
anerkjennes, i tråd med forutsetningene fra Sametinget og fylkestinget. Om denne
prosessen uttaler komiteen videre på side 18:
«Flertallet vil bemerke at Finnmarkskommisjonen gjennom sin utredning kan komme
til at det eksisterer bruksrettigheter på Finnmarkseiendommens grunn, at grunn som
Finnmarkseiendommen står som eier av i realiteten eies av andre, eventuelt at det i
tillegg eksisterer bruksrettigheter for tredjepersoner på den samme grunnen.»
(242) Flertallet fremhever at utfallet av kartleggingsprosessen kan bli at det blir fastslått at
områder som FeFo etter loven står som eier av, i realiteten eies av andre. Konsekvensen av
dette vil være at FeFos forvaltning av det aktuelle området faller bort.
(243) I det videre, som førstvoterende har sitert, fremhever justiskomiteens flertall at
ILO 169 ikke pålegger noen plikt til å foreta en kategorisering bygd på inndelingen i
artikkel 14 nr. 1. Dette forstår jeg slik at det ikke skal foretas noen generell vurdering av
hvilke områder i Finnmark som faller inn under de ulike kategoriene i artikkel 14 nr. 1.
Kartleggingen skal være konkret, det vil si knyttet til de kravene som fremsettes for
Finnmarkskommisjonen og eventuelt forfølges videre ved rettslig behandling. Ved en slik
behandling vil folkerettslige kilder være relevante, i tråd med det alminnelige
presumsjonsprinsippet. Dette sikter utvilsomt til ILO 169 artikkel 14 nr. 1.
HR-2024-982-S, (sak nr. 23-101553SIV-HRET)

38
Oppsummering
(244) Det omfattende arbeidet som jeg nå har redegjort for, gir etter mitt syn viktige
utgangspunkter for gjennomføringen av kartleggingsprosessen.
(245) Siktemålet med Finnmarksloven slik den var foreslått fra departementet i proposisjonen,
var – slik jeg har beskrevet – å avløse usikkerheten og striden om retten til land og vann i
Finnmark. Når det gjaldt indre Finnmark, var samtidig departementets utgangspunkt at
denne delen av fylket helt eller delvis utgjør områder som samene har krav på eiendoms-
og råderett til etter reglene i ILO 169 artikkel 14 nr. 1 første setning. Dette standpunktet fra
departementets side var bygd på de grundige utredningene som var gjennomført siden
opprettelsen av Samerettsutvalget i 1980.
(246) En mulig konsekvens av dette utgangspunktet kunne vært å lovfeste kollektiv eiendomsrett
for befolkningen innenfor bestemte områder i Finnmark. I Ot.prp. nr. 53 (2002–2003)
drøftet departementet ulike modeller, men gikk ikke inn på en slik løsning. Forutsetningen
for lovforslaget slik det ble fremlagt, var at den forvaltningsordningen som ble foreslått for
hele Finnmark, ville gi den samiske befolkningen rettigheter som ville være tilstrekkelige
til å oppfylle konvensjonens krav, også for områder som omfattes av ILO 169 artikkel
14 nr. 1 første setning.
(247) Behandlingen i Stortinget var omfattende og besto blant annet i nærmere utredning av
folkeretten og konsultasjoner med Sametinget og Finnmark fylkesting. Loven ble på
sentrale punkter vesentlig annerledes enn det departementet hadde foreslått. Ordningen
med kartlegging og anerkjennelse av opparbeidede rettigheter kom på plass som en direkte
følge av forpliktelsene i ILO 169 artikkel 14 nr. 2. Lovens ordlyd og uttalelsene i
komiteinnstillingen etterlater ingen tvil om at kartleggingsprosessen var ment å være en
reell kartlegging av både eier- og bruksrettigheter på grunnlag av gjeldende nasjonal rett.
(248) Dette utgangspunktet er også beskrevet av førstvoterende. For meg er det vesentlig å
fremheve, selv om det ikke er noen uenighet om dette, at loven gir anvisning på at
tingsretten skal anvendes på samiske premisser, og at det var et siktemål med loven å
oppfylle våre folkerettslige forpliktelser.
(249) Slik loven ble vedtatt, og i lys av den omfattende prosessen som ledet frem til loven, var
det etter mitt syn en nærliggende slutning at resultatet av kartleggingen kunne bli at
områder i indre Finnmark er eid av befolkningen der, og ikke av FeFo. Selv om det – slik
førstvoterende påpeker til underbyggelse av sitt syn – ikke er eksempler i norsk tingsrett
frem til nå på at en lokalbefolkning har fått anerkjent rettigheter til så store
utmarksområder som det er tale om i dette tilfellet, kan den samlede lovprosessen ikke
forstås annerledes enn at lovgiver har åpnet for et slikt utfall.
(250) Samtidig oppfatter jeg det slik at man hadde håp om og tro på at løsningen med FeFo som
et felles grunneierorgan ville skape ro og bli akseptert, og at det ut fra dette ikke ville bli
gjort gjeldende krav om individuelle og kollektive rettigheter i noen stor utstrekning. Flere
uttalelser i lovforarbeidene går i denne retning. Jeg kan imidlertid ikke se at en slik
oppfatning eller slike uttalelser kan tillegges noen rettslig betydning. Det samme gjelder
antakelser under stortingsbehandlingen om hva kartleggingsprosessen ville lede til.
HR-2024-982-S, (sak nr. 23-101553SIV-HRET)

39
(251) For ordens skyld bemerker jeg at det Justisdepartementet ga uttrykk for i proposisjonen til
Finnmarksloven om forståelsen av ILO 169 artikkel 14 nr. 1 første setning, selvsagt heller
ikke har direkte rettslig betydning for den tolkningen som må gjøres i denne saken. Når jeg
likevel trekker dette frem, er det fordi det inngikk som grunnlag for den endelige
utformingen av Finnmarksloven, herunder reglene om kartleggingsprosessen, som skjedde
i Stortinget.
Grunnlaget for kartleggingsprosessen
(252) Det fremgår av Finnmarksloven §§ 5 og 29 og det jeg har sitert fra justiskomiteens
innstilling, at kartleggingsprosessen skal skje på grunnlag av gjeldende nasjonal rett. Slik
førstvoterende har redegjort for, vil reglene om alders tids bruk her stå sentralt.
(253) Det er samtidig understreket at nasjonal rett også omfatter samiske sedvaner og
rettsoppfatninger. Som fremhevet av førstvoterende vises det i Nesseby-dommen
avsnitt 123 til Rt-2001-769 Selbu og Rt-2001-1229 Svartskog, der det er fremhevet at «når
alminnelige nasjonale tingsrettslige regler skal anvendes for å ta stilling til samenes
rettigheter, må det skje på samiske premisser». Hva dette innebærer, er illustrert ved et sitat
fra Svartskog-dommen side 1252, som jeg finner grunn til å gjenta her:
«Hadde en tilsvarende bruk vært utøvd av personer med annen bakgrunn, ville den ha
avspeilt at de mente å eie området. Samene, som har utgjort den dominerende del av
Manndalens befolkning, har derimot med sin kollektive ressursutnyttelse ikke samme
tradisjon for å tenke på eiendomsrett. Likevel finnes det som påpekt en del eksempler
på at de har anvendt formuleringer som gir en sterk indikasjon på en oppfatning om
eiendomsrett. Skulle det hindre rettserverv ved alders tids bruk at det finnes flest
eksempler på at de har talt om bruksrett, ville deres rådighetsutøvelse, som i innhold
tilsvarer utøvelse av eiendomsrett, bli satt i en ugunstig særstilling i forhold til
befolkningen for øvrig.»
(254) Som fremhevet i Nesseby-dommen avsnitt 124 understreket justiskomiteen i
Innst. O. nr. 80 (2004–2005) side 36 at rettsavklaringen som skal skje etter
Finnmarksloven § 5, skal bygge på de prinsippene som kom til uttrykk i Selbu- og
Svartskog-dommene.
(255) Det følger videre av det jeg har redegjort for, at folkerettslige regler, herunder ikke minst
ILO 169, ble tillagt stor vekt i forbindelse med forberedelsen og vedtakelsen av
Finnmarksloven.
(256) Førstvoterende har redegjort for innholdet i Finnmarksloven § 3. Slik han peker på, utgjør
§ 3 første setning en «delvis inkorporering» av ILO 169. For kartleggingsprosessen
medfører dette, som beskrevet i Stjernøya-dommen avsnitt 76, at rettigheter ikke kan
utledes direkte fra konvensjonen.
(257) Samtidig bestemmer § 3 andre setning generelt at loven skal anvendes i samsvar med
folkerettens regler om urfolk og minoriteter. I Nesseby-dommen avsnitt 103 heter det om
betydningen av denne bestemmelsen:
«Bestemmelsen i § 3 andre setning innebærer at i den utstrekning ILO-konvensjonen
ikke er inkorporert ved § 3 første setning, vil den likevel få vesentlig betydning ved
HR-2024-982-S, (sak nr. 23-101553SIV-HRET)

40
anvendelsen av loven. Dette vil også følge av det alminnelige presumsjonsprinsippet,
som går ut på at norsk rett så langt som mulig skal tolkes i samsvar med folkeretten.»
(258) Førstvoterende fremhever at uttalelsen om at konvensjonen har «vesentlig betydning»,
knytter seg til anvendelse av loven og dermed ikke til den kartleggingen som skal foretas
etter gjeldende nasjonal tingsrett. Jeg ser at det kan reises spørsmål om
kartleggingsprosessen kan anses som anvendelse av loven, slik dette begrepet er benyttet i
loven § 3 andre setning. Slik jeg forstår det siterte fra avsnitt 103, og også
avsnitt 166–171, bygger Høyesterett i Nesseby-dommen uansett på at ILO 169 artikkel
14 nr. 1 gjennom presumsjonsprinsippet vil kunne ha vesentlig betydning ved anvendelsen
av nasjonal tingsrett. Jeg minner i denne forbindelse om det førstvoterende har sitert fra
Innst. O. nr. 80 (2004–2005) side 18−19 om formuleringen «gjeldende nasjonal rett», der
komiteen understreker at «folkerettslige kilder vil være relevante i den utstrekning de
omfattes av det alminnelige presumsjonsprinsippet».
(259) I denne sammenheng er det sentralt, slik det er understreket i Stjernøya-dommen
avsnitt 96, at de ulovfestede reglene om alders tids bruk er fleksible og i noen grad kan
tilpasses forholdene i den konkrete saken. Dette gir en vesentlig større plass for anvendelse
av presumsjonsprinsippet enn det som for eksempel vil gjelde ved tolkning av presist
utformede lovregler.
Innholdet i ILO 169 artikkel 14 nr. 1 første setning
(260) Førstvoterende har gjengitt artikkel 14 nr. 1. Innholdet av konvensjonsbestemmelsen må,
som førstvoterende fremhever, i første rekke klarlegges med utgangspunkt i dens ordlyd,
lest ut fra konteksten og i lys av konvensjonens gjenstand og formål.
(261) Artikkel 14 nr. 1 første setning stiller krav om anerkjennelse av vedkommende urfolks
«rights of ownership and possession» over landområder som «they traditionally occupy».
Et sentralt spørsmål er hva som skal til for å oppfylle vilkåret «traditionally occupy».
(262) Som fremhevet i Stjernøya-dommen avsnitt 82 uttrykker professorene Ulfstein og Graver i
utredningen som ble avgitt i forbindelse med stortingsbehandlingen av Finnmarksloven, at
en dekkende oversettelse av begrepet «lands which they traditionally occcupy» vil være
«områder de tradisjonelt befolker». Dette er jeg enig i, likevel slik at en mer presis
oversettelse av «lands» etter mitt syn må være «landområder». Det avgjørende for å
konstatere rettigheter til et landområde vil altså være om den aktuelle urfolksgruppen
tradisjonelt har befolket dette området.
(263) Det finnes i begrenset grad folkerettslige kilder som er egnet til å klargjøre innholdet i
bestemmelsen. Den er likevel behandlet i nasjonale kilder, herunder i Stjernøya- og
Nesseby-dommene, med videre henvisninger til Samerettsutvalgets utredninger.
(264) I Stjernøya-dommen avsnitt 80 siteres følgende uttalelse fra folkerettsgruppen under
Samerettsutvalget i NOU 1997: 5 punkt 3.3.3.2:
«… for at en urfolksgruppe skal ha krav på å få anerkjent eiendoms- og
besittelsesrettigheter til et område, må gruppen ha utøvd en bruk som er av en slik
karakter at de kan sies å ha skaffet seg faktisk rådighet over området. For at dette skal
kunne sies å være tilfellet, kan det ikke stilles for strenge krav. Dersom
HR-2024-982-S, (sak nr. 23-101553SIV-HRET)

41
befolkningsgruppen har hatt en noenlunde permanent bosetning i området, og de
samtidig har vært de eneste som har brukt dette, vil kravene til faktisk rådighet
normalt måtte anses oppfylt. Dersom også andre har brukt området, må den bruk som
urfolksgruppen har utøvd, ha vært dominerende i forhold til den bruk som har vært
utøvd av andre.»
(265) I Stjernøya-dommen vises det i avsnitt 81 videre til NOU 2007: 13 Den nye sameretten
bind A side 231, som også førstvoterende har sitert fra. Samerettsutvalget bygger her på at
eiendomsrett kan være ervervet dersom bruken har vært «tilnærmet eksklusiv» eller i alle
fall «dominerende» i forhold til andre gruppers bruk. Slik jeg ser det, er dette i samsvar
med de utgangspunktene som folkerettsgruppen beskriver i det jeg har sitert.
(266) Som førstvoterende fremhever, med henvisning til Stjernøya-dommen avsnitt 115, er staten
forpliktet til å oppfylle det sentrale formålet med artikkel 14. Dette medfører at jo mer
omfattende rådighet en urfolksgruppe har hatt over et område, jo mer omfattende
landrettigheter har de et folkerettslig krav på anerkjennelse av.
(267) Førstvoterende gir videre uttrykk for at regelen åpner for nasjonale tilpasninger i samsvar
med den enkelte stats interne rett. Han har i den sammenheng vist til at
Samerettsrettsutvalget i NOU 2007: 13 bind A side 231 uttaler at områder der samer har
krav på rettigheter etter artikkel 14 nr. 1, er områder der de etter «alminnelige interne
tingsrettslige prinsipper» vil ha krav på å få anerkjent eiendomsrett. Jeg bemerker at dette i
alle fall må forstås med det tillegg at tingrettsrettslige prinsipper også omfatter samiske
sedvaner og rettsoppfatninger.
(268) Jeg er enig i at konvensjonen i noen grad gir statene fleksibilitet i oppfyllelsen av den.
Dette kan også knyttes til artikkel 34, som førstvoterende viser til. Ved anvendelsen av
artikkel 14 nr. 1 første setning ser jeg det likevel slik at fleksibiliteten i første rekke må
gjelde hvordan rettigheter skal anerkjennes og ikke grunnkriteriet for anvendelse av
bestemmelsen – at det er tale om landområder som urfolksgruppen «traditionally occupy».
Det har ikke støtte i ordlyden eller i andre kilder at dette kriteriet skal forstås som en
henvisning til nasjonale regler. En slik forståelse vil ikke ivareta det grunnleggende
formålet med bestemmelsen – å sikre urfolkets rett til landområder som de tradisjonelt har
befolket.
(269) Som førstvoterende redegjør for, er rettighetssubjektet etter artikkel 14 nr. 1 «the peoples
concerned», som kan oversettes med «vedkommende folk». Begrepet må forstås i lys av
definisjonen i artikkel 1 av hvilke folkegrupper som er omfattet av konvensjonen, og som
der er definert som urfolk. Det er med andre ord tale om grupperettigheter – kollektive
rettigheter – til vedkommende urfolk.
(270) Førstvoterende viser også til folkerettsgruppens utredning i NOU 1997: 5 punkt 3.3.5. Her
fremheves det at bestemmelsen av rettighetssubjekt må skje med utgangspunkt i hvilken
personkrets som har utøvd den bruken som danner grunnlag for rettigheten.
Folkerettsgruppen utdyper dette slik:
«Hvis området ikke har vært oppdelt, men brukt av flere medlemmer av
urfolksgruppen i fellesskap, taler det for å se på rettigheten enten som en rettighet for
befolkningsgruppen som sådan eller som en grupperettighet for de medlemmer av
urfolksgruppen som tilhører den krets av urfolksgruppen som har utøvd den bruk som
danner grunnlaget for rettigheten.
HR-2024-982-S, (sak nr. 23-101553SIV-HRET)

42
Et annet viktig moment ved vurderingen av hvordan rettighetssubjektet skal defineres,
er sedvaner og rettsoppfatninger innenfor vedkommende urfolksgruppe, se artikkel 8,
jf. også artikkel 17.
Videre må det legges vekt på hva vedkommende befolkningsgruppe selv ønsker, se
artikkel 6. Dette blir også fremholdt i forarbeidene til konvensjonen. Det heter her at
det kan overlates til vedkommende folk selv å bestemme hvilken rettighetsform de vil
foretrekke (‘it could be left to the peoples concerned to determine their own
preferential form of land holding and ownership’).
Som ytterligere momenter kan nevnes praktiske hensyn, hva som oppfattes som et
rimelig og rettferdig resultat, og hvordan urfolksgruppens muligheter til å bevare og
videreutvikle sin livsform og kultur, best kan bli ivaretatt.»
(271) Jeg bygger på disse utgangspunktene. Rettighetene etter artikkel 14 nr. 1 er
grupperettigheter. Ved avgjørelsen av hvordan rettighetssubjektet – gruppen – skal
defineres, skal det legges vekt på sedvaner og rettsoppfatninger og hva befolkningsgruppen
– urfolket – selv ønsker. Det er også av betydning hvordan urfolkets muligheter til å bevare
og videreutvikle sin livsform og kultur best kan ivaretas.
(272) Dersom en urfolksgruppes bruk av et landområde oppfyller vilkåret «traditionally occupy»
i artikkel 14 nr. 1, er virkningen av det at deres «rights of ownership and possession» over
området «shall be recognised». Som jeg allerede har vært inne på, må det antas å foreligge
en viss fleksibilitet for statene når det gjelder hvordan forpliktelsene skal oppfylles. Dette
er også behandlet i Ot.prp. nr. 53 (2002–2003) side 88–89.
(273) Jeg går ikke nærmere inn på innholdet i begrepet «rights of ownership and possession».
Dersom vilkåret «traditionally occupy» er oppfylt, må konvensjonens krav etter norsk rett
uansett oppfylles gjennom det systemet som Finnmarksloven legger opp til, og som går ut
på å anerkjenne eiendomsrett der kartleggingsprosessen avklarer at en slik rett foreligger.
(274) Som førstvoterende har jeg begrenset min gjennomgang av folkeretten til ILO 169, som er
en folkerettslig bindende konvensjon. Jeg vil likevel fremheve at også FNs
urfolkserklæring (UNDRIP), som ikke er rettslig bindende, har bestemmelser om
landrettigheter i artikkel 25 til 27. Om betydningen av urfolkserklæringen, viser jeg til
Nesseby-dommen avsnitt 97.
Den konkrete vurderingen
Utgangspunktene – bevisbedømmelsen
(275) Som førstvoterende fremhever, behandler Høyesterett saken etter at det har vært
gjennomført meget grundige utredninger og vurderinger gjennom mange år – først i
Finnmarkskommisjonen og så i utmarksdomstolen. Det store bildet er at partene er enige i
den faktiske beskrivelsen av den historiske utviklingen. Uenigheten knytter seg først og
fremst til hvilke rettslige konsekvenser som i dag skal trekkes ut av det historiske
materialet. Det er samtidig uenighet om enkelte faktiske forhold.
(276) Behandlingen i Høyesterett har vært grundig – over åtte rettsdager med muntlig
forhandling og med et meget omfattende skriftlig materiale. Det sier likevel seg selv at
HR-2024-982-S, (sak nr. 23-101553SIV-HRET)

43
Høyesterett ikke har samme mulighet som kommisjonen og utmarksdomstolen til å skaffe
seg oversikt over de historiske, faktiske forholdene. Som førstvoterende peker på, er
dessuten bevisførselen for Høyesterett middelbar.
(277) Selv om Høyesterett har full kompetanse, er det dermed grunn til å vise varsomhet med å
overprøve de vurderingene av faktiske forhold som Finnmarkskommisjonen og
utmarksdomstolen har foretatt. Også den spesialkompetansen kommisjonen og
utmarksdomstolen besitter, tilsier en viss tilbakeholdenhet ved overprøvingen.
(278) Det jeg her har påpekt, er etter min vurdering i samsvar med det utgangspunktet
Høyesterett tok i Nesseby-dommen, se avsnitt 129.
(279) Slik jeg forstår førstvoterende, er hans utgangspunkt ikke vesentlig annerledes. På noen
punkter har vi likevel ulikt syn på betydningen av Finnmarkskommisjonens og
utmarksdomstolens vurderinger av faktiske forhold.
Tiden frem til 1751
(280) Som førstvoterende fremhever, er det ikke tvilsomt at rettsforholdene i Ávjovárri i
1751 var slik at befolkningen i området hadde rådet over alle ressursene i svært lang tid,
basert på samisk sedvane. Det dreide seg om en samlet, felles bruk, bygd på det gamle
veidesamfunnet.
(281) FeFo har gjort gjeldende at det inn mot 1751 hadde skjedd endringer ved at
veidesamfunnet hadde gått i retning av oppløsning som følge av overgangen til nomadisk
reindrift. Jeg bygger likevel på at det i 1751 ikke var skjedd endringer som på avgjørende
måte påvirker det bildet som er beskrevet. Dette er i samsvar med det den samlede
utmarksdomstolen gir uttrykk for i dommen side 59 og side 78. Det mindretallet uttaler i
dommen side 91, synes likevel i noen grad å fravike det som tidligere er uttalt.
(282) Den samlede utmarksdomstolen uttaler videre i dommen side 59−60:
«Utmarksdomstolen vil være forsiktig med å kategorisere denne rådigheten rettslig ut
fra meningsinnholdet i dagens juridiske terminologi. Dette må i alle fall sees som en
tinglig rett som i sum innebar å disponere ressursene som lå til land og vann innen
siidaens grenser for de ulike utnyttelsesformene, som reindrift, jakt, fangst, fiske,
beite, slåttemark mv. I praksis dekket siidamedlemmenes rett alle formene for
utnyttelse av grunnen og dens ressurser.»
(283) Utmarksdomstolen tar ikke stilling til om lokalbefolkningen i 1751 hadde etablert
eiendomsrett til tvisteområdet i dagens betydning av begrepet. I stedet tar domstolen som
utgangspunkt for sin videre drøftelse at det som skal vurderes, er «om den retten
befolkningen i Ávjovárri hadde i 1751, over tid har utviklet seg til en eiendomsrett i dagens
betydning».
(284) Det kan stilles spørsmål ved om det, slik Finnmarkskommisjonen gjør, egentlig vil være
riktigst å se det slik at lokalbefolkningen i 1751 hadde en eiendomsrett. Den altomfattende
bruken som utmarksdomstolen beskriver, er etter dagens forståelse av eiendomsbegrepet
og hensyntatt samiske sedvaner tilstrekkelig til å etablere eiendomsrett. Det kan hevdes at
HR-2024-982-S, (sak nr. 23-101553SIV-HRET)

44
det da ikke kan være noe avgjørende argument mot å konstatere eiendomsrett at selve
begrepet i 1751 ikke var utviklet på samme måte som i dag.
(285) Jeg går likevel ikke inn på dette. Som utmarksdomstolen mener jeg at det uansett vil være
utviklingen etter 1751 som er avgjørende for om det i dag er grunnlag for å konstatere
eiendomsrett. Slik jeg forstår førstvoterende, er dette også hans utgangspunkt.
(286) For meg er det likevel vesentlig å understreke at det grunnlaget som forelå i 1751, og som
er sentralt ved vurderingen av den senere utviklingen, var at den samiske befolkningen
utøvde en altomfattende, samlet bruk. Slik Kárášjoga Sámiid Searvi og Karasjok kommune
med flere har fremhevet, er dermed året 1751 på ingen måte noe «nullpunkt» for
befolkningen. For staten er dette annerledes. Staten, og nå FeFo, kan ikke etablere noen
eiendomsrett bygd på utviklingen før området ble norsk territorium i 1751.
(287) At tvisteområdet kom under dansk-norsk suverenitet og jurisdiksjon ved grensetraktaten i
1751, medførte heller ikke i seg selv at staten fikk privatrettslig eiendomsrett til arealet. Jeg
viser her til folkerettsgruppens utredning i NOU 1997: 5 punkt 1.4, der betydningen av
grensetraktaten er oppsummert slik:
«Helt klart er at ingen andre hadde eiendomsrett til de områdene som samene var
alene om å bruke, og at Norge eller Sverige som stat ikke fikk eiendomsrett i
privatrettslig forstand ved lappekodisillen. Ved grensetraktaten fikk de statlig
høyhetsrett over visse områder, men av suverenitet følger ikke eiendomsrett.»
Perioden fra 1751 til omkring 1900
(288) Det grunnleggende spørsmålet i saken er etter dette om lokalbefolkningen, uavhengig av
hvordan man vurderer eierforholdene i 1751, gjennom den videre utviklingen har etablert
eiendomsrett på grunnlag av reglene om alders tids bruk.
(289) Den sentrale perioden i denne sammenheng er frem til omkring år 1900. Som
førstvoterende bygger jeg på at statens disposisjoner på 1900-tallet hadde en slik bredde og
et slikt omfang at lokalbefolkningen i denne perioden ikke kunne erverve eiendomsrett ved
alders tids bruk. Det avgjørende blir dermed om et slikt erverv hadde funnet sted i den
forutgående perioden. Hvis det er tilfellet, bygger jeg som utmarksdomstolens flertall på at
staten ikke senere kan ha ervervet eiendomsrett bygd på festnet rettsforhold eller annet
grunnlag. Jeg forstår det slik at førstvoterende ikke har noe annet syn på dette punktet.
(290) Førstvoterende har beskrevet innholdet i reglene om alders tids bruk. Jeg viser til hans
redegjørelse. Jeg er også enig med ham i at de kriteriene som beskrives i Stjernøya-
dommen avsnitt 96, gir et godt utgangspunkt. Det må vurderes om befolkningen har rådet
over området «som om de var eiere». Dette må vurderes ut fra brukens «intensitet og
kontinuitet». Det er sentralt «hvor dominerende bruken har vært sammenlignet med andres
bruk av det aktuelle området».
(291) Det er ikke tvilsomt at utmarksdomstolens flertall har bygd på disse utgangspunktene.
I dommen side 79 uttaler flertallet:
«For å ha etablert eiendomsrett må befolkningen i Karasjok ha brukt tvisteområdet i et
tilstrekkelig omfang med hensyn til intensitet og kontinuitet, og bruken må ha vært
HR-2024-982-S, (sak nr. 23-101553SIV-HRET)

45
dominerende sammenlignet med andres bruk av de aktuelle områdene. I denne
vurderingen vil det måtte sees hen til lokalbefolkningens bruk og rettsoppfatninger
over tid, og hvilken betydning statens og andres disposisjoner har hatt.
Karasjokfolkets bruk av tvisteområdet har fra den tidlige Ávjovárrisiidaens tid vært
stabil, tilnærmet eksklusiv og intensiv ved bruk gjennom hele året. Ennå gjennom det
meste av 1800-tallet var godt over halvparten av befolkningen registrert som
‘nomadiserende fjeldlapper’ med bosted på ‘fjeldet’. Så sent som i 1910 utgjorde de
340 av 849 registrerte bosatte i Karasjok. Både reindriftens og de fastboendes bruk har
vært mangfoldig og arealkrevende, og omfatter jakt, fangst, fiske, beite- og slåttebruk,
uttak av trevirke, bærplukking, skjæring av sennagress, sanking av lav og mose i
tillegg til reindriftens bruk av beiteressursene og arealer til flytting av rein mellom
årstidsbeitene og innad i beiteområdene. Hele tvisteområdet har vært i bruk av
befolkningen i flere hundre år med en oppfatning om at man hadde rett til utnyttelsen
av ressursene i området.»
(292) Jeg viser til det jeg har sitert fra Svartskog-dommen, Rt-2001-1229 på side 1252, om
betydningen av at bedømmelsen skal skje ut fra samiske premisser. Samene har med sin
kollektive bruksutnyttelse ikke tradisjon for å tenke på eiendomsrett til grunnen. Når den
bruken som utmarksdomstolen beskriver, bedømmes ut fra samiske premisser, viser den
etter mitt syn at den samiske befolkningen har rådet over området som om de var eiere. Jeg
kan ikke se at det er grunnlag for å fravike den faktiske beskrivelsen utmarksdomstolens
flertall her gir.
(293) Førstvoterende går gjennom den faktiske og rettslige utviklingen i tvisteområdet gjennom
århundrene. Slik jeg forstår ham, leder det ikke til en vesentlig annen vurdering når det
gjelder innholdet i og omfanget av befolkningens bruk enn det som følger av den
oppsummeringen fra utmarksdomstolens flertall som jeg har sitert. Det som for ham blir
det vesentlige spørsmålet, er om det foreligger en felles bruk og rådighet, eller om denne
tingsrettslig må vurderes adskilt for ulike grupper. Dette spørsmålet kommer jeg straks til.
Statens disposisjoner
(294) Jeg kan i hovedsak slutte meg til førstvoterendes beskrivelse av statens oppfatninger av
eierforholdene og av statens disposisjoner. Heller ikke jeg ser det som tvilsomt at staten
oppfattet seg som eier av grunnen også i indre Finnmark. Frem til midten av 1800-tallet
bygde dette på en form for allmenningstankegang. Fra midten av 1800-tallet slo
fornorskningspolitikken inn, og synet ble i stedet at staten hadde ubegrenset eiendomsrett,
og at befolkningens bruk var «tålt».
(295) Etter mitt syn er det imidlertid uansett vanskelig å se at det er tilstrekkelig grunnlag for å
anse staten som eier allerede fra siste del av 1700-tallet, kort tid etter at området ble
dansk-norsk. Også en eiendomsrett for staten krever et ervervsgrunnlag, ut over statens
oppfatning av eierforholdene. Jeg kan ikke se at dette stiller seg vesentlig annerledes for
perioden frem til ut på 1800-tallet.
(296) Videre er det etter mitt syn vesentlig at frem til omkring 1900 var statens disposisjoner av
begrenset omfang. Mange av disposisjonene kunne dessuten oppfattes som utslag av statlig
regulering og registrering. Den første utvisningen som det ble betalt for, fant sted først
HR-2024-982-S, (sak nr. 23-101553SIV-HRET)

46
rundt 1880. Jeg bygger på den oppsummeringen som utmarksdomstolens flertall gjør i
dommen side 85:
«Med det som utgangspunkt må det konstateres at det ikke forelå noen klare
grunneierdisposisjoner fra statens side i Karasjok i tiden før jordresolusjonen av 1775.
I tiden frem til 1863, da resolusjonen var virksom, kom statens eierpretensjoner knapt
til uttrykk gjennom statlige disposisjoner over grunn og ressurser i området. …
…
Det er først fra 1880 at det som utad kan fremtre som utøvelse av statlig eierrådighet i
Karasjok fikk et visst omfang og en viss fasthet, men eiendomsutvisningene hadde et
nokså sporadisk preg før 1902.»
(297) Jeg ser det videre, som utmarksdomstolens flertall, slik at den alminnelige
rettsoppfatningen hos lokalbefolkningen i den avgjørende perioden, frem til omkring 1900,
var at retten til grunn og utmarksressurser lå hos befolkningen selv. Flertallet uttaler om
dette i dommen side 88:
«Statens rådighet over tvisteområdet har ikke vært utøvd i tilstrekkelig lang tid og med
slikt innhold og slik fasthet at det har oppstått og over tid festnet seg en lokal
oppfatning om at staten har rett til å utøve denne rådigheten. Disposisjonene har i stor
grad hatt et offentligrettslig preg, og har ikke bidratt til å etablere en tilstrekkelig bred
aksept for staten som privatrettslig grunneier hos lokalbefolkningen. De lokale
rettsoppfatningene om at retten til grunn og utmarksressurser ligger til
lokalbefolkningen og ikke til staten, står fortsatt sterkt i Karasjok.»
Særlig om felles bruk
(298) Slik jeg forstår førstvoterende, bygger han på at statens disposisjoner ikke i seg selv
utelukker at lokalbefolkningen mot slutten av 1800-tallet kan ha etablert eiendomsrett på
grunnlag av sin bruk og sine rettsoppfatninger. Det avgjørende for hans konklusjon er at
befolkningens bruk av og rådighet over tvisteområdet ikke i tilstrekkelig grad har vært
felles. Jeg vil derfor gå nærmere inn på dette spørsmålet, som dels har en rettslig og dels en
faktisk side.
(299) Når det gjelder det rettslige, er det etter mitt syn vesentlig at reglene om alders tids bruk
skal anvendes på samiske premisser, og at reglene i ILO 169 artikkel 14 nr. 1 første setning
skal tillegges vekt ut fra presumsjonsprinsippet.
(300) Når det gjelder det faktiske, bygger jeg på vurderingene fra flertallet i
Finnmarkskommisjonen og utmarksdomstolen.
(301) I sin gjennomgang bygger Finnmarkskommisjonen blant annet på sakkyndige utredninger
foretatt av Norsk institutt for kulturminneforskning (NIKU). I kommisjonens rapport
side 121 siteres blant annet følgende fra NIKUs oppdragsrapport 10/2013 side 152:
«Både reindriftens og de fastboendes næringstilpasning er sprunget ut av en felles rot;
veidesamfunnet. Den historiske forbindelsen fra dette er videreført gjennom
verdderelasjonen. At begge grupper gjennom mange generasjoner har vært gjensidig
HR-2024-982-S, (sak nr. 23-101553SIV-HRET)

47
avhengige av hverandre for utveksling av varer og tjenester må også ha bidratt til å
forebygge eventuelle konflikter.»
(302) Her beskrives altså veidesamfunnet – basert på jakt, fangst og sanking – som en «felles
rot» for reindriften og de fastboende. Forbindelsen mellom dem er videreført gjennom
«verdderelasjonen». Begrepet «verdde» – på nordsamisk «verddevuohta» – beskriver en
samisk tradisjon med bytte av varer og tjenester mellom fastboende og reindriftssamer.
(303) Finnmarkskommisjonen beskriver i rapporten bind 1 side 121 innholdet i verddeforholdet
slik:
«De fastboende skaffet fisk, bær, melk og smør til reindriftssamene i bytte mot
reinkjøtt og skinn. Det var også vanlig at fastboende hadde rein i reindriftssamenes
flokker, og det var ofte familiære bånd mellom gruppene.»
(304) Kommisjonen bemerker videre at forholdene har endret seg noe, blant annet ved at
ordningen med sytingsrein – at fastboende hadde rein i reindriftssamenes flokker – ble
avviklet i 1978. Slik jeg forstår det, er endringene i det vesentlige skjedd på 1900-tallet,
altså etter den avgjørende perioden for vurderingen av erverv ved alders tids bruk.
(305) Jeg viser videre til den vurderingen flertallet i utmarksdomstolen gjør av bruken som har
vært utøvd av reindriftssamene og den øvrige lokalbefolkningen, se dommen side 81−82:
«Hva gjelder det sistnevnte, slutter flertallet seg til Finnmarkskommisjonens vurdering
om at reindriftssamenes og den øvrige lokalbefolkningens bruk av utmarka må ansees
som en felles bruk som kan gi grunnlag for en felles rett. Reindriftens siidaordning har
vært dynamisk med endringer, forgreninger, tilganger og avganger over tid, noe som
indikerer et kollektivt element ved bruken av området, samtidig som visse
fortrinnsretter kan ha blitt etablert ved lang tids bruk. Den fastboende befolkningens
utmarksbruk har foregått over hele Karasjok, blant annet som følge av flytting mellom
sommer- og vinterboplasser, bruken av utmarksslåtter og gammebruk i tilknytning til
ressurshøsting. Fastboende har i stor grad ansett seg å ha visse fortrinnsretter til bruk
av sine tradisjonelle, nære bruksområder, men bruken har ikke vært begrenset til slike
områder.»
(306) Domstolens vurdering her knytter seg til kriteriet «traditionally occupy» i ILO 169
artikkel 14 nr. 1 første setning. De faktiske forholdene som beskrives, er imidlertid sentrale
også ved vurderingen av erverv ved alders tids bruk.
(307) Førstvoterende legger stor vekt på at reindriften har vært organisert i reindriftssiidaer, som
har fordelt beiteområdene mellom seg. Ut fra dette trekker han den slutning at det ikke har
vært tale om en felles samisk bruk av hele tvisteområdet. Jeg kan for min del ikke se at
siidainndelingen har medført en oppsplitting som kan endre det overordnede bildet av
felles bruk som Finnmarkskommisjonen og utmarksdomstolen har beskrevet og bygd på.
(308) Det er på det rene at inndelingen i siidaer har vært et sentralt element i organiseringen av
reindriften, også i Karasjok, gjennom mange hundre år. Som førstvoterende fremhever,
beskrives det i Finnmarkskommisjonens reindriftsrapport bind 1 at «hver siida i hovedsak
har sine faste beiteområder for hver årstid», jf. side 38. I forlengelsen av det førstvoterende
siterer, uttales det imidlertid samtidig på side 39:
HR-2024-982-S, (sak nr. 23-101553SIV-HRET)

48
«Den interne beitefordelingen mellom siidaene innenfor hvert reinbeitedistrikt kan
beskrives både som fast og som skiftende. Opplysninger både fra 1800-tallet og fra
1900-tallet viser at beitefordelingens fasthet har variert med hvilke siidaers beitebruk
som beskrives. I et generasjonsperspektiv vil enkelte siidaer videreføres, forgreine seg
eller opphøre og andre komme til, og det vil finne sted større eller mindre endringer i
en siidas beitebruk, enten som følge av endringer i denne siidaen eller som følge av
endringer i en nabosiida.
Det finnes også mange eksempler på at siidaer har etablert ulike situasjonsbestemte
fellesskap i beitebruken for kortere eller lengre tidsrom, og som virker inn på
beskrivelser av beitebrukens fasthet. Dertil kommer at reinen vinterstid finner
tilgjengelige beiteplanter på litt ulike steder fra år til år som følge av at værforholdene
påvirker snølagene som reinen må grave seg gjennom for å finne føde. Dette skaper et
behov for en viss fleksibilitet i beitebruken.»
(309) Ut fra en slik beskrivelse er det etter mitt syn ikke grunnlag for å benytte siidainndelingen i
reindriften som et argument mot erverv av kollektiv eiendomsrett bygd på samenes felles
bruk. Som utmarksdomstolens flertall gir uttrykk for i det jeg har sitert, viser de dynamiske
elementene i siidaordningen at det overordnet er tale om en felles bruk. Dette styrkes, som
jeg flere ganger har fremhevet, av at utgangspunktet fra den gamle veidesiidaens tid var at
bruken var felles. Den senere inndelingen i flere siidaer kan da ikke være tilstrekkelig til å
fjerne brukens felles karakter.
(310) På tilsvarende måte kan jeg heller ikke se at en opprinnelig felles samisk bruk er opphørt
som følge av at den fastboende befolkningens utmarksbruk er skjedd med utgangspunkt i
de enkelte bygder og sommerboplasser.
(311) Etter mitt syn er det etter nasjonal rett ikke klarlagt på en tydelig måte hva som innenfor
instituttet alders tids bruk nærmere ligger i et krav om felles bruk. Jeg ser det da ikke som
tvilsomt at ILO 169 artikkel 14 nr. 1 første setning får betydning gjennom
presumsjonsprinsippet.
(312) Som jeg har redegjort for, gjelder avgrensningen i denne bestemmelsen landområder
«they traditionally occupy», der «they» viser til «the peoples concerned» – vedkommende
folk. I dette ligger at det må foreligge en bruk som har vært utøvd av den personkretsen
som gjør kravet gjeldende. Etter mitt syn er både kravene til brukens karakter og
tilknytningskravet oppfylt i dette tilfellet.
(313) Kravet her gjøres gjeldende på vegne av befolkningen i Karasjok. Det er bygd på bruk som
nettopp er utøvd av denne befolkningen – en befolkning som i det vesentlige består av
urfolket, samene. Reindrift har kun vært utført av samer, og blant de fastboende var det
frem til rundt 1900 kun mindre innslag av nordmenn og kvener. Tvisteområdet har
gjennom hele den tidsperioden jeg her har vurdert, vært et samisk kjerneområde.
(314) Jeg kan ikke se at det ved bedømmelsen etter artikkel 14 nr. 1 første setning kan være
grunnlag for å vurdere bruken separat for ulike deler av den samiske befolkningen. Jeg
viser da for det første til de faktiske forholdene jeg har redegjort for. Videre viser jeg til det
jeg har påpekt om innholdet i tilknytningskravet etter artikkel 14 nr. 1 første setning.
(315) Som jeg har påpekt, er det et sentralt utgangspunkt at den samiske befolkningen frem til
1751 hadde en altomfattende, samlet bruk av området. Etter mitt syn er det vanskelig å
HR-2024-982-S, (sak nr. 23-101553SIV-HRET)

49
forene med konvensjonens formål dersom naturlige næringsendringer og utviklingstrekk
innenfor et urfolk i seg selv skulle være til hinder for eierrettigheter, i hvert fall så lenge
urfolket fortsatt er klart dominerende i området.
(316) Kommunen har som representant for befolkningen valgt å fremme et felles krav bygd på
det man ser som en felles samisk bruk. Også kravet fra Reinbeitedistrikt 13 og
Reinbeitedistrikt 16 med flere gjelder kollektiv eiendomsrett bygd på felles samisk bruk.
Selv om dette ikke betyr at alle innbyggerne er enige, er det ikke tvil om at det er
lokalbefolkningen i Karasjok som står bak kravet. Som fremhevet i Nesseby-dommen
avsnitt 170 er det nettopp den bruken som er utøvd av lokalbefolkningen innenfor et
bestemt område, som kan gi grunnlag for rettigheter etter artikkel 14 nr. 1 første setning.
(317) Jeg legger til at det kan reises spørsmål om en løsning der ulike samiske gruppers bruk, i
strid med deres oppfatning og ønsker, ikke sees samlet ved den tingsrettslige vurderingen
av rettighetsspørsmålet, i tilstrekkelig grad bygger på den respekten for samiske rettigheter
som ble sterkt vektlagt under arbeidet med Finnmarksloven.
Samlet vurdering
(318) På grunnlag av det jeg har gjennomgått, er jeg enig med utmarksdomstolens flertall i at
befolkningen i Karasjok etter de ulovfestede reglene om alders tids bruk har ervervet
eiendomsrett til det omtvistede området. Jeg kan i hovedsak slutte meg til den innledende
oppsummeringen flertallet gir for sitt syn i dommen side 78:
«Flertallets vurdering er at karasjokbefolkningen gjennom sin langvarige bruk hadde
ervervet eiendomsrett til tvisteområdet da statens disposisjoner særlig etter 1900 fikk
et innhold og omfang som over tid kunne etablere en statlig eiendomsrett som et
festnet forhold. Flertallet grunner sin konklusjon på de ulovfestede reglene om alders
tids bruk, som er fleksible og som i noen grad kan tilpasses forholdene i den konkrete
sak. Overfor den samiske befolkningen vil det måtte tas hensyn til samiske sedvaner
om kollektiv bruk.»
(319) Jeg mener videre at den samiske befolkningens bruk av tvisteområdet oppfyller kriteriet
«traditionally occupy» i ILO 169 artikkel 14 nr. 1 første setning. Dette er i samsvar med
det Justisdepartementet ga uttrykk for i proposisjonen til Finnmarksloven, og konklusjonen
fra folkerettsgruppen under Samerettsutvalget. Etter folkerettslige regler har befolkningen
dermed krav på å få anerkjent eiendomsrett til dette området. Mitt syn er at dersom
nasjonale regler, anvendt på samiske premisser, ikke skulle gi tilstrekkelig grunnlag for å
anerkjenne eiendomsrett, vil det i alle fall måtte bli resultatet når de nasjonale tingsrettslige
reglene anvendes i lys av presumsjonsprinsippet.
(320) Det er etter mitt syn ikke noen avgjørende innvending mot å anerkjenne eiendomsrett for
lokalbefolkningen at det dreier seg om et meget stort område, som omfatter all grunn som
ikke på særskilt grunnlag ligger til andre innenfor nåværende Karasjok kommune. Så lenge
de kravene som må stilles til bruken, er oppfylt for hele arealet, må konklusjonen bli at
eiendomsretten omfatter det hele.
(321) Det er heller ingen vesentlig innvending at det ikke tidligere er anerkjent privat
eiendomsrett til et så stort område bygd på reglene om alders tids bruk. Det dreier seg her
om et særlig område i indre Finnmark der lokalbefolkningens bruk lenge var så å si
HR-2024-982-S, (sak nr. 23-101553SIV-HRET)

50
enerådende. Som utmarksdomstolen fremhever, var bruk av utmarksressursene i Karasjok
fra andre enn befolkningen bosatt der så godt som ikke-eksisterende frem til langt ut på
1900-tallet.
Rettighetssubjektet
(322) Med min konklusjon om at det er etablert eiendomsrett for lokalbefolkningen, må jeg også
ta stilling til om denne retten tilkommer alle som til enhver tid har registrert bostedsadresse
i Karasjok kommune, slik utmarksdomstolens dom går ut på, eller om retten ligger hos den
samiske befolkningen i Karasjok, slik Reinbeitedistrikt 13 og Reinbeitedistrikt 16 med
flere har påstått. I og med at jeg etter rådslagningen vet at jeg er i mindretall, gjør jeg
likevel denne drøftelsen kortfattet.
(323) Jeg er kommet til samme konklusjon som utmarksdomstolens flertall. Det sentrale for meg
er at det er etablert en kollektiv rett for lokalbefolkningen. Befolkningen i den perioden
eiendomsretten ble etablert, besto i det alt vesentlige av samer, og konstateringen av
eiendomsrett bygger derfor i stor grad på samiske rettsoppfatninger og rettsforhold. Men
også andre beboere enn de samiske har tatt del i den lokale ressursutnyttelsen. Som
Finnmarkskommisjonens og utmarksdomstolens flertall peker på, er det under
kartleggingsprosessen ikke fremkommet noe som tyder på at det er en utbredt
rettsoppfatning at de lokale rettighetene bare tilkommer kommunens samiske befolkning.
Det ville bryte med den historiske og rettslige kontinuiteten om man nå skulle skille
mellom samer og andre når det gjelder retten til ressursbruk og andel i den lokale
eiendomsretten.
(324) Jeg kan ikke se at det vil være i strid med kravet til anerkjennelse i ILO 169 artikkel
14 nr. 1 første setning at også den ikke-samiske befolkningen i Karasjok tar del i den
kollektive eiendomsrettigheten. Jeg nøyer meg i denne sammenheng med å vise til
folkerettsgruppens vurdering i NOU 1997: 5 punkt 3.3.7.
Konklusjon
(325) Jeg stemmer etter dette for at både anken fra Finnmarkseiendommen og anken fra
Reinbeitedistrikt 13 og Reinbeitedistrikt 16 med flere forkastes.
HR-2024-982-S, (sak nr. 23-101553SIV-HRET)

51
(326) Dommer Indreberg: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
annenvoterende, dommer Bergh.
(327) Dommer Bull: Likeså.
(328) Dommer Steinsvik: Likeså.
(329) Dommer Hellerslia: Likeså.
(330) Dommer Normann: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende, dommer Falch.
(331) Dommer Bergsjø: Likeså.
(332) Dommer Ringnes: Likeså.
(333) Dommer Arntzen: Likeså.
(334) Justitiarius Øie: Likeså.
(335) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
I ankesak nr. 23-101553SIV-HRET, Finnmarkseiendommen mot Kárášjoga Sámiid Searvi
med flere:
1. Finnmarkseiendommen frifinnes for kravet om at eiendomsretten til den usolgte
grunnen i Karasjok kommune ligger kollektivt til befolkningen i kommunen.
2. Utmarksdomstolens dom oppheves.
3. Máhkarávjju siida tilkjennes ikke sakskostnader for Høyesterett.
I ankesak nr. 23-101689SIV-HRET, Reinbeitedistrikt 13 og Reinbeitedistrikt 16 med flere
mot Finnmarkseiendommen:
1. Anken forkastes.
2. Máhkarávjju siida tilkjennes ikke sakskostnader for Høyesterett.
*Rettet 20. juni 2024 i medhold av tvisteloven § 19-8 første ledd.
Toril Marie Øie
(sing.)
HR-2024-982-S, (sak nr. 23-101553SIV-HRET)