Dato: 2025-03-31

Sammendrag: En kvinne var tiltalt for brudd på straffeloven § 286 om vold mot særskilt utsatte yrkesgrupper. Hun hadde slått en drosjesjåfør, men ble likevel frifunnet i tingretten fordi et annet vilkår for straff ikke var oppfylt. Tingretten mente at det ikke var adgang til i stedet å dømme henne for overtredelse av straffeloven § 271 om kroppskrenkelse. Lagmannsretten var uenig i dette og opphevet tingrettens dom.

Spørsmålet for Høyesterett var om lagmannsretten hadde rett i at kvinnen kunne dømmes etter straffeloven § 271 selv om tiltalen gjaldt § 286. Det er bare adgang til å dømme for «samme straffbare forhold» som tiltalen gjelder. Hvis straffebestemmelsene har vesentlig forskjellig rettslig karakter, er det ikke tale om samme forhold.

I dommen sier Høyesterett seg enig med lagmannsretten i at det ikke var noe til hinder for å dømme kvinnen for overtredelse av straffeloven § 271. Høyesterett legger vekt på at de to bestemmelsene ikke verner vesensforskjellige interesser, at de grunnleggende trekkene ikke er ulike, at forskjeller i strafferamme og straffenivå ikke kan få særlig betydning, og at kvinnen dømmes etter en mildere straffebestemmelse enn tiltalen gjaldt. Kvinnens anke forkastes.

Dommen gir veiledning om hva som er samme straffbare forhold. jf. straffeprosessloven § 38.

D O M
avsagt 31. mars 2025 av Høyesterett i avdeling med
justitiarius Toril Marie Øie
dommer Bergljot Webster
dommer Aage Thor Falkanger
dommer Per Erik Bergsjø
dommer Christian Lund
HR-2025-601-A, (sak nr. 24-198566STR-HRET)
Anke over Borgarting lagmannsretts dom 1. november 2024
A (advokat Siri Langseth – til prøve)
mot
Påtalemyndigheten (statsadvokat Anders Mandal Funnemark)

2
S T E M M E G I V N I N G
(1) Dommer Bergsjø:
Sakens spørsmål og bakgrunn
(2) Saken gjelder spørsmålet om straffeprosessloven § 38 er til hinder for å dømme etter
straffeloven § 271 om kroppskrenkelse i et tilfelle hvor det er tatt ut tiltale etter § 286 om
vold mot særskilt utsatte yrkesgrupper.
(3) A ble 6. februar 2024 tiltalt for overtredelse av straffeloven § 286, som rammer den som
ved vold har søkt å påvirke yrkesutøvelsen til en person fra en særskilt utsatt yrkesgruppe.
I grunnlaget heter det:
«Torsdag 21. desember 2023 ca. kl. 03.30 i --- gate i Oslo, mens hun satt i en bil fra
tjenesten Bolt, slo hun sjåfør B flere ganger i bakhodet og/eller nakken.»
(4) Ved Oslo tingretts dom 15. mars 2024 ble A frifunnet. Tingretten fant bevist at A hadde
slått sjåføren flere ganger i bakhodet mens hun satt i en bil fra tjenesten Bolt. Den
objektive gjerningsbeskrivelsen i § 286 var imidlertid ikke oppfylt, fordi A ikke hadde søkt
å påvirke yrkesutøvelsen til sjåføren da hun slo ham.
(5) Det var ikke tatt ut subsidiær tiltale etter straffeloven § 271 om kroppskrenkelse, og det ble
under hovedforhandlingen ikke gjort endringer i tiltalebeslutningen i medhold av
straffeprosessloven § 254. For det tilfellet at tingretten kom til at straffeloven § 286 ikke
kunne anvendes i saken, krevde imidlertid aktor at retten skulle vurdere om forholdet ble
rammet av § 271. Tingretten mente at det ikke var adgang til en slik omsubsumering, fordi
det ville innebære at A ble domfelt for et annet straffbart forhold enn det tiltalen gjaldt,
jf. straffeprosessloven § 38.
(6) Påtalemyndigheten anket tingrettens dom. Anken gjaldt bevisbedømmelsen og
lovanvendelsen under skyldspørsmålet og saksbehandlingen.
(7) Ved Borgarting lagmannsretts beslutning 28. august 2024 ble bare anken over
saksbehandlingen henvist til ankeforhandling. Saksbehandlingsanken gjaldt spørsmålet om
straffeprosessloven § 38 er til hinder for å anvende straffeloven § 271 i saker hvor det bare
er tatt ut tiltale for overtredelse av § 286.
(8) Borgarting lagmannsrett behandlet saken skriftlig, jf. straffeprosessloven § 333. Ved
lagmannsrettens dom 1. november 2024 ble tingrettens dom opphevet på grunn av
saksbehandlingsfeil «for så vidt gjelder spørsmålet om anvendelse av straffeloven § 271,
jf. straffeprosessloven § 38». Lagmannsretten mente at straffeprosessloven § 38 ikke var til
hinder for at tingretten kunne vurdere omsubsumering til straffeloven § 271 da den frifant
for overtredelse av § 286. Hovedforhandlingen ble ikke opphevet.
(9) A har anket lagmannsrettens dom til Høyesterett. Anken gjelder lovanvendelsen.
HR-2025-601-A, (sak nr. 24-198566STR-HRET)

3
Mitt syn på saken
Generelt om adgangen til å gå utenfor tiltalen etter straffeprosessloven § 38
(10) Straffeprosessloven § 38 lyder:
«Retten kan ikke gå utenfor det forhold tiltalen gjelder, men er ubundet av den
nærmere beskrivelse med hensyn til tid, sted og andre omstendigheter. Bare når den
finner særlig grunn til det, prøver retten om det foreligger omstendigheter som ville
bringe forholdet inn under en strengere straffebestemmelse enn etter tiltalen.
Med hensyn til det straffebud som skal anvendes på forholdet, er retten ikke bundet av
tiltalen eller de påstander som er fremsatt. Det samme gjelder med hensyn til straff og
andre rettsfølger. Straff eller rettsfølger som nevnt i § 2 nr. 1, kan ikke idømmes i en
sak som bare gjelder inndragning.
Før retten bruker et annet straffebud enn tiltalebeslutningen, eller idømmer en annen
rettsfølge eller et større inndragningsansvar enn påstått, skal den gi partene anledning
til å uttale seg om spørsmålet. Siktede skal få en passende utsettelse når retten finner
det ønskelig for forsvaret.»
(11) Så lenge det er tale om samme straffbare forhold, står altså retten fritt til å dømme etter et
annet straffebud enn tiltalen gjelder. Etter tredje ledd første punktum skal partene gis
anledning til å uttale seg før retten foretar en subsumsjonsendring. I saken her er det ikke
omtvistet at partene fikk anledning til å uttale seg om anvendelsen av straffeloven
§ 271 under hovedforhandlingen i tingretten.
(12) Høyesterett har i HR-2022-2297-A avsnitt 24–32 gjennomgått de rettslige
utgangspunktene. Gjennomgåelsen har fått tilslutning i HR-2023-1625-A avsnitt 26 og
HR-2024-1871-A avsnitt 28. Jeg tar utgangspunkt i fremstillingen i 2022-avgjørelsen og
trekker bare frem punktene som er av betydning i vår sak:
(13) Straffeprosessloven § 38 bygger på anklageprinsippet. Det er opp til påtalemyndigheten å
ta initiativ til straffeforfølgning, ikke domstolene. Anklageprinsippet har en side til
konsentrasjonsprinsippet og kontradiksjonskravet, jf. også NOU 2016: 24 Ny
straffeprosesslov side 134–135. Paragraf 38 må også ses i sammenheng med
opportunitetsprinsippet, som innebærer at påtalemyndigheten har adgang til å unnlate å ta
ut tiltale hvis det anses hensiktsmessig.
(14) Et grunnvilkår for å kunne dømme etter et annet straffebud enn det tiltalen gjelder, er at det
dreier seg om samme faktiske handling. Vilkåret skaper ingen utfordringer i vår sak.
(15) Det er imidlertid ikke tilstrekkelig at det er tale om samme faktiske handling. Tidligere ble
det ved vurderingen av om det er adgang til å dømme etter andre straffebud enn tiltalen
gjelder, lagt avgjørende vekt på hvilke interesser straffebudene beskytter. Høyesterett har
nå slått fast at det må foretas en helhetsvurdering, hvor flere momenter inngår. Dette er
oppsummert slik i avsnitt 30 i HR-2022-2297-A:
«Av avsnitt 19 i [Rt-2011-172] følger at straffebudene i tillegg ikke må ha vesentlig
forskjellig rettslig karakter. Ved vurderingen er de sentrale momentene om
straffebestemmelsene beskytter vesensforskjellige interesser, de grunnleggende
trekkene ved gjerningsbeskrivelsene og om det er stor forskjell på strafferammene.»
HR-2025-601-A, (sak nr. 24-198566STR-HRET)

4
(16) Også straffenivået kan trekkes inn i vurderingen av hva som er samme straffbare forhold.
(17) I helhetsvurderingen kan det endelig ha betydning om det er et strengere eller mildere
straffebud som skal anvendes, jf. HR-2019-1259-A avsnitt 24. Som jeg kommer tilbake til,
uttaler førstvoterende der at «det kan være samme ‘forhold’ å dømme etter et betydelig
mildere straffebud enn tiltalen gjelder», men at det kan være «problematisk» å gå motsatt
vei.
(18) Hensynene bak straffeprosessloven § 38 vil kunne slå inn med ulik tyngde i den enkelte
sak. I vår sak har påtalemyndigheten tatt til orde for at anklageprinsippet ikke får
betydning, siden møtende aktor for tingretten gikk inn for domfellelse etter straffeloven
§ 271 hvis § 286 ikke var anvendelig. Jeg har for min del vanskelig for å se at adgangen til
subsumsjonsendring etter straffeprosessloven § 38 skal avhenge av aktors vurdering i den
konkrete saken. Vurderingen må – i hvert fall som det klare utgangspunkt – baseres på en
mer generell bedømmelse av de aktuelle bestemmelsenes karakter.
Den konkrete vurderingen – er det adgang til å omsubsumere fra straffeloven § 286 til
§ 271?
Tar § 286 og § 271 sikte på å verne vesensforskjellige interesser?
(19) Tradisjonelt har det i rettspraksis gjerne vært lagt vekt på om de aktuelle straffebudene
verner private eller offentlige interesser. I dommen inntatt i Rt-1989-1336 la Høyesterett til
grunn at det ikke var adgang til å domfelle etter straffeloven 1902 § 135 a om
diskriminerende eller hatefulle ytringer i en sak hvor det var tatt ut tiltale etter § 390 a om
hensynsløs atferd. Høyesterett la vekt på at den førstnevnte bestemmelsen hadde som
formål å verne «ideelle samfunnsinteresser», mens § 390 a vernet «private interesser».
På samme måte fremhevet kjæremålsutvalget i Rt-1994-673 på side 674 at
straffeloven 1902 § 128 beskyttet «offentlige tjenestemenn ved utførelsen av deres
tjenestehandlinger», mens § 227 hadde som formål å «beskytte det enkelte individs frihet».
(20) I vurderingen legges det vekt på om straffebudene er inntatt i samme kapittel i straffeloven.
HR-2022-2297-A er imidlertid et eksempel på at dette ikke nødvendigvis er avgjørende,
se avsnitt 40.
(21) Både straffeloven § 271 og § 286 står i kapittel 25 om voldslovbrudd mv., og i begge
tilfeller er «vold» mot en annen person et vilkår. Begge straffebud beskytter altså den
kroppslige integriteten. Det som særlig skiller bestemmelsene, er at § 286 gjelder vold mot
særlige yrkesgrupper og har et tilleggsvilkår om påvirkning. Den har på denne måten en
dimensjon som mangler i § 271.
(22) Bakgrunnen er at straffeloven § 155 om vold og trusler mv. mot offentlig tjenesteperson
fikk et snevrere virkeområde enn straffeloven 1902 §§ 127 og 128, som den avløste. Den
ble begrenset til å gjelde offentlig ansatte som utøver offentlig myndighet, mens offentlig
ansatte i virksomhet som like gjerne kan utføres av private, ble holdt utenfor den vernede
gruppen, se Ot.prp. nr. 8 (2007–2008) punkt 9.3.4 på side 211 og de spesielle merknadene
til § 155 på side 329. Departementet så imidlertid behov for et særskilt vern for enkelte
yrkesgrupper som er spesielt utsatt for vold eller trusler, som ansatte innen allment
HR-2025-601-A, (sak nr. 24-198566STR-HRET)

5
tilgjengelig persontransport, lærere og helsepersonell. I Ot.prp. nr. 22 (2008–2009)
fremmet departementet derfor forslag om bestemmelser til vern for enkelte yrkesgrupper
mot trusler og vold, jf. straffeloven §§ 265 og 286.
(23) I proposisjonens punkt 6.13 om vold mot særskilt utsatte yrkesgrupper viser departementet
til begrunnelsen for utkastet til § 265 om trusler mv., som er inntatt i punkt 5.9. Der heter
det på side 146:
«Etter departementets syn må det ved utvelgelsen av hvilke grupper som skal vernes,
legges avgjørende vekt på om yrkesgruppen utfører viktige samfunnsoppgaver som
medfører en bred kontaktflate mot en ubestemt krets av personer. Hvorvidt
yrkesgruppen består av offentlig eller privat ansatte, vil dermed ikke være et relevant
kriterium. Det sentrale er om gruppen, under sin utføring av arbeid som samfunnet har
et påtrengende behov for, ikke kan reservere seg mot kontakt med enkeltpersoner.
Slike grupper kan vanskelig verge seg mot at det vil kunne oppstå ubehagelige
situasjoner under utføringen av arbeidsoppgavene, samtidig som samfunnet har en klar
interesse i å sørge for at det gripes inn mot hindringer av disse.»
(24) Departementet fremhever her samfunnets interesse i at visse yrkesgrupper vernes. Men jeg
er ikke enig med forsvarer i at det primært er samfunnsinteressen som beskyttes i § 286.
Vern av den kroppslige integriteten er også et viktig hensyn, jf. plasseringen i
kapittel 25 om voldslovbrudd mv. Bestemmelsen har altså et dobbelt formål – vern om
individet og av samfunnsinteresser. Selv om § 286 har et mer sammensatt formål enn
§ 271, finner jeg ikke grunnlag for å konstatere at bestemmelsene verner vesensforskjellige
interesser.
(25) I tilknytning til dette nevner jeg at departementet i punkt 5.9 på side 147 i proposisjonen
uttaler at straffeloven 1902 § 128 om trusler mot offentlig tjenestemann og den alminnelige
trusselbestemmelsen i § 227 kunne anvendes i konkurrens. Under henvisning til
Rt-1994-673 tilføyer departementet at det «også i forhold til straffeprosessloven § 38 er …
tale om forskjellige straffbare forhold». Departementet forutsetter videre at § 263 og
§ 265 i gjeldende straffelov skal kunne anvendes i konkurrens.
(26) Jeg legger ikke avgjørende vekt på dette. Kjæremålsutvalgets kjennelse fra 1994 ble avsagt
i en tid da interesselæren sto sterkere enn i dag. Uttalelsen i proposisjonen fremstår
dessuten som en ren konstatering uten noen nærmere drøftelse eller begrunnelse. I tillegg
knytter den seg til trusselbestemmelsene i § 263 og § 265, mens noe tilsvarende ikke har
kommet til uttrykk hverken i merknadene til § 271 eller § 286. Jeg tilføyer at det ikke er
sammenfall mellom på den ene siden vurderingen av hvilke bestemmelser som kan
anvendes i idealkonkurrens, og på den annen vurderingen av hva som er samme forhold
etter straffeprosessloven § 38. For konkurrensspørsmålet er det avgjørende om bruk av
flere straffebud er nødvendig for å markere alle elementene ved den straffbare handlingen,
jf. HR-2024-1861-U avsnitt 10 og 11 med videre henvisninger.
Er det forskjeller i de grunnleggende trekk ved gjerningsbeskrivelsen i straffebudene?
(27) En viss forskjell i gjerningsbeskrivelsene medfører ikke uten videre at det er tale om et
annet straffbart forhold. Jeg viser her til avgjørelsen i Rt-2011-172. I den saken mente
Høyesterett at det ikke var i strid med straffeprosessloven § 38 å nedsubsumere fra forsøk
på voldtekt til legemsbeskadigelse/legemsfornærmelse, selv om gjerningsbeskrivelsene «i
HR-2025-601-A, (sak nr. 24-198566STR-HRET)

6
betydelig grad» skilte seg fra hverandre. Høyesteretts hovedbegrunnelse var at både
bestemmelsene om legemsbeskadigelse/legemsfornærmelse og voldtektsbestemmelsen
beskyttet den «legemlige integritet», se avsnitt 20.
(28) Både straffeloven § 271 og § 286 rammer den som utøver «vold» mot en annen person.
Riktignok skal det mindre til for å anse noe som vold etter § 286 enn etter § 271.
Men § 271 rammer også den som «på annen måte krenker» personen fysisk, slik at
forskjellen i praksis blir svært begrenset. I tillegg krever § 286 at volden er utøvd mot visse
personer og med et visst formål. Det sentrale er likevel at det er foretatt en
kroppskrenkelse.
(29) Etter straffeloven § 271 andre ledd kan en kroppskrenkelse gjøres straffri ved provokasjon
eller retorsjon. Paragraf 286 har ikke en tilsvarende bestemmelse. I Rt-2011-172 ble det
imidlertid ikke ansett avgjørende for subsumsjonsspørsmålet at legemsbeskadigelse og
legemsfornærmelse kunne gjøres straffri ved provokasjon og retorsjon, mens det ikke var
tilfellet for forsøk på voldtekt. Jeg kan ellers slutte meg til det lagmannsretten skriver om
denne problemstillingen:
«Ved at partene etter straffeprosessloven § 38 tredje ledd skal få uttale seg om
spørsmålet om omsubsumering, vil partene gis anledning til å kommentere også
anvendelsen av unntaket i straffeloven § 271 annet ledd. Det kan imidlertid anføres at
verken anklageprinsippet eller hensynet til siktedes forsvar blir tilstrekkelig ivaretatt
ved denne uttaleregelen. Muligheten for straffritak/straffnedsettelse som følge av
provokasjon eller retorsjon kan reise andre spørsmål og foranledige en annen
bevisførsel enn ved en tiltale etter kun straffeloven § 286. Denne innvendingen kan
imøtekommes ved at retten gir siktede en passende utsettelse etter § 38 tredje ledd
siste punktum, men er også et argument for at bestemmelsene har en så ulik rettslig
karakter at de prosessuelt bør anses som ulike forhold. Lagmannsretten mener
imidlertid at selv om denne forskjellen åpenbart er relevant ved helhetsvurderingen
etter straffeloven § 38, er den ikke stor nok til å påvirke forholdets rettslige identitet.»
(30) Det er etter dette ulikheter i gjerningsbeskrivelsene i § 286 og § 271, men uten at jeg kan
se at det er vesentlige forskjeller i de grunnleggende trekkene.
Er det stor forskjell på strafferammer og straffenivå?
(31) Strafferammen i straffeloven § 286 er fengsel i 3 år, mens den er fengsel i 1 år i § 271.
Forskjellen er ikke ubetydelig. Høyesterett har imidlertid akseptert omsubsumering i
tilfeller hvor forskjellen i strafferammene var atskillig større. I HR-2019-1259-A var
spørsmålet om retten kunne dømme for forsøk på trusler når det var tatt ut tiltale for
drapsforsøk. I avsnitt 24 uttaler førstvoterende:
«Jeg finner imidlertid ikke at dette i seg selv er til hinder for å kunne domfelle B for
forsøk på trusler. Det følger av Rt-2012-1857 avsnitt 21 og 22 og HR-2016-169-U
avsnitt 14 at det kan være samme ‘forhold’ å dømme etter et betydelig mildere
straffebud enn tiltalen gjelder. Å gå motsatt vei kan derimot være problematisk. Dette
har, slik jeg ser det, sammenheng med formålet bak straffeprosessloven § 38, som
særlig er å understøtte anklageprinsippet, og at tiltalte tidlig skal gis mulighet til å
forberede et effektivt forsvar.»
HR-2025-601-A, (sak nr. 24-198566STR-HRET)

7
(32) På samme måte er det i vår sak tale om å dømme etter et mildere straffebud enn tiltalen
gjelder. Samtidig er forskjellene i strafferamme langt mindre enn i 2019-saken. Jeg kan da
vanskelig se at de ulike strafferammene er noe tungtveiende argument mot å akseptere
omsubsumering. Det er heller ikke slike forskjeller i straffenivå mellom overtredelser av
straffeloven § 286 og § 271 at det kan få nevneverdig betydning.
Helhetsvurderingen – har straffebudene vesentlig forskjellig rettslig karakter?
(33) Jeg har konstatert at det ikke er sammenfall mellom de interesser som vernes i straffeloven
§ 286 og § 271, men at interessene ikke kan karakteriseres som vesensforskjellige. Videre
innebærer ikke ulikhetene i gjerningsbeskrivelsene at de grunnleggende trekkene er veldig
forskjellige. Endelig kan jeg ikke se at forskjeller i strafferamme og straffenivå kan få
nevneverdig betydning i vurderingen.
(34) I den samlede helhetsvurderingen legger jeg ellers vekt på at det her er snakk om en
nedsubsumering fra straffeloven § 286 til § 271, og ikke motsatt. Etter § 271 er det færre
vilkår for straff og i liten grad faktiske og rettslige vurderinger som ikke også ville ha vært
fanget opp i en vurdering av § 286. Her skiller vår sak seg fra HR-2022-2297-A, som altså
gjaldt oppsubsumering fra kroppskrenkelse mv. til mishandling i nære relasjoner. Ved
subsumsjonsendringen måtte det i den saken tas stilling til et nytt vilkår – mishandling –
mens vilkåret i vårt tilfelle etter begge de aktuelle bestemmelsene er vold.
Paragraf 271 verner dessuten enhver, og ikke som § 286 bare personer i bestemte
yrkesgrupper.
(35) Partene skal høres om subsumsjonsendringen, og det har skjedd. Tiltalte kan også etter
omstendighetene kreve saken utsatt hvis spørsmålet om endring kommer uventet. Jeg kan
derfor vanskelig se at hensynet til at den tiltalte skal kunne forberede sitt forsvar og benytte
sin rett til kontradiksjon, tilsier at nedsubsumering ikke skal være mulig i et tilfelle som
dette.
(36) Jeg mener etter en samlet vurdering at forskjellene mellom de to straffebudene ikke er
større enn at det er adgang til subsumsjonsendring. Bestemmelsene har ikke vesentlig
forskjellig rettslig karakter. Hvis vilkårene i straffeloven § 286 ikke er oppfylt, kan retten
dømme etter § 271 i stedet for å frifinne.
Konklusjon
(37) Jeg er etter dette kommet til at straffeloven § 38 ikke er til hinder for å dømme etter
straffeloven § 271 i et tilfelle hvor det er tatt ut tiltale etter § 286. Det var da ikke feil av
lagmannsretten å oppheve tingrettens dom for spørsmålet om anvendelse av straffeloven
§ 271. Anken må forkastes.
(38) Jeg stemmer for denne
D O M :
Anken forkastes.
HR-2025-601-A, (sak nr. 24-198566STR-HRET)

8
(39) Dommer Webster: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(40) Dommer Falkanger: Likeså.
(41) Dommer Lund: Likeså.
(42) Justitiarius Øie: Likeså.
(43) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
Anken forkastes.
HR-2025-601-A, (sak nr. 24-198566STR-HRET)