Dato: 2024-11-13

Sammendrag: En kvinne som var diagnostisert med MS, fortsatte i full stilling frem til hun ble sykmeldt på grunn av alvorlige bivirkninger ved forebyggende behandling i november 2016. Kvinnen kom ikke tilbake i arbeid og søkte etter hvert uføretrygd.

Etter folketrygdloven teller bare inntekten i kalenderår forut for uføretidspunktet med når uføretrygden skal beregnes. NAV satte uføretidspunktet til sykmeldingstidspunktet, med den virkning at bare inntekter i 2015 og tidligere år ble tatt med i beregningsgrunnlaget. For kvinnen slo dette uheldig ut, fordi hun hadde høyere inntekt i 2016. I motsetning til NAV og Trygderetten kom lagmannsrettens flertall til at sykmeldingen ikke var avgjørende for uføretidspunktet, fordi vilkårene for uføretrygd først er oppfylt når sykdommen har ført til en varig funksjonsnedsettelse.

Høyesterett har kommet til at uføretidspunktet er det tidspunktet da man i ettertid kan konstatere at inntektsevnen ble varig nedsatt. For personer som er i arbeid, vil uføretidspunktet ofte falle sammen med sykmeldingstidspunktet. Det er ikke avgjørende om sykmeldingen gjelder samme sykdom som senere gir rett til uføretrygd. I dette tilfellet kunne man uansett ikke se på grunnsykdommen og bivirkningene av nødvendig behandling som forskjellige sykdommer. At kvinnen på denne måten kommer dårlig ut, skyldes et sammenfall av uheldige omstendigheter, og kan ikke være avgjørende for tolkningen av loven.

Dommen gir veiledning for fastsettelsen av uføretidspunkt etter folketrygdloven.

D O M
avsagt 13. november 2024 av Høyesterett i avdeling med
dommer Hilde Indreberg
dommer Per Erik Bergsjø
dommer Arne Ringnes
dommer Are Stenvik
dommer Eyvin Sivertsen
HR-2024-2092-A, (sak nr. 24-023277SIV-HRET)
Anke over Eidsivating lagmannsretts dom 7. desember 2023
Staten v/Arbeids- og velferdsdirektoratet (Regjeringsadvokaten
v/advokat Siri Kristin Kristiansen)
mot
A (advokat Geir Lippestad – til prøve)

2
S T E M M E G I V N I N G
(1) Dommer Stenvik:
Sakens spørsmål og bakgrunn
(2) Saken gjelder gyldigheten av Trygderettens kjennelse om uføretrygd. Spørsmålet er
hvordan uføretidspunktet etter folketrygdloven § 12-8 første ledd skal fastsettes.
(3) A ble diagnostisert med sykdommen multippel sklerose – MS – i august 2015. Hun jobbet
da fulltid som daglig leder i X, avdeling Y, og fortsatte med det frem til hun ble
100 prosent sykmeldt 14. november 2016. Årsaken til sykmeldingen var at hun skulle
behandles med en forebyggende medisin – Lemtrada – som gir alvorlige bivirkninger og
gjør det umulig å arbeide i en periode. Behandlingen var medisinsk nødvendig.
(4) A kom aldri tilbake i arbeid etter at behandlingen med Lemtrada startet. Den første tiden
skyldtes arbeidsudyktigheten de forventede bivirkningene av medisinen. I løpet av
2017 utviklet grunnlidelsen seg markant, slik at det var denne som satte henne ut av stand
til å arbeide. Nedsettelsen av inntektsevnen har vist seg å være varig.
(5) Den 29. mai 2019 søkte A uføretrygd. NAV Arbeid og ytelser innvilget 80 prosent
uføretrygd fra 1. oktober 2019. Uføretidspunktet ble satt til 1. november 2016. Det
innebærer at bare inntekter i kalenderår forut for 2016 kan tas med i beregningsgrunnlaget
for uføretrygd.
(6) A klaget over uføregraden og beregningsgrunnlaget. Hun anførte at uføregraden skulle
settes til 100 prosent, og at inntekten for 2016 måtte tas med i beregningsgrunnlaget. Dette
ville gi henne anslagsvis 30 000 til 40 000 kroner mer i årlig uføretrygd.
(7) NAV Klageinstans ga A medhold i klagen over fastsettelsen av uføregraden, men ikke i
klagen over beregningsgrunnlaget. På det siste punktet viste klageinstansen til at A hadde
vært langtidssykmeldt fra november 2016. Det var da riktig å anse datoen for
sykmeldingen som uføretidspunktet, med den virkning at inntekten samme år ikke inngår i
beregningsgrunnlaget.
(8) A anket til Trygderetten. Hun ba om at uføretidspunktet ble flyttet til 2017, slik at inntekten
for 2016 kunne regnes med. Dette begrunnet hun med at sykmeldingen i november
2016 ikke skyldtes grunnsykdommen, men bivirkningene av medisinen hun fikk
forskrevet.
(9) Ved Trygderettens kjennelse 21. oktober 2022 – TRR-2021-2234 – ble vedtaket fra NAV
Klageinstans enstemmig stadfestet. I begrunnelsen heter det blant annet:
«Utgangspunktet er at uføretidspunktet er det tidspunktet inntektsevnen blir varig
nedsatt med minst halvparten. Det er omfattende praksis for at uføretidspunktet
sammenfaller med sykmeldingstidspunktet der medlemmet er i arbeid, se for eksempel
Rt-2005-548 og LA-2017-178202. Har vedkommende hele tiden etterpå vært
sammenhengende syk og uten inntektsevne, har inntektsevnen vært varig nedsatt fra
sykmeldingstidspunktet, selv om det ikke nødvendigvis var klart fra begynnelsen av at
tilstanden ville bli varig.»
HR-2024-2092-A, (sak nr. 24-023277SIV-HRET)

3
(10) A angrep Trygderettens kjennelse ved søksmål for Eidsivating lagmannsrett, som
7. desember 2023 avsa dom med slik slutning:
«1. Trygderettens kjennelse 21. oktober 2022 i ankesak nr. 21/02234 er ugyldig.
2. Arbeids- og velferdsdirektoratet betaler sakskostnader til A med
209 508 – tohundreognitusenfemhundreogåtte – kroner innen 2 – to – uker
fra forkynnelse av dommen.»
(11) I motsetning til Trygderetten kom lagmannsrettens flertall til at sykmeldingstidspunktet
ikke kunne legges til grunn som uføretidspunkt i dette tilfellet. Uføretidspunktet inntrer
ifølge flertallet først når alle vilkårene for uføretrygd er oppfylt, herunder vilkårene i
folketrygdloven § 12-6 tredje ledd om at den «medisinske lidelsen må ha medført en varig
funksjonsnedsettelse av en slik art og grad at den utgjør hovedårsaken til nedsettelsen av
inntektsevnen». Ettersom Trygderetten ikke hadde vurdert om As funksjons- og
arbeidsevne på sykmeldingstidspunktet var varig nedsatt med minst halvparten på grunn av
sykdommen, ble kjennelsen opphevet. Lagmannsrettens mindretall sluttet seg til
Trygderettens vurdering om at sykmeldingstidspunktet må legges til grunn, og mente at det
er uten betydning om reduksjonen av inntektsevnen den første tiden skyldtes sykdommen
eller bivirkningene av behandlingen.
(12) Staten ved Arbeids- og velferdsdirektoratet anket til Høyesterett. Anken gjelder
rettsanvendelsen.
(13) Saken står i det vesentlige i samme stilling som for lagmannsretten.
Partenes syn på saken
(14) Ankende part – staten ved Arbeids- og velferdsdirektoratet – gjør i korthet gjeldende:
(15) Trygderettens kjennelse er gyldig.
(16) Folketrygdloven § 12-8 må forstås etter ordlyden, slik at uføretidspunktet er tidspunktet da
inntektsevnen ble varig nedsatt som anvist i § 12-7. Tolkningen støttes av lovens
forarbeider, trygderettspraksis og rettstekniske hensyn. For personer som er i arbeid, vil
uføretidspunktet som den klare hovedregel falle sammen med sykmeldingstidspunktet.
(17) As inntektsevne har vært varig nedsatt med mer enn halvparten siden
sykmeldingstidspunktet 14. november 2016. Det kreves ikke at øvrige vilkår for uføretrygd
var oppfylt på dette tidspunktet.
(18) Dersom det i tillegg skulle kreves at vilkårene i folketrygdloven § 12-6 er oppfylt på
uføretidspunktet, var disse vilkårene uansett oppfylt for As vedkommende. Hennes
inntektsevne har siden sykmeldingstidspunktet vært varig nedsatt med minst halvparten på
grunn av varig sykdom som har medført en varig funksjonsnedsettelse. Det har ingen
betydning at funksjonsnedsettelsen den første tiden skyldtes bivirkninger av behandlingen.
Det er ikke grunnlag for å skille mellom virkninger av grunnsykdommen og virkninger av
nødvendig behandling; begge deler skyldes sykdommen.
HR-2024-2092-A, (sak nr. 24-023277SIV-HRET)

4
(19) Staten ved Arbeids- og velferdsdirektoratet har lagt ned slik påstand:
«1. Staten ved Arbeids- og velferdsdirektoratet frifinnes.
2. Sakskostnader tilkjennes ikke for noen instans.»
(20) Ankemotparten – A – gjør i korthet gjeldende:
(21) Lagmannsretten har med rette opphevet Trygderettens kjennelse som ugyldig.
(22) Uføretidspunktet inntrer ikke før vilkårene i folketrygdloven § 12-6 er oppfylt. Det betyr at
det skal settes til datoen da det kan konstateres at en varig sykdom har medført en varig
funksjonsnedsettelse som er hovedårsaken til at inntektsevnen er varig nedsatt med minst
halvparten. Denne tolkningen er forenlig med ordlyden i § 12-8 og følger av
sammenhengen med § 12-6 og § 12-7. Den er også i samsvar med NAVs rundskriv
R12-00 om uføretrygd. Det er ingen holdepunkter i Trygderettens praksis for å fravike
rundskrivet på dette punktet.
(23) A oppfylte ikke vilkårene for uføretrygd etter § 12-6 før MS-sykdommen forverret seg i
2017. Hvis hun ikke hadde påbegynt behandlingen i november 2016, ville hun ha fortsatt i
full jobb til godt utpå nyåret. Uføretidspunktet må derfor settes til en gang i løpet av 2017.
(24) Sykmeldingstidspunktet er uansett bare relevant om sykmeldingen gjelder samme sykdom
som senere begrunner uføretrygden. Den nedsatte inntektsevnen fra
sykmeldingstidspunktet i 2016 skyldtes ikke den sykdommen som A senere ble
uføretrygdet for, men forbigående bivirkninger av behandlingen. Når det ikke er
bivirkningene av behandlingen som har gitt A rett til uføretrygd, kan de heller ikke
begrunne at uføretidspunktet inntrer på sykmeldingstidspunktet.
(25) A har lagt ned slik påstand:
«1. Anken forkastes.
2. Sakskostnader tilkjennes ikke for Høyesterett.»
Mitt syn på saken
Rammene for domstolskontrollen
(26) Domstolene prøver lovligheten av Trygderettens kjennelser, jf. trygderettsloven § 26 tredje
ledd. Denne saken gjelder et lovtolkningsspørsmål som domstolene kan prøve fullt ut,
jf. HR-2021-2126-A avsnitt 30.
Generelt om uføretidspunktet
(27) Tvisten gjelder tolkningen av bestemmelsen i folketrygdloven § 12-8 første ledd, som
definerer uføretidspunktet. Uføretidspunktet må ikke forveksles med virkningstidspunktet,
som er det tidspunktet uføretrygden betales fra, jf. § 22-13.
HR-2024-2092-A, (sak nr. 24-023277SIV-HRET)

5
(28) Flere bestemmelser i folketrygdloven knytter rettsvirkninger til uføretidspunktet.
Uføretidspunktets ulike funksjoner er av interesse for forståelsen av folketrygdloven
§ 12-8.
(29) Etter folketrygdloven § 12-2 første ledd er det et vilkår for rett til uføretrygd at
«vedkommende har vært medlem i folketrygden i de siste fem årene fram til
uføretidspunktet». Hovedregelen er at personer som er bosatt i Norge, er medlemmer av
folketrygden, jf. § 2-1 første ledd. Dette innebærer at personer som har varig nedsatt
inntektsevne på grunn av sykdom når de bosetter seg i Norge, eller som får slik varig
nedsatt inntektsevne i løpet av de fem første årene de er bosatt her, i utgangspunktet ikke er
kvalifisert for uføretrygd.
(30) Uføretidspunktet har videre betydning ved fastsettelsen av uføregrad. Etter § 12-7 tredje
ledd skal søkerens inntektsmuligheter sammenlignes med «inntektsmulighetene som
vedkommende hadde før uføretidspunktet».
(31) Av særlig interesse for vår sak er uføretidspunktets betydning ved fastsettelsen av
beregningsgrunnlaget for uføretrygd. Etter folketrygdloven § 12-11 første ledd beregnes
uføretrygd som hovedregel på grunnlag av pensjonsgivende inntekt i «de fem siste
kalenderårene før uføretidspunktet», hvorav gjennomsnittlig inntekt i de tre beste
inntektsårene legges til grunn. Grunnen til at beregningsgrunnlaget er knyttet til
uføretidspunktet, er at det skal gjenspeile inntekten som arbeidsfør og gi «et representativt
bilde av den bortfalte inntekten», jf. Prop. 130 L (2010–2011) punkt 7.2.5 på side 88.
(32) Jeg nevner også at uføretidspunktet har betydning for personer som blir uføre i ung alder,
jf. folketrygdloven § 12-13 tredje ledd, uten at jeg finner det nødvendig å gå nærmere inn
på disse reglene.
(33) Det avhenger av situasjonen om en person er tjent med at det fastsettes et tidlig eller sent
uføretidspunkt. Generelt kan det sies at et sent uføretidspunkt er gunstig ved vurderingen
av om en person er kvalifisert for uføretrygd etter § 12-2 første ledd, mens et tidlig
uføretidspunkt ofte vil være gunstig etter de andre bestemmelsene jeg har nevnt. Det er
imidlertid også andre forhold som kan spille inn, herunder den enkeltes inntektsutvikling
og når uføretidspunktet inntrer i løpet av et kalenderår.
Tolkningen av folketrygdloven § 12-8 første ledd og fastsettelsen av uføretidspunktet
Må vilkårene i folketrygdloven § 12-6 være oppfylt på uføretidspunktet?
(34) Bestemmelsen i folketrygdloven § 12-8 første ledd lyder slik:
«Uføretidspunktet er tidspunktet da inntektsevnen ble varig nedsatt som nevnt i
folketrygdloven § 12-7 første og andre ledd og § 12-17 første ledd bokstav c.»
(35) Ordlyden knytter uføretidspunktet til tidspunktet da inntektsevnen ble varig nedsatt.
Henvisningene til folketrygdloven § 12-7 første og andre ledd og § 12-17 første ledd
bokstav c innebærer at inntektsevnen må være nedsatt i en viss grad, som hovedregel med
minst halvparten.
HR-2024-2092-A, (sak nr. 24-023277SIV-HRET)

6
(36) Spørsmålet er om man i tillegg skal kreve at vilkårene i § 12-6 er oppfylt. Denne
paragrafen fastsetter de medisinske vilkårene for uføretrygd. Det må foreligge en varig
medisinsk lidelse som har medført en varig funksjonsnedsettelse, og den varige
funksjonsnedsettelsen må være hovedårsaken til nedsettelsen av inntektsevnen. Hvis man
krever at disse vilkårene skal være oppfylt på uføretidspunktet, vil det føre til et senere
uføretidspunkt hvis sykdommen først var midlertidig og deretter går over til å bli varig.
(37) A har anført at selv om det ikke er noen direkte henvisning til § 12-6 i folketrygdloven
§ 12-8, følger en slik kobling implisitt av ordet «tidspunktet» i bestemt form, som erstattet
det opprinnelige uttrykket «det tidspunktet» uten at noen realitetsendring var tilsiktet. Jeg
kan for min del ikke se at det er mulig å trekke noen slutninger fra ordet «tidspunktet» eller
uttrykket «det tidspunktet», ut over at det må dreie seg om ett tidspunkt som legges til
grunn i alle sammenhenger hvor uføretidspunktet har betydning. Man kan ikke utlede av
«tidspunktet» eller «det tidspunktet» at det siktes til tidspunktet da vilkårene i § 12-6 ble
oppfylt. Tvert imot viser de påfølgende ordene i § 12-8 klart at det siktes til et annet
tidspunkt, nemlig tidspunktet «da inntektsevnen ble varig nedsatt».
(38) En kobling til vilkårene i folketrygdloven § 12-6 kan altså ikke forankres i ordlyden. Hvis
man likevel skal innfortolke i § 12-8 at vilkårene i § 12-6 må være oppfylt, kreves det klare
holdepunkter i andre tungtveiende rettskildefaktorer. Lovens ordlyd er viktig på
trygderettens område, jf. HR-2021-2126-A avsnitt 75 og HR-2023-2432-A avsnitt 49, og
det skal derfor en god del til for å supplere loven med vilkår som mangler forankring i
ordlyden.
(39) Bestemmelsens forarbeider er knappe og gir begrenset veiledning. Spesialmotivene til
bestemmelsen om uføretidspunkt, som opprinnelig var plassert i § 12-10, inneholder
imidlertid en uttalelse om at «uføretidspunktet for yrkesaktive ofte vil være identisk med
sykmeldingstidspunktet», jf. Ot.prp. nr. 29 (1995–1996) side 125. Denne uttalelsen gir en
viss støtte for at det ikke har vært meningen å knytte uføretidspunktet til tidspunktet for
oppfyllelsen av vilkårene i § 12-6, ettersom vilkårene om varig sykdom og varig
funksjonsnedsettelse sjelden vil være oppfylt allerede på sykmeldingstidspunktet. Dette
kommer jeg tilbake til.
(40) Lagmannsrettens flertall har til støtte for sitt standpunkt vist til NAVs rundskriv R12-00.
Jeg forstår det slik at det siktes til følgende avsnitt, som også A har fremhevet:
«Krav til varighet
§ 12-8 første ledd viser til § 12-7 og kravet til varighet av den nedsatte inntektsevnen
er det samme i de to bestemmelsene. … Dersom det etter § 12-6 ikke er dokumentert
at personen har varig sykdom, kan det heller ikke tas stilling til i hvor stor grad
inntektsevnen er varig nedsatt.
Dette betyr at om det er vurdert at vilkårene i § 12-6 og § 12-7 ikke er oppfylt, kan det
ikke fastsettes et uføretidspunkt.»
(41) Jeg tolker ikke uttalelsene i rundskrivet på samme måte som A og lagmannsrettens flertall.
Etter mitt syn kan det ikke utledes mer av rundskrivet på dette punktet enn at saken først er
moden for fastsettelse av uføretidspunktet når de medisinske vilkårene i § 12-6 og
§ 12-7 er oppfylt. Det er først når de medisinske vilkårene er oppfylt, at man har grunnlag
og behov for å fastsette uføretidspunktet. Det betyr imidlertid ikke at uføretidspunktet skal
HR-2024-2092-A, (sak nr. 24-023277SIV-HRET)

7
fastsettes til det tidspunktet da de medisinske vilkårene ble oppfylt. Rundskrivet kan
følgelig ikke tas til inntekt for As syn.
(42) Jeg finner grunn å tilføye følgende: Uansett hvordan rundskrivet hadde vært å forstå, kunne
det ikke vært tillagt avgjørende vekt i denne saken. Rett nok kan NAVs rundskriv ha
rettskildemessig vekt. Men det gjelder bare så langt rundskrivet er forankret i loven og har
gitt seg utslag i en fast og konsistent praksis, jf. HR-2021-2126-A avsnitt 67. Hvis
rundskrivet hadde vært slik å forstå som A anfører og lagmannsretten la til grunn, hadde
det verken vært forankret i loven eller gitt seg utslag i fast og konsistent praksis. Tvert imot
bygger Trygderettens praksis i all hovedsak på den tolkningen av folketrygdloven § 12-8
som jeg mener er den riktige. Etter en enkeltstående avgjørelse i 2019 som bygde på den
motsatte tolkningen – TRR-2018-3412 – besluttet Trygderettens leder etter ny anke å
behandle saken med fem juridisk kyndige medlemmer. I følge trygderettsloven § 7 sjette
ledd – tidligere tredje ledd – kan dette skje når «det må antas at rettens avgjørelse kan bli
bestemmende for praksis på et saksområde». Ved den nye avgjørelsen fra 2022 –
TRR-2020-998 – kom Trygderetten til at uføretidspunktet var tidspunktet da søkeren ble
sykmeldt i februar 2011. Søkerens inntektsevne ble da nedsatt på grunn av sykdom –
bekkenløsningsplager i forbindelse med svangerskap. Hun kom imidlertid ikke tilbake i
arbeid i mer enn 50 prosent stilling, før hun i 2017 ble innvilget 100 prosent uføretrygd.
Hun hadde i mellomtiden fått diagnosene depressiv lidelse, posttraumatisk stresslidelse og
nevrasteni. Standpunktet begrunnes slik:
«Retten bemerker at det er omfattende praksis for at uføretidspunktet sammenfaller
med sykmeldingstidspunktet der medlemmet er i arbeid, jf. Rt-2005-548, jf. også
LA-2017-178202.
Den ankende part var i arbeid på sykmeldingstidspunktet, og retten mener derfor at det
skal en del til for at man skal fravike hovedregelen om at uføretidspunktet
sammenfaller med sykmeldingstidspunktet.
…
Retten er enig med NAV i at vurderingen av uføretidspunktet må ta utgangspunkt i en
tilbakeskuende vurdering, jf. for eksempel TRR-2019-3796. Retten oppfatter ikke at
dette har vært særlig omtvistet i praksis fra Trygderetten.»
(43) Trygderetten knytter altså uføretidspunktet til sykmeldingstidspunktet for personer som har
vært i arbeid. Denne rettsoppfatningen har støtte i dommen i Rt-2005-548 – som
Trygderetten viser til – og dessuten i Ot.prp. nr. 29 (1995–1996) side 125, som jeg allerede
har vært inne på.
(44) Koblingen til sykmeldingstidspunktet er en naturlig følge av at sykepenger ytes til den som
er «arbeidsufør på grunn av en funksjonsnedsettelse som klart skyldes sykdom eller
skade», jf. folketrygdloven § 8-4 første ledd, og at dette må dokumenteres med
legeerklæring, jf. § 8-7 første ledd. Det betyr at en sykmelding som regel vil vise når
inntektsevnen ble nedsatt på grunn av sykdom, og i hvilken grad. Jeg understreker
imidlertid at en sykmelding bare har bevismessig betydning og ikke er materielt
avgjørende, jf. HR-2019-2336-A avsnitt 28 og 31–32.
(45) Det er ikke et vilkår for sykmelding at funksjonsnedsettelsen er varig nedsatt på grunn av
en varig sykdom. De fleste sykmeldinger gjelder tvert imot lidelser som forventes å være
HR-2024-2092-A, (sak nr. 24-023277SIV-HRET)

8
forbigående. En sykmelding vil dermed som regel ikke si noe om når vilkårene for
uføretrygd etter folketrygdloven § 12-6 er oppfylt. Det er først når det senere skal treffes en
avgjørelse om uføretrygd, at man vil vite om inntektsevnen har vært varig nedsatt siden
sykmeldingstidspunktet, slik § 12-8 første ledd krever. Jeg oppfatter at det er dette
Trygderetten sikter til når den i TRR-2020-998 uttaler at «vurderingen av uføretidspunktet
må ta utgangspunkt i en tilbakeskuende vurdering». Det er jeg enig i. Hvis man på
avgjørelsestidspunktet kan konstatere at inntektsevnen har vært varig nedsatt i den
lovbestemte grad siden sykmeldingstidspunktet, legges altså sykmeldingstidspunktet til
grunn selv om man i utgangspunktet forventet at lidelsen ville være forbigående.
(46) Denne rettsoppfatningen har så vidt jeg kan se, konsekvent vært fulgt i senere
trygderettspraksis, herunder i vår sak – TRR-2021-2234.
(47) Oppsummert taler lovens ordlyd klart for at uføretidspunktet er tidspunktet da
inntektsevnen ble varig nedsatt på grunn av sykdom, og ikke det senere tidspunktet da
vilkårene for uføretrygd etter § 12-6 ble oppfylt. Denne tolkningen støttes av uttalelser i
lovforarbeidene og Rt-2005-548, og er dessuten i tråd med Trygderettens praksis.
(48) Det jeg har sagt så langt, er etter mitt syn tilstrekkelig for å begrunne den tolkningen jeg
har kommet frem til. Jeg vil likevel tilføye at min forståelse av bestemmelsen også er den
som harmonerer best med uføretidspunktets funksjoner, som jeg var inne på
innledningsvis. Rettstekniske hensyn trekker i samme retning. Slik denne saken ligger an,
ser jeg imidlertid ikke grunn til å utdype dette.
(49) Jeg er klar over at den tolkningen som jeg er kommet frem til, slår uheldig ut i noen
tilfeller, slik den har gjort for A. Når uføretidspunktet for hennes del settes til
sykmeldingstidspunktet i november 2016, med den konsekvens at inntekten i 2016 ikke
teller med, gir beregningsgrunnlaget ikke et representativt bilde av den bortfalte inntekten.
For andre personer vil det imidlertid være motsatt. Hva som er mest fordelaktig,
avhenger – som jeg har vært inne på – av inntektsutviklingen og når på året inntektsevnen
faller bort i hvert enkelt tilfelle. Det lar seg ikke gjøre å oppnå rimelige løsninger i alle
tilfeller gjennom tolkning av folketrygdloven § 12-8. Lovgiver har her latt hensynet til
klare og praktikable regler gå foran hensynet til konkret rimelighet. Det må forvaltningen
og domstolene rette seg etter.
(50) Min konklusjon er etter dette at vilkårene i folketrygdloven § 12-6 ikke må være oppfylt på
uføretidspunktet.
Må nedsettelsen av inntektsevnen og vedtaket om uføretrygd gjelde samme sykdom?
(51) A har alternativt anført at nedsettelsen av inntektsevnen i det minste må skyldes samme
sykdom som senere gir grunnlag for uføretrygd. Et slikt vilkår var etter hennes syn ikke
oppfylt i november 2016, fordi sykmeldingen den gangen var begrunnet i bivirkninger av
behandlingen, og ikke i grunnsykdommen i seg selv. Hun mener altså at grunnsykdommen
og bivirkningene av behandlingen må anses som forskjellige sykdommer.
(52) Heller ikke denne anførselen kan føre frem. Et krav om at nedsettelsen av inntektsevnen
må skyldes den sykdommen som senere gir grunnlag for uføretrygd, kan ikke utledes av
ordlyden i folketrygdloven § 12-8. Det ligger nok – som staten har påpekt – implisitt i
HR-2024-2092-A, (sak nr. 24-023277SIV-HRET)

9
ordet «uføretidspunktet» at det må dreie seg om nedsatt inntektsevne på grunn av uførhet,
det vil si en medisinsk lidelse, og ikke for eksempel sosiale og økonomiske problemer.
Men man kan ikke av dette trekke den slutningen at nedsettelsen av arbeidsevnen må
skyldes samme sykdom som senere gir grunnlag for uføretrygd.
(53) A har til støtte for sitt syn vist til en uttalelse i Prop. 66 L (2013–2014). Denne
proposisjonen la opp til den nåværende plasseringen av bestemmelsen om uføretidspunkt i
§ 12-8, men det fremgår at den ikke tok sikte på innholdsmessige endringer,
jf. punkt 3.5.3 på side 27. Så heter det videre:
«Uføretidspunktet vil ofte være sykmeldingstidspunktet dersom vedkommende da ble
sykmeldt på grunn av den medisinske lidelsen som medførte varig nedsatt
inntektsevne.»
(54) Jeg er enig i at dette kan tas til inntekt for at det må dreie seg om samme sykdom. En
uttalelse i NAVs rundskriv R12-00 om uføretrygd går i samme retning. Uttalelsene er
imidlertid ikke nærmere begrunnet, og det er ikke drøftet hvilke konsekvenser en slik regel
vil ha. Dette tilsier i seg selv at de må tillegges begrenset vekt og ikke kan gi grunnlag for å
fravike den tolkningen som følger naturlig av lovens ordlyd.
(55) Jeg peker dessuten på at uttalelsen i proposisjonen og rundskrivet ikke er fulgt opp i
Trygderettens praksis. Det er tilstrekkelig å vise til det jeg har sagt om
femmedlemsavgjørelsen TRR-2020-998, hvor uføretidspunktet ble satt til tidspunktet for
sykmelding på grunn av bekkenløsning, selv om det var andre sykdommer som begrunnet
det senere vedtaket om uføretrygd.
(56) Jeg finner etter dette ikke grunnlag for å oppstille et krav om at nedsettelsen av
arbeidsevnen må skyldes samme sykdom som senere gir grunnlag for uføretrygd. Det er
imidlertid ikke nødvendig for meg å gå nærmere inn på dette spørsmålet eller på de til dels
vanskelige spørsmålene som kan oppstå når flere uavhengige sykdommer inntrer etter
hverandre med kortere eller lengre mellomrom, idet As sykmelding i november 2016 etter
mitt syn uansett må anses å skyldes den samme sykdommen – MS-lidelsen – som senere
begrunnet vedtaket om uføretrygd. Jeg viser i denne sammenheng til en uttalelse
2. september 2024 fra rådgivende overlege i NAV Klageinstans og NAV Vestland, Stein
Nilsen, som er fremlagt i saken. På spørsmål om det er vanlig å skille mellom grunnlidelse
og nødvendig behandling, svarer han:
«Det vil etter min vurdering være helt unaturlig og i strid med vanlig praksis å anse
virkning eller bivirkning av nødvendig behandling i forbindelse med alvorlig sykdom
som en selvstendig sykmeldingsårsak. Jeg kan ikke huske å ha sett tilfeller der dette er
blitt praktisert. Sykdomsdiagnoser brukes ikke bare for å angi følger av selve
sykdommen, men også ved alle andre aspekter som har med sykdommen å gjøre,
enten det gjelder diagnostiske prosedyrer, medikamentell behandling,
strålebehandling, kirurgi og rehabilitering.»
(57) Man kan med andre ord ikke skille mellom grunnlidelsen og bivirkningene av
behandlingen, slik A tar til orde for. Et eventuelt vilkår om at det må dreie seg om samme
sykdom – som jeg altså ikke finner grunnlag for å oppstille – ville derfor uansett ikke føre
til at uføretidspunktet settes senere enn sykmeldingstidspunktet i denne saken.
HR-2024-2092-A, (sak nr. 24-023277SIV-HRET)

10
Konklusjon og sakskostnader
(58) Jeg er etter dette kommet til at Trygderettens kjennelse bygger på riktig lovtolkning og
riktig konkret rettsanvendelse. Kjennelsen er derfor gyldig, og staten må frifinnes.
(59) Staten har ikke krevd sakskostnader. A ble tilkjent sakskostnader i lagmannsretten, men det
er ikke grunnlag for å opprettholde dette, og staten har lagt ned påstand om at
sakskostnader ikke tilkjennes for noen instans. Påstanden tas til følge.
(60) Jeg stemmer for denne
D O M :
1. Staten ved Arbeids- og velferdsdirektoratet frifinnes.
2. Sakskostnader tilkjennes ikke for noen instans.
(61) Dommer Bergsjø: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(62) Dommer Ringnes: Likeså.
(63) Dommer Sivertsen: Likeså.
(64) Dommer Indreberg: Likeså.
(65) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
1. Staten ved Arbeids- og velferdsdirektoratet frifinnes.
2. Sakskostnader tilkjennes ikke for noen instans.
HR-2024-2092-A, (sak nr. 24-023277SIV-HRET)