Sammendrag: Tjomsland, Stabel, Matningsdal, Gjølstad og ScheiEt foreldrepar ble høsten 1997 varetektsfengslet siktet for grov vold mot sin da 15 måneder gamle datter. Saken er senere henlagt på grunn av bevisets stilling. Foreldrene ble fratatt omsorgen for alle tre barna, og det har frem til i dag vært ulike samværsordninger.Saken for Høyesterett gjaldt samvær med den datteren som foreldrene hadde vært mistenkt for å ha skadet. Lagmannsretten hadde - under dissens - fastsatt et samvær på tre timer to ganger i året under tilsyn. Høyesterett tok kommunens anke til følge, og fant at det forelå slike "spesielle og sterke grunner" som etter rettspraksis kreves for å nekte foreldrene samvær etter en omsorgsovertakelse, jf. Rt. 2002 side 908 med videre henvisninger til EMDs praksis. Høyesterett viste til at datteren hadde en bastant og sterk motvilje mot samværene. Det ble videre vist til erklæringen fra rettsoppnevnte sakkyndige - som anbefalte at samværene skulle opphøre - der det ble antatt at datterens motstand mot samværene mest sannsynlig skyldtes en reaktivering av traumer forårsaket av foreldrenes tidligere mishandling. De sakkyndige fremhevet også de problemer som ville oppstå for datteren, når hun fikk nærmere kjennskap til årsakene til hennes varige skader. Høyesterett hadde ikke grunnlag for å sette til side den bevisvurdering som tidligere var foretatt, når det gjaldt årsaken til datterens skader.

NORGES HØYESTERETT
Den 25. juni 2004 avsa Høyesterett dom i
HR-2004-01112-A, (sak nr. 2003/1577), sivil sak, anke,
X kommune (Kommuneadvokaten i X v/advokat Knut
Hvidsten – til prøve)
mot
A
B (advokat Erik Kr. Gundersen – til prøve)
S T E M M E G I V N I N G :
(1) Dommer Tjomsland: Saken gjelder spørsmålet om et foreldrepar skal nektes samvær
med en snart åtte år gammel datter som har vært under barnevernets omsorg siden
november 1997, jf. barnevernloven § 4-19 annet ledd første punktum.
(2) Foreldrene til C, som er det barnet saken gjelder, er moren A, født i 1970, og faren B, født
i 1964. Faren kom til Norge for 21 år siden. Foreldrene giftet seg i India i 1994, og moren
kom til Norge i 1995. De har tre barn. Det er sønnen D født 00.00.1995 og tvillingene –
sønnen E og datteren C – født 00.00.1996.
(3) Tvillingfødselen skjedde på --- sykehus. I forbindelse med utskrivingen ble det inngått
avtale om forskjellige hjelpetiltak, som hjemmehjelp og bistand av barnepleier. Familien
fikk også oppfølging av sykehuset. Etter noen tid uttrykte sykehuset og helsesøster
bekymring for morens evne til å ta seg av tvillingene. Barneverntjenesten satte i gang en
undersøkelse av familien som blant annet resulterte i vedtak om tilsyn, råd og veiledning.
(4) Den 14. november 1997 ble C brakt til --- sykehus i bevisstløs tilstand med bruddskader
og blødninger i hodet. Det ble oppdaget en hjerneskade og flere benbrudd på kroppen.
Den 28. november 1997 ble begge foreldrene varetektsfengslet i 14 dager, siktet for å ha
påført datteren skadene. Samme dag vedtok barneverntjenesten å akuttplassere D og E på
*** spedbarnsenter. C ble utskrevet fra sykehuset 18. desember 1997. Hun ble først
plassert på *** og deretter i beredskapshjem.

2
(5) Jeg innskyter her at Oslo forhørsrett anmodet professor dr.med. Torleiv Ove Rognum og
spesialist i barnesykdommer Erik Kreyberg Normann om å vurdere hvorvidt Cs skader
”skyldes uhell eller mishandling”. I deres erklæring avgitt 6. november 1998 konkluderes
det slik:
”Skadene på C som består av blødning under den hårde hjernehinne (subduralt
hematom), brudd av skulderbuen og av 11. ribbe på venstre side samt av høyre og
muligens venstre lårben er med overveiende sannsynlighet oppstått som følge av grov
ytre vold. Slike skader kan oppstå ved kraftig risting og/eller slengbevegelser – noe som
ofte ses ved barnemishandling.”
(6) Etterforskningen mot A og B ble 11. januar 1999 avsluttet ved at saken ble henlagt på
grunn av bevisets stilling.
(7) Barnevernsaken vedrørende C og brødrene startet da barneverntjenesten i januar 1998
fremmet forslag til fylkesnemnda om omsorgsovertakelse av barna. Fylkesnemnda vedtok
5. februar 1998 at omsorgen skulle overtas, og at barna skulle plasseres i fosterhjem. For
C ble det besluttet samvær for foreldrene to timer annenhver uke mens hun var i
beredskapshjem, og tre timer hver tredje uke de to første årene i fosterhjem. Deretter
skulle det være samvær en gang i måneden. Samværene skulle skje under tilsyn.
(8) I slutten av november 1998 flyttet de tre barna i fosterhjem. C flyttet til et fosterhjem på
Y i X, hvor hun siden har bodd. Fosterfar er spesialpedagog og fostermor er prest. Det
første året C var i fosterhjem var fostermor hjemme på heltid. C er på grunn av skadene
delvis lam i venstre side og står psykisk noe tilbake for barn på sitt alderstrinn.
(9) A og B tok 26. mars 1998 ut stevning ved Oslo byrett for overprøving av fylkesnemndas
vedtak. Det ble nedlagt påstand om at omsorgsovertakelsen av guttene skulle oppheves.
Vedtaket om omsorgsovertakelse vedrørende C ble ikke angrepet, men det ble nedlagt
påstand om at foreldrene skulle ha samvær med datteren.
(10) I forbindelse med behandlingen av saken for byretten ble det innhentet en sakkyndig
erklæring av psykologene Sunil Loona og Reidar Hjermann. De sakkyndige reiste tvil om
skadene på C var påført henne av foreldrene, og de drøftet alternative forklaringer på
hjerneskaden og hennes svake kognitive fungering. Uansett mente de at det var lite
sannsynlig at foreldrene ville mishandle sine barn i fremtiden, og at barna på sikt ville
være tjent med tilbakeføring til foreldrene.
(11) Oslo byrett avsa dom 4. mars 1999 om at omsorgsvedtaket skulle opprettholdes. Retten
vurderte bevismaterialet annerledes enn de sakkyndige, og retten så også annerledes på
foreldrenes endringspotensiale. Samværet for C ble fastsatt til fire timer hver tredje uke
med adgang for barneverntjenesten til å føre tilsyn.
(12) Foreldrene anket dommen til Borgarting lagmannsrett når det gjaldt omsorgsovertakelsen
for de to guttene og samværsspørsmålet. Lagmannsretten opprettholdt vedtaket.
(13) I november 2001 foreslo barneverntjenesten for fylkesnemnda at samværet skulle
innskrenkes for alle tre barna. Bakgrunnen var at barna, ifølge barneverntjenesten, hadde
sterke reaksjoner på samværene med foreldrene. Etter at foreldrene i brev til
barneverntjenesten hadde anmodet om at omsorgen for guttene ble tilbakeført, ble saken
utvidet til også å omfatte dette spørsmålet. Fylkesnemnda kom i sitt vedtak 13. februar

3
2002 til at omsorgen for de to guttene ikke skulle tilbakeføres. Foreldrene fikk samvær
med barna en dag hver tredje måned med inntil seks timer for guttenes vedkommende og
inntil tre timer for C. Det ble overlatt til barneverntjenesten å vurdere om det skulle være
tilsyn under samværene.
(14) A og B tok 16. april 2002 ut stevning mot X kommune. Det ble anført at
omsorgsovertakelsen for D og E skulle oppheves, og – subsidiært for guttenes
vedkommende – at samværet mellom foreldrene og de tre barna skulle fastsettes etter
rettens skjønn. I forhold til datteren C nedla kommunen påstand om at foreldrene ikke
skulle ha rett til samvær. Dette var første gang at kommunen gjorde gjeldende et slikt syn.
(15) Oslo tingrett opprettholdt i dom 24. september 2002 omsorgsovertakelsen for guttene. For
C ble samværene redusert til to ganger i året med fire timers varighet under tilsyn.
(16) A og B anket tingrettens dom for så vidt gjaldt omfanget av samværsretten i forhold til
alle tre barna. X kommune gjorde gjeldende at det ikke skulle være samvær mellom
foreldrene og C.
(17) Borgarting lagmannsrett kom i dom av 26. september 2003 til at den gjeldende
samværsordning skulle opprettholdes for guttene. For Cs vedkommende delte
lagmannsretten seg i et flertall og et mindretall. Både flertallet og mindretallet la til grunn
at det er foreldrene som har påført C skadene. Flertallet på fire dommere – to juridiske
dommere, en fagkyndig meddommer og en dommer fra det alminnelige utvalg – kom
under tvil til at selv om dette talte mot samvær, måtte det ses hen til at C hadde hatt
samvær med foreldrene helt siden omsorgsovertakelsen. Når det gjaldt Cs vegring mot å
besøke foreldrene, og hennes uro etter samvær, mente flertallet at dette ikke hadde et slikt
omfang at det oppveiet ”den alminnelige verdi som det etter loven og rettspraksis må
antas å ha for et barn å kjenne sine biologiske foreldre”. Samværet ble fastsatt til tre timer
to ganger i året under tilsyn. Mindretallet – tre dommere – kom under tvil til at det ikke
skulle være samvær, og la særlig vekt på at det var foreldrene som hadde påført henne de
alvorlige og varige skadene. Mindretallet mente videre at det var sannsynlig at C etter
hvert ville få full klarhet i hvem som hadde påført henne skadene, og at dette kunne føre
til at forholdet mellom henne og foreldrene ville bli problematisk og antakelig også
skadelig for C.
(18) X kommune har anket dommen til Høyesterett for så vidt gjelder spørsmålet om
foreldrenes samvær med datteren C. Kommunen gjør gjeldende at foreldrene ikke bør ha
samvær med datteren. Foreldrene har ikke anket lagmannsrettens dom, og rammen for
ankesaken er derfor betydelig begrenset i forhold til de tidligere instanser.
(19) Høyesterett har oppnevnt psykolog Kjell G. Johansen og psykolog Otto Heramb som
sakkyndige i saken. De sakkyndige har fått som mandat ”utfra en helhetlig vurdering av
barnets beste drøfte og gi en utredning og vurdering av samvær mellom C og foreldrene,
herunder om samværsordningen bør endres eller opphøre”. De sakkyndige skulle også
utrede spørsmålet om barnets mening. De har utarbeidet en felles sakkyndig utredning. På
grunn av sykdom er erklæringen bare undertegnet av psykolog Johansen. Og av samme
grunn har bare han avgitt en supplerende muntlig forklaring i Høyesterett.
(20) Ankemotpartene har avgitt forklaring ved bevisopptak. Fire vitner har avgitt skriftlige
erklæringer til bruk for Høyesterett. Tre av disse har avgitt supplerende forklaring ved

4
bevisopptak. Det er fremlagt noen nye dokumenter i saken. De fleste av disse gjelder
gjennomføringen av de tre samværene som har vært etter lagmannsrettens dom. Saken må
– på bakgrunn av den nye sakkyndige erklæringen – anses bedre opplyst enn for de
tidligere instanser.
(21) Den ankende part – X kommune – har for Høyesterett sammenfatningsvis anført:
(22) Lagmannsrettens flertall har lagt terskelen for høyt når det er kommet til at det ikke er
grunnlag for å nekte foreldrene samvær med C etter barnevernloven § 4-19 annet ledd
første punktum. Det må foretas en bred skjønnsmessig vurdering når det skal tas stilling
til om ”spesielle og sterke grunner” tilsier at samvær bør nektes, jf. Rt. 2002 side 908.
Bestemmelsen i FNs barnekonvensjon, som gjelder som norsk lov, artikkel 9 nr. 3 må
trekkes inn i denne vurderingen. Etter konvensjonsbestemmelsens ordlyd er det hensynet
til barnets interesse som her er avgjørende.
(23) Omsorgsovertakelsen av C tok – i motsetning til det som var tilfellet i EMDs dom av
7. august 1996 i saken Adele Johansen mot Norge – ikke sikte på å bane veien for en
adopsjon. Det er – etter praksis i Den europeiske menneskerettighetsdomstol (EMD) –
ikke noe krav om at det må foreligge et ”ekstraordinært tilfelle” for å beslutte nektelse av
samvær. Samværsspørsmålet beror da på en ”rimelig balanse” mellom barnets og
foreldrenes interesser. Denne saken må for øvrig under enhver omstendighet anses som et
”ekstraordinært tilfelle”.
(24) Ved vurderingen av om det foreligger ”spesielle og sterke grunner” for å nekte foreldrene
samvær med C, må det ha stor betydning at det er tale om et skadet og sårbart barn. De
fysiske skadene som C er påført, fremgår av Kreyberg Normann og Rognums sakkyndige
erklæring i forbindelse med etterforskningen mot foreldrene. Hennes psykiske sårbarhet
fremgår av erklæringene fra de rettsoppnevnte sakkyndige, fra en rekke andre fagfolk og
fra fostermoren. Det må etter kommunens mening legges til grunn at C er påført sine
fysiske skader i hjemmet. Hun er ved flere anledninger og over tid utsatt for overgrep og
annen omsorgssvikt fra foreldrenes side. Bruk av straff har vært en del av oppdragelsen. I
erklæringen fra Kreyberg Normann og Rognum heter det at skadene ”med overveiende
sannsynlighet (er) oppstått som følge av grov ytre vold”. Både fylkesnemnda,
byretten/tingretten og lagmannsretten har ved begge behandlingene enstemmig kommet
til at det måtte anses overveiende sannsynlig at skadene er påført C av foreldrene.
Høyesterett har intet grunnlag for å fravike denne bevisvurdering. Ved vurderingen av
årsaksforholdet kan det ikke stilles strengere beviskrav enn krav om vanlig
sannsynlighetsovervekt.
(25) De rettsoppnevnte sakkyndige har lagt stor vekt på at traumer fra overgrep fra foreldrenes
side vil reaktiveres under samværene, og at dette vil skape angst hos C. De har derfor –
under forutsetning av at det legges til grunn at foreldrene har begått overgrepene –
frarådet at C skal ha samvær med foreldrene. Dette forhold – som gjør denne saken meget
spesiell – er etter kommunens syn et sentralt moment i den vurdering som skal foretas.
(26) Et annet viktig moment i vurderingen er foreldrenes manglende ivaretakelse av Cs behov
under samværene. Siden hun er et skadet barn har hun større behov for struktur,
forutberegnelighet og stabil voksenkontakt enn de fleste andre barn. Foreldrene har til
sammen hatt rundt 90 samvær med C. Allerede fra starten av fungerte disse dårlig. Dette
fremgår blant annet av observasjoner fra tilsynsfører og erklæringen fra fostermor.

5
Samværene har gjennomgående fungert dårlig også i de tilfeller hvor det har vært tilsyn.
At de to siste samværene har fungert noe bedre, rokker ikke ved dette bildet.
(27) Lagmannsretten har lagt for liten vekt på Cs egen mening. Hun har konsekvent gitt
uttrykk for at hun ikke ønsker samvær med foreldrene. Dette fremgår blant annet av
fostermors erklæring og erklæringen fra de rettsoppnevnte sakkyndige. Årsaken til hennes
bastante standpunkt er høyst sannsynlig dels en reaktivering av de traumer som skaper
angst, og dels foreldrenes manglende ivaretakelse av hennes behov under samværene.
(28) Det fremgår av barnevernloven § 6-3, slik den lyder etter lovendring 1. august 2003
nr. 86, og FNs barnekonvensjon artikkel 12 at det i denne type saker skal legges betydelig
vekt på barnets mening. Selv om C er knapt åtte år og er noe sent utviklet for alderen, har
hun utvilsomt full forståelse og modenhet i forhold til samværsspørsmålet. Det er ingen
holdepunkter for at hun har vært utsatt for press fra noe hold eller at hennes utsagn
skyldes at hun har vært i en lojalitetskonflikt. Også fosterforeldrenes vurdering må
vektlegges, jf. Rt. 1998 side 787. Av fostermors erklæring fremgår det at hun – på
bakgrunn av sine erfaringer – anbefaler at det ikke skal være samvær mellom foreldrene
og C.
(29) Et annet sentralt moment i vurderingen er den situasjon som vil oppstå når C får
informasjon om at det er foreldrene som har påført henne skaden. Dette er et forhold som
de rettsoppnevnte sakkyndige har lagt betydelig vekt på. Det er grunn til å tro at C – hvis
hun frem til da har vært presset til å ha samvær med foreldrene – vil få en grunnleggende
mistillit til de voksne, herunder fosterforeldrene, som har foranlediget dette samværet.
Det er – slik kommunen ser det – ikke forsvarlig å vente med å avvikle
samværsordningen til en slik situasjon oppstår.
(30) Manglene ved foreldrenes omsorgsevne i forbindelse med samværene, vil ikke kunne
avhjelpes med tilsyn og hjelpetiltak fra det offentlige. Det er etter kommunens syn ikke
sannsynlig at foreldrene vil samarbeide ved eventuelle fremtidige samvær. Foreldrene har
stort sett hatt en negativ holdning til at samværene skal skje under tilsyn. Selv om de nå
tilsynelatende har endret oppfatning på dette punkt, kan man ikke bygge på at deres
grunnleggende holdning er endret. Det er derfor sannsynlig at de eventuelle fremtidige
samvær vil falle tilbake til det tidligere dårlige mønsteret. Men selv om man skulle
komme til at samværene ved tilsynsførerens bistand vil bli gjennomført på en grei måte,
må det være avgjørende at Cs reaksjoner etter samværene er de samme også når disse
tilsynelatende har vært relativt vellykket.
(31) Etter kommunens mening er kravet til spesielle og sterke grunner for å nekte foreldrene
samvær etter barnevernloven § 4-19 annet ledd første punktum, oppfylt i dette tilfellet.
Det er for øvrig ikke en endelig avgjørelse som skal treffes. Samværsspørsmålet vil være
gjenstand for en løpende vurdering, og foreldrene vil kunne kreve saken vurdert på ny om
ett år.
(32) X kommune har nedlagt slik påstand:
”A og B har ikke rett til samvær med C.”
(33) Ankemotpartene – A og B – har for Høyesterett sammenfatningsvis anført:

6
(34) Det bestrides at lagmannsretten har anvendt en for høy terskel for å nekte foreldrene
samvær etter barnevernloven § 4-19. Det strenge kravet om ”spesielle og sterke” grunner
som fremgår av avgjørelsen i Rt. 2002 side 908, har sin bakgrunn i EMDs praksis ved
anvendelsen av EMK artikkel 8. For å nekte foreldrene samværsrett må det foreligge
”ekstraordinære” forhold, jf. Adele Johansen-dommen avsnitt. 78. Det er ikke grunnlag
for – slik kommunen hevder – å forstå EMDs praksis på den måten at dette kravet bare
gjelder når omsorgsovertakelsen er skjedd med henblikk på adopsjon. Det bestrides at
FNs barnekonvensjon artikkel 9 nr. 3 innebærer en svekkelse av vilkårene for
samværsnektelse slik disse er formulert i norsk rettspraksis og praksis ved EMD.
(35) De forhold som kommunen har påberopt som begrunnelse for å stoppe samværene, kan
verken enkeltvis eller samlet gi grunnlag for nektelse av samvær. Kommunen har i sin
argumentasjon lagt betydelig vekt på Cs reaksjoner i forbindelse med samværene. De
rapporter som på de aktuelle tidspunkter ble nedtegnet, gir imidlertid et mer nyansert og
moderat bilde av Cs reaksjoner enn det som fremgår av kommunens argumentasjon. Hun
har ikke hatt mer negative reaksjoner på samværene enn det hennes to brødre har hatt.
Samlet vurdert er det etter ankemotpartenes mening tale om nokså ordinære og vanlige
reaksjoner.
(36) Ankemotpartene er enige i at C er et skadet barn som krever særskilt omsorg. På grunn av
hennes manglende konsentrasjon krever hun struktur og oppfølgning. Det aksepteres at de
biologiske foreldre – slik situasjonen nå er – ikke har forutsetninger for i det daglige å
ivareta de særlige behov som datteren har, og at fosterforeldrene er spesielt godt egnet til
dette. Men det bestrides at foreldrene ikke evner å ivareta Cs behov i forbindelse med den
meget begrensede samværsordning som lagmannsretten har fastsatt. Det er flere grunner
til at samværsordningen tidligere ikke har fungert så godt som ønskelig. Ved de to siste
samværene hadde tilsynsføreren en mer aktiv rolle, og det må kunne legges til grunn at
disse samværene var vellykkete. Ankemotpartene er enig i at fremtidige samvær bør
legges opp på denne måten.
(37) Det er etter ankemotpartenes syn vanskelig med sikkerhet å vite hva som egentlig er Cs
mening. Det må tas i betraktning at hun mentalt sett er på et lavere utviklingstrinn enn
alderen skulle tilsi. Hennes motvilje mot samvær med foreldrene har stort sett vært
begrunnet med at hun ikke liker at moren ”klyper” henne i kinnet. Dette er noe moren har
gjort som en vennlig gest mot datteren, og motviljen mot samværene kan derfor i noen
grad bero på en misforståelse fra Cs side. Barnets mening er under enhver omstendighet
bare ett blant flere momenter i den vurdering som skal foretas.
(38) De rettsoppnevnte sakkyndige har lagt betydelig vekt på problemer som C antas å få når
hun blir kjent ”med hele sammenhengen”. Ankemotpartene anfører at det er vanskelig å
tillegge en slik hypotese om fremtidige reaksjoner vekt ved fastsettelsen av
samværsordningen i dag. Uansett om det er en samværsordning eller ikke, må hun antas å
få reaksjoner når hun får nærmere opplysninger om årsakene til skadene. Det avgjørende
vil nok langt på vei bli hva C da vil ”velge” å legge til grunn. En rekke hensyn taler for
øvrig for at man bør vente til C blir betydelig eldre før hun gis ytterligere informasjon om
årsaken til skadene. Om nødvendig kan det skje en revurdering av samværsspørsmålet når
man ser hennes reaksjoner etter at informasjonen er gitt.
(39) Ankemotpartene stiller seg tvilende til de rettsoppnevnte sakkyndiges hypotese om at Cs
motstand mot samvær med foreldrene skyldes reaktivering av traume i forbindelse med

7
de skadene hun er påført. Det bemerkes at ingen av de tidligere sakkyndige som har uttalt
seg i sakskomplekset, har vært inne på denne tanken. De rettsoppnevnte sakkyndiges
hypotese må antas å bygge på et sviktende faktisk grunnlag.
(40) De tidligere rettsinstanser har kommet til at foreldrenes forhold er årsak til de skader C
ble påført. Med mindre retten skulle følge de sakkyndiges hypotese om reaktivering av
traume, er det ikke nødvendig å gå nærmere inn på denne problemstilling.
Ankemotpartene gjør gjeldende at det er flere alternative hendelsesforløp som kan
forklare de skader C ble påført. Disse er til dels ikke vurdert tidligere. Samlet sett fremstår
årsaksbildet som usikkert. For å kunne legge et så belastende årsaksforhold til grunn må
det etter ankemotpartenes syn foreligge en kvalifisert sannsynlighetsovervekt for at de har
påført barnet skadene ved mishandling. Beviskravet er her annerledes enn det ville ha
vært dersom det hadde vært spørsmål om å bedømme en risiko for overgrep i fremtiden.
(41) Ankemotpartene mener på denne bakgrunn at det ikke foreligger ”sterke og spesielle
grunner” for å nekte samvær i dette tilfellet. I denne saken innebærer for øvrig den etniske
tilknytning og det kulturelle aspekt at samværet med de biologiske foreldre på lengre sikt
vil ha en særlig verdi.
(42) A og B har nedlagt slik påstand:
”Lagmannsrettens dom stadfestes.”
(43) Jeg har funnet saken vanskelig, men er kommet til samme resultat som lagmannsrettens
mindretall og mener at foreldrene ikke bør ha samvær med C.
(44) Jeg bemerker at retten prøver alle sider av samværsspørsmålet. Den er ikke bundet av
partenes anførsler og påstander, jf. tvistemålsloven § 482. Spørsmålet skal avgjøres ut fra
forholdene slik de nå fremtrer.
(45) Samværsspørsmålet etter en omsorgsovertakelse reguleres av barnevernloven § 4-19,
hvor første og annet ledd lyder slik:
”Barn og foreldre har, hvis ikke annet er bestemt, rett til samvær med hverandre.
Når det er fattet vedtak om omsorgsovertakelse, skal fylkesnemnda ta standpunkt til
omfanget av samværsretten, men kan også bestemme at det av hensyn til barnet ikke
skal være samvær. Fylkesnemnda kan også bestemme at foreldrene ikke skal ha rett til
å vite hvor barnet er.”
(46) Når det er vedtatt omsorgsovertakelse, kan det altså etter § 4-19 annet ledd første
punktum bestemmes at det av hensyn til barnet ikke skal være samvær. Det skal skje en
bred skjønnsmessig vurdering hvor det generelle utgangspunkt i barnevernloven § 4-1 –
at det ved avgjørelse etter lovens kapittel 4 skal legges avgjørende vekt på å finne tiltak
som er til beste for barnet – vil være av betydning, jf. Rt 2002 side 908.
(47) Bestemmelsene i § 4-19 må anvendes i samsvar med artikkel 8 i Den europeiske
menneskerettighetskonvensjon (EMK) om respekt for familieliv. Det er ikke tvilsomt at
foreldrenes rett til samvær med sine barn etter en omsorgsovertakelse beskyttes etter
denne bestemmelsen. EMD vurderte denne problemstilling i dom av 7. august 1996 i
saken Adele Johansen mot Norge. I avsnitt 78 i dommen tar EMD utgangspunkt i at

8
omsorgsovertakelse normalt bør være et foreløpig tiltak med sikte på gjenforening, og at
det må finnes en rimelig balanse mellom barnets og foreldrenes interesse. Domstolen må
– heter det i den norske oversettelsen – ved denne avveiningen legge ”spesiell vekt på hva
som er best for barnet, noe som, avhengig av art og alvor, kan gjøre at foreldrenes
interesser må settes til side”, og at det ”i særdeleshet” ikke skal treffes tiltak som vil skade
barnets helse og utvikling. Det fremgår av avgjørelsen at tiltak som ikke er i samsvar med
mål om gjenforening, noe som vil gjelde nektelse av samværsrett, bare bør anvendes ”i
ekstraordinære tilfeller” og bare ”hvis de er motivert av et dominerende hensyn til barnets
beste”.
(48) Kommunen har gjort gjeldende at synspunktet om at samværsnektelse bare kan anvendes
i ”ekstraordinære tilfeller”, bare gjelder hvor det er foretatt omsorgsovertakelse med sikte
på adopsjon, noe som ikke er situasjonen i vår sak. Selv om dette ikke er avgjørende for
mitt syn på saken, bemerker jeg at jeg vanskelig kan se at EMDs praksis gir grunnlag for
å stille opp et slikt skille. For meg synes det – utfra målet om fremtidig gjenforening –
like sterkt begrunnet å stille strenge krav til en samværsnektelse i tilfeller hvor det ikke
tas sikte på adopsjon. En annen sak er at man i vår sak har omfattende erfaring med ulike
samværsordninger. Dette innebærer at man vil ha bedre grunnlag for avgjørelsen enn det
som ofte ellers vil være situasjonen i denne typen saker.
(49) I dommen i Rt. 2002 side 908 uttalte Høyesterett – blant annet på bakgrunn av praksis fra
EMD – at det kreves ”spesielle og sterke grunner” for å frata foreldrene rett til samvær
etter en omsorgsovertakelse. Kommunen har vist til bestemmelsen i FNs barnekonvensjon
artikkel 9 nr. 3. Denne bestemmelsen gjelder barnets rett til samvær med foreldrene etter
en omsorgsovertakelse. Det heter i den norske oversettelsen at konvensjonspartene ”skal
respektere den rett et barn som er atskilt fra en eller begge foreldre har til å opprettholde
personlig forbindelse og direkte kontakt med begge foreldrene regelmessig, med mindre
dette er i strid med barnets beste”. Jeg kan ikke se at barnekonvensjonen artikkel 9 nr. 3
innebærer noen endring i det skjønnstema som fremgår av Høyesteretts avgjørelse i
Rt. 2002 side 908, noe som egentlig heller ikke ble anført fra kommunens side. Det kan
imidlertid være grunn til å fremheve at de strenge krav som gjelder for å kunne nekte
foreldrene samvær, nettopp har sammenheng med at det normalt anses å være til barnets
beste – særlig i en mer langsiktig vurdering – å ha samvær med sine biologiske foreldre
også etter en omsorgsovertakelse.
(50) Denne saken gjelder en pike som har vært i fosterhjem i ca. seks år. Hun er
multifunksjonshemmet og trenger omfattende oppfølging både i forhold til mental, sosial
og fysiologisk utvikling. Hun er delvis lam i venstre side og har også fått diagnosen
ADHD. Det er enighet om at det – slik forholdene i dag fremtrer – er tale om en varig
omsorgsovertakelse. Det har etter at hun ble utskrevet fra sykehuset i desember 1997,
vært et stort antall samvær mellom C og hennes foreldre, men de har hatt en klart
avtagende hyppighet. Frem til mars 1998 var det samvær to ganger i uken i to timer under
tilsyn, deretter en gang annenhver uke i to timer under tilsyn. Fra oktober 1998 hver tredje
uke i tre timer under tilsyn, utvidet til fire timer ved byrettens dom 4. mars 1999. Fra
fylkesnemndas vedtak 13. februar 2002 var det fire ganger i året i inntil tre timer med
adgang til å sette inn tilsyn, noe tingretten reduserte til to ganger i året med fire timer med
tilsyn. Lagmannsretten reduserte i den påankede dom varigheten av de to årlige
samværene til tre timer.

9
(51) Kommunen har i sin prosedyre sterkt fremhevet at samværsordningen har fungert dårlig
og at den har virket negativt for C. Denne anførsel har etter mitt syn god dekning i de
rapporter som foreligger fra de forskjellige samvær. Som et par eksempler fra de senere
samvær, viser jeg først til tilsynsførerens rapport fra samværet 31. mai 2002:
”Vurdering.
C. ser ut til å godta at jeg skal være med til foreldrene med en gang. Hun reagerer
ingenting på at fosterfar går, men er med en gang opptatt av å være i kontakt med meg.
Snakker med meg, spør meg og krabber opp på fanget mitt. Hun er urolig, stadig i løp
frem og tilbake i stuen. Videoen følger hun ikke med på, bare spør hva som skjer hver
gang hun setter seg opp på fanget mitt. Jeg er ikke ferdig med å forklare det som skjer i
øyeblikket engang, før hun på nytt er nede på gulvet.
Hun viser ingen spesiell glede ved å møte mor og heller ingen spesiell reaksjon når far
kommer. Når far går, er hun med på å gi en klem, men stopper ikke i aktiviteten.
Far tar ingen initiativ til aktivitet med C, sitter og ser på videoen som han har satt på og
spør om hun vil sitte på fanget, men forholder seg ellers passiv. Mor følger opp
initiativet til C, finner spill og bøker, men bortsett fra når de to spilte, var det lite
samhandling.
Det er mulig å få C. til å sitte rolig i perioder hvis de voksne er motiverende og aktive i
forhold til felles aktivitet, eks. lesing. Ville derfor foreslå at C. kunne få med seg ev. spill,
bøker eller lignende som hun er glad i og som kan motivere foreldrene til felles aktivitet
slik at C. har mulighet til å konsentrere seg.
Besøket er sikkert hyggelig for foreldrene, men for C. så jeg på dette besøket som
forvirrende og totalt mislykket hvis det skulle være en kilde til samhandling, kontakt og
gode opplevelser mellom mor, far og barn.”
(52) Jeg viser videre til rapport fra tilsynsfører fra samvær 10. mai 2003:
”Vurdering:
Mor og far hadde ikke klargjort noe før dette samværet. Huset var blottet for
aktivitetsmateriell og det var ingen planlegging av tiden. Alt ble tatt på sparket ut fra Cs
spørsmål. Altså en total mangel på organisering.
Foreldrene virker som de prøver å sette grenser ved å si at hun må vente når hun spør
om noe, men jeg skjønte ikke grunnlaget for hvorfor det var nødvendig å vente verken i
forhold til isen, pakken eller tyggisen. Jeg tror heller ikke C skjønte dette. Hele besøket
hadde en total mangel på strukturering. Alt virket tilfeldig.
At hun tidligere i besøket var blitt lovt indisk godt, husket ikke foreldrene og dette også
forvirret C.
C bruker disse tre timene til å virre frem og tilbake, stille mange spørsmål, oppfordre til
lek og aktiviteter, men bortsett fra den ene spillet hvor alle tre satt sammen på gulvet
ble det en del tafatte forsøk på samlek.”
(53) De to samværene kort tid før Høyesteretts ankebehandling – henholdsvis 1. april og
21. mai 2004, har ytre sett forløpt mer vellykket. Under disse samværene spilte
tilsynsføreren en mer sentral rolle, og det var hun som i hovedsak organiserte aktivitetene.
Jeg viser til tilsynsførerens rapport fra samværet 21. mai 2004, hvor også de
rettsoppnevnte sakkyndige var til stede. Hun uttaler her:
”Vurdering:
Det er far som hele tiden er den aktive part i samspillet med C. Bare nede på
lekeplassen er mor også delaktig i aktivitetene.

10
C virker rolig under hele samværet. Det er lite av den ”virringen” jeg har beskrevet
tidligere. Hun henvender seg en del til meg, men stiller spørsmål også til både moren og
faren. Far svarer greit på de fleste spørsmål, mor er som hun pleier, sier ”ja” og ler uten
at det virker som hun har forstått spørsmålet. Det var tydelig at C ville gjenta turen til
lekeplassen som vi hadde sist, og som sist ble denne turen ned dit vellykket, da både mor
og far er i aktivitet sammen med C. Turen ned til Z senter med kjøp av vannpistol som
mål, ble også en positiv opplevelse for C. Men foreldrene kunne med fordel fått C til å
gå, i hvert fall deler av veien.
Far er tydelig opptatt av å etterkomme C`s ønsker, sparker ball når hun vil, bærer når
hun vil og spiller spill ut fra den måten C vil gjøre det. Det at de etterkommer alle
hennes ønsker gjør at det ikke blir satt noen grenser, det blir ikke stilt noen krav til
henne og det blir ingen gode ”samtaler”.
Men det virket ikke som C ble utslitt etter samværet, selv om dette hadde en varighet på
7 timer. Hun var tydelig glad når fosterfar kom, ville fort hjem, men virket opplagt og
ikke på langt nær så frustrert som under tidligere samvær.”
(54) De rettsoppnevnte sakkyndige uttaler om dette samværet:
”Ut fra det som er beskrevet, har gjennomføring av samvær alltid bydd på problemer
og vært lite konstruktive for C. I følge rapporten til Astrid Vargheim, ble kvaliteten
bedre da tilsynsfører gikk inn og overtok styring. Samværet som de sakkyndige
observerte foregikk uten åpenbare vansker, og til tider med en god stemning mellom C
og foreldrene. Da fosterfar kom for å hente henne, var hun imidlertid svært ivrig etter å
komme av gårde. Selv om dette samværet, etter hva de sakkyndige forstår, var et av de
bedre som har funnet sted, hadde hun negative reaksjoner og uro etterpå, både hjemme
og på skolen. Det later altså ikke til at ”gode” samvær endrer holdningen hennes til
foreldrene, og til å besøke dem. Men at kvaliteten på samværene kan bedres ved aktiv
tilrettelegging, virker trolig.”
(55) Det foreligger omfattende dokumentasjon for de negative reaksjoner – som de
rettsoppnevnte sakkyndige omtaler – i forbindelse med tidligere samvær. Jeg nøyer meg
med å vise til fostermors skriftlige forklaring, hvor det blant annet heter:
”Hennar sosiale åtferd og glede over å vere saman med og treffa igjen andre står i sterk
kontrast til korleis ho reagerer på samvær med biologiske foreldre. Alt frå ho var heilt
lita (to år), merka vi at C ikkje viste same entusiasme over ”besøk” hos sine biologiske
foreldre som når vi skulle til andre kjende. C hadde då dårleg språk og ho hadde difor
ingen verbal evne til å uttrykke kva ho følte for å treffa ”indisk mamma” og ”indisk
pappa” (som ho no kallar dei). Vi merka likevel reaksjonar i etterkant av samvær. C
var ofte uroleg, særleg i mat og leggjesituasjonar. Ho kunne søle og rote med maten slik
ho ikkje gjorde elles. Vi opplevde det som at ho på fleire område tok eit steg tilbake
utviklingsmessig og lytta ikkje til oss fosterforeldre slik ho vanlegvis gjorde. Det vi
sterkast merka skilnad på var leggjesituasjonar. Vanlegvis fall ho lett til ro og sovna
raskt. Dei første dagane etter samvær med biologiske foreldre, var ho derimot ofte
uroleg og verka stressa.”
(56) I forklaringen avgitt under bevisopptaket uttalte fostermoren at C etter samværet 1. april
2004 – som var et av de mer vellykkede – var ”like urolig og utilpass som etter tidligere
besøk hos foreldrene”.
(57) C har både overfor fosterforeldrene og de rettsoppnevnte sakkyndige gitt uttrykk for at
hun ønsker å slippe samvær med sine biologiske foreldre. Jeg viser her til referatet i de
sakkyndiges erklæring av en samtale som psykolog Johansen hadde med henne i
fosterhjemmet, hvor det heter:

11
”… Jeg sier så at jeg kommer for å snakke om besøkene hennes hos indisk mamma og
pappa, og spør om vi kan snakke om dem. ”Ja”, sier hun. Straks etter ombestemmer
hun seg og sier: ”Nei”. ”Jeg vil ikke besøke dem”, sier hun. På spørsmål om hvorfor
ikke, klyper hun seg i kinnet og sier ”Indisk mamma gjør sånn!” ”De er slemme!”, sier
hun. Når jeg sier at indisk mamma og pappa vil at hun skal besøke dem, og spør hva
hun vil, sier hun på nytt: ”Nei, de er slemme”, og klyper seg i kinnet. ”Snakk med
mamma om det”, sier hun og reiser seg opp. Mer er det ikke mulig å få ut av henne.”
(58) Hun uttalte seg på tilsvarende måte i en samtale på skolen med psykolog Heramb.
(59) Psykolog Johansen uttalte i sin muntlige forklaring for Høyesterett at når C gir uttrykk for
at hun ikke vil ha samvær med foreldrene fordi hun ikke liker at moren klyper henne i
ansiktet, må dette anses som en enkel konkretisering av hennes generelle holdning. De
sakkyndiges syn er med andre ord at Cs motvilje mot samvær har en langt mer
dyptgående begrunnelse enn det forhold hun konkret nevner.
(60) Det fremgår av barnevernloven § 6-3 første ledd første punktum at barn ”som er fylt 7 år,
og yngre barn som er i stand til å danne seg egne synspunkter, skal informeres og gis
anledning til å uttale seg før det tas avgjørelse i sak som berører ham eller henne”. Dette
er her skjedd gjennom de samtaler som C har hatt med de rettsoppnevnte sakkyndige.
Etter bestemmelsens annet punktum skal barnets mening ”tillegges vekt i samsvar med
barnets alder og modenhet”. Det er ingen holdepunkter for å anta at Cs uttalelser er
påvirket av noen form for lojalitetskonflikt i forhold til fosterforeldrene. Disse har tvert
imot positivt tilskyndet C for at samværene skulle fungere på en best mulig måte. Selv om
C står noe tilbake i sin utvikling i forhold til alderen, er det ikke tvilsomt at hun forstår
hva samværene konkret innebærer. Men den betraktning at det – særlig sett i et lengre
tidsperspektiv – generelt sett kan være fordelaktig å ha opprettholdt kontakten med de
biologiske foreldre, kan hun selvsagt ikke ha innsikt i. Hvor stor vekt man bør legge på
hennes motvilje mot samværene avhenger etter mitt syn av hvor grunnfestet motviljen er
og hva som reelt sett er årsaken til den.
(61) De rettsoppnevnte sakkyndige uttaler i sin skriftlige erklæring at det forhold at barn i
fosterhjem viser reaksjoner i forbindelse med samvær er regelen snarere enn unntaket,
også i tilfeller hvor omsorgsovertakelse skyldes andre forhold enn mishandling. En slik
reaksjon behøver derfor ikke gi grunnlag for opphør av samvær, ettersom det på lengre
sikt kan være nyttig for barn å ha kontakt med foreldrene. Et sentralt spørsmål blir –
uttaler de sakkyndige – hvordan man skal forstå årsakene til Cs vegring og uro. Dersom
man mener at C ikke har vært mishandlet av foreldrene, må vegringen forstås i lys av
vanlig forekommende vansker som kan oppstå i forbindelse med samvær hos barn i
fosterhjem. Det kan dreie seg om lojalitetskonflikt eller at barnet blir utsatt for negativ
påvirkning i fosterhjemmet når det gjelder synet på de biologiske foreldre, eller at barnet
frykter at det må flytte tilbake til foreldrene. Det er – som jeg allerede har vært inne på –
intet grunnlag for å anta at noen av de sistnevnte forholdene er til stede i dette tilfellet.
(62) De sakkyndige går i sin erklæring nærmere inn på styrken i og årsaken til Cs motvilje mot
samværene:
”Det som er spesielt for C, er imidlertid at vegringen mot foreldrene er så bastant, og at
den later til å ha vært der bestandig, helt fra hun kom til fosterhjemmet. Det vanlige er
at barn i tilsvarende situasjoner er ambivalente og har motstridende følelser. Som
fosterforeldrene forteller, viste vegringen seg først som en ordløs protest, og har senere
blitt verbalisert med uttrykk som ”de er slemme” og ”jeg liker dem ikke.” Det er Cs

12
egne spørsmål som har ført til at de har forklart henne at skaden skjedde hos
foreldrene. Hun er motvillig til i det hele tatt å snakke om foreldrene, i motsetning til
gleden hun vanligvis viser over å fortelle om ting som opptar henne, og som hun har
vært med på. Ikke en gang bilder av foreldrene vil hun forholde seg til. De sakkyndiges
erfaring er at det hører til sjeldenhetene å treffe fosterbarn som motsetter seg å ha bilde
av biologiske foreldre på veggen eller i et album.
Vegringen mot foreldrene kommer også til uttrykk i samtalene med de sakkyndige. Til
begge de sakkyndige sier C at foreldrene er slemme og at hun ikke vil besøke dem. Hun
gir overhodet ingen åpning for en forsonende holdning og klyper seg i kinnet for å vise
hvor slemme hun synes de er.
At C viser ubehag på en så sterk og utvetydig måte, peker seg etter de sakkyndiges
mening ut som spesielt. Dersom en legger til grunn at hjerneskaden er påført av
foreldrene, slik rettsinstansene gjør, gir imidlertid Cs vegring, etter de sakkyndiges
vurdering, mening. C var ett år og tre måneder gammel da skaden ble påført henne, og
minnet om hendelsen må ses i forhold til hvordan barns hukommelse fungerer. Det er
først etter to års alder at barn har hukommelse om hendelser og kan verbalisere
minnene, og at de erverver såkalt semantisk og episodisk hukommelse. Før denne
alderen husker barnet gjennom opplevelser som ”sitter i kroppen”, såkalt sensorisk
hukommelse, men uten at sammenhengen mellom det som skjedde og minnene er
forstått av barnet. Cs møte med foreldrene kan ut fra en slik forståelse mobilisere angst
og anspenthet uten at hun har konkrete minner om opprinnelsen til disse følelsene.
Dette betegnes som implisitt hukommelse, i motsetning til den eksplisitte hukommelse
som erverves senere. Den implisitte hukommelsen inkluderer somatiske, emosjonelle og
perseptuelle inntrykk, men uten at disse kan knyttes direkte til sin opprinnelse. Ut fra
en slik forståelse, er det altså en betydelig belastning som ligger til grunn for Cs uvilje
mot samværene. Cs meninger, slik de kommer til uttrykk i samtalene med de
sakkyndige, kan i dette perspektivet forstås som et reelt utrykk for hva som faktisk
rører seg inne i henne.”
(63) De sakkyndige uttaler videre at når det skal tas stilling til samværsspørsmålet er det
barnets behov som må stå i sentrum. En slik vurdering må imidlertid ikke begrenses til
selve samværssituasjonen, det må også ses fremover. Selv om samvær medfører en viss
grad av ubehag for barnet, kan verdien av å kjenne foreldrene ha slik vekt at et kortsiktig
ubehag anses som en akseptabel pris. De sakkyndige viser til at både tingretten og
lagmannsrettens flertall har bygd på et slikt resonnement.
(64) Årsaken til Cs vegring mot samvær med foreldrene, får sentral betydning for de
sakkyndiges konklusjon:
”Dersom en legger til grunn at det er foreldrene som har skadet C, mener imidlertid de
sakkyndige at samværene er problematiske, sett på bakgrunn av hva slags belastning
det i slikt tilfelle dreier seg om. Ettersom reaksjonene hennes da må forstås som angst ut
fra den implisitte hukommelsen hun har om mishandlingen, betyr det at traumet
gjenopplives. Som nevnt er de negative reaksjonene ikke bare begrenset til
problematiske samvær, men opptrer også etter samvær som har fungert bedre, for
eksempel samværet som de sakkyndige observerte. Dette tyder på at det er de indre
forestillingene hos C om foreldrene som skaper reaksjonene, ikke nødvendigvis
kvaliteten på det enkelte møte.”
(65) Psykolog Johansen har i sin muntlige forklaring fastholdt og utdypet disse synspunkter.
(66) Dersom man anvender den betraktningsmåte som de sakkyndige har benyttet, må man for
å ta stilling til hvilke belastninger en fremtidig fortsatt samværsordning vil innebære for
C, også ta stilling til årsaken til skadene. Det kan ikke stilles opp et strengere beviskrav
enn vanlig sannsynlighetsovervekt for å kunne legge til grunn at skaden skyldes en eller

13
annen form for mishandling fra en eller begge foreldrenes side. De hensyn som tilsier et
skjerpet beviskrav for et belastende forhold i for eksempel erstatningssaker og
forsikringssaker, gjør seg ikke gjeldende i denne type saker. Det er ikke her spørsmål om
å påføre foreldrene noen form for sanksjon, men å ta stilling til hvilken risiko for skader
og belastninger et barn skal utsettes for.
(67) Årsaksspørsmålet har vært behandlet to ganger av både fylkesnemnda, byretten/tingretten
og lagmannsretten. Samtlige instanser er enstemmig kommet til at det er klar
sannsynlighetsovervekt for at skaden skyldes mishandling fra foreldrenes side. Det er
særlig i byrettens dom 4. mars 1999 og lagmannsrettens dom 6. desember 1999 at
spørsmålet er drøftet i større bredde. Lagmannsretten viste i denne dommen til de
konklusjoner de medisinsk sakkyndige for forhørsretten, spesialist i barnesykdommer
Erik Kreyberg Normann og professor, dr.med. Torleiv Rognum, hadde trukket i sin
erklæring vedrørende årsaken til de fysiske skadene som C er påført, nemlig at de med
”overveiende sannsynlighet” er oppstått som følge av ”grov ytre vold”. Lagmannsretten
viste videre til at radiolog Wenche Jenny Orderud og seksjonsoverlege Arne Sigmund
Borthne som sakkyndige under ankeforhandlingen hadde gitt forklaringer til støtte for
denne konklusjon. Lagmannsretten fortsatte slik:
”Når de forannevnte medisinsk sakkyndiges forklaringer sammenholdes med den øvrige
bevisførsel, herunder forklaringer de psykologisk sakkyndige og de ankende parter har
avgitt, er lagmannsretten kommet til at det er stor sannsynlighetsovervekt for at Cs
skader er påført henne ved vold utøvd av foreldrene, én eller begge, og at denne volden
må ha vært kraftig og ha vært utøvd på to, tre eller fire forskjellige tidspunker. Ingen
av de medisinsk kyndige som har forklart seg, har ytret nevneverdig tvil med hensyn til
at alle de påviste skader på henne må ha vært forårsaket ved kraftige ytre påvirkninger,
og at ingen av dem kan ha bestått i fall fra små høyder som bord eller lignende. Det er
ikke framkommet noen antydninger om at hun har vært utsatt for noen trafikkulykke
eller lignende. Tilbake står da bare vold som årsaksfaktor. Sjansen for at denne volden,
som må ha vært utøvd minst to ganger, er utøvd av andre enn noen av foreldrene,
framstår som liten. …”
(68) Både tingretten og lagmannsretten er også ved behandlingen i denne runden kommet til
dette resultat. Bevisførselen omkring denne problemstilling synes imidlertid da å ha vært
mer beskjeden.
(69) Jeg kan ikke se at Høyesterett har noe grunnlag for å fravike den bevisbedømmelse som
de tidligere retter – til dels på grunnlag av en omfattende umiddelbar bevisførsel – har
kommet til. Ankemotpartenes prosessfullmektig har for Høyesterett angitt enkelte
alternative skadeforløp som visstnok ikke skal ha vært vurdert av de tidligere instanser.
Jeg kan imidlertid ikke se at disse hypotesene bringer dette spørsmålet i noen annen
stilling.
(70) De rettsoppnevnte sakkyndige tar i sin erklæring opp et forhold som også er trukket frem
av lagmannsrettens mindretall. Det gjelder hva som vil skje når C med tiden får greie på
at det er foreldrene som har påført henne skadene. De uttaler om dette:
”Et annet forhold som de sakkyndige finner problematisk, er hva som vil skje når C
med tiden får greie på at det er foreldrene som har påført henne skadene. Spørsmålet er
hvordan hun skal klare å forholde seg til at fosterforeldrene har latt henne ha samvær
med dem som har gjort henne vondt. Som beskrevet tidligere er C opptatt av den stive
armen, og spør hvorfor den har blitt slik. Hun har alltid hatt spørsmål knyttet til sitt
handikap, og en kommer derfor neppe utenom å fortelle henne ”hele sammenhengen”,

14
som lagmannsretten uttrykker det. De sakkyndige tror at dette vil bane veien for
forvirring fra Cs side og vanskeliggjøre samvær ytterligere. En må spørre hvordan det
er mulig å forholde seg til foreldre som i samværssituasjonen fremstår som greie og
velvillige, mens hun samtidig vet hva de har gjort mot henne. De sakkyndige kan i et
slikt perspektiv vanskelig se at samværene skaper noe annet enn problemer.”
(71) Jeg vil i det følgende foreta en oppsummerende avveining av de kryssende hensyn som –
slik jeg ser det – foreligger i saken:
(72) Når de tidligere instanser er kommet til at det bør opprettholdes en begrenset samværsrett,
har de lagt vekt på den verdi det vil ha for C å kjenne sitt opphav, også dersom det legges
til grunn at det er foreldrene som har påført henne skadene. At det – særlig i et lengre
tidsperspektiv – generelt vil være av verdi at barn etter en omsorgsovertakelse
opprettholder kontakten med sine biologiske foreldre, fremgår – som jeg har redegjort for
– klart av de rettsoppnevnte sakkyndiges erklæring. Dette er også den forutsetning loven
bygger på. Den omstendighet at det også er spørsmål om å ta vare på Cs indiske identitet
og tilhørighet, vil her være et element i det samlede bilde. Dette gjelder selv om det da
også må ses hen til at fosterforeldrene – etter det opplyste – gjør store anstrengelser for at
C skal bevare sin indiske tilhørighet, og at hun gjennom samværene med sine brødre vil
opprettholde en viss familiekontakt.
(73) På tross av de generelle hensyn som taler for et fortsatt samvær, er jeg – særlig på
bakgrunn av de rettsoppnevnte sakkyndiges anbefalinger – blitt stående ved at det
vanskelig kan forsvares å opprettholde samvær i dette tilfellet. De sakkyndige omtaler Cs
vegring som særlig ”bastant”, og de uttaler at hun viser ubehaget på en spesielt ”sterk og
utvetydig måte”. De mener – ifølge psykolog Johansens forklaring i Høyesterett – at dette
”mest sannsynlig” skyldes reaktivering av traume i forbindelse med de skader hun er
påført. Det fremgår av det jeg tidligere har sagt, at Cs problemer i forkant og etterkant av
samværene ikke synes å avhenge av om disse ytre sett har forløpt rimelig vellykket eller
ikke. Jeg kan ikke se at jeg har grunnlag for å sette til side de sakkyndiges vurdering når
det gjelder synspunktet om reaktivering av traume.
(74) De sakkyndige har, som jeg tidligere har gjengitt, fremhevet at Cs problemer vil
forsterkes nå hun får nærmere kunnskap om årsakene til hennes skader og at dette vil
vanskeliggjøre samvær ytterligere. Det er riktignok i dag vanskelig å forutsi når og
hvordan hun vil motta slik kunnskap. Jeg kan imidlertid vanskelig se at det vil være mulig
å gi henne dette på en måte som ikke vil medføre betydelige reaksjoner fra hennes side.
Jeg viser her til at C er påført betydelige og varige fysiske skader, som har store
konsekvenser for hennes livsutfoldelse og som hun naturlig nok er meget opptatt av. Hun
har en stor hjerneskade som har resultert i cerebral parese i hele venstre kroppshalvdel.
Den venstre armen har liten reell funksjon utover enkel støtte. Hun trener – ifølge
fostermorens forklaring – gjennom hele uken for å forebygge at muskulaturen skal bli mer
stiv og låst.
(75) Jeg er etter dette kommet til at påkjenningene for C med en fortsatt samværsordning vil
måtte antas å bli så store at foreldrenes interesser må vike, og at de derfor må nektes
samvær etter barnevernloven § 4-19 annet ledd første punktum. De særegne forhold som
foreligger i denne saken, innebærer at ”sterke og spesielle” grunner tilsier at dette bør bli
løsningen. Jeg tilføyer at spørsmålet om samvær senere vil kunne komme i en annen
stilling, særlig dersom C, når hun blir eldre, skulle se annerledes på spørsmålet.

15
(76) Jeg stemmer for denne
D O M :
A og B har ikke rett til samvær med C.
(77) Dommer Stabel: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(78) Dommer Matningsdal: Likeså.
(79) Dommer Gjølstad: Likeså.
(80) Justitiarius Schei: Likeså.
(81) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
A og B har ikke rett til samvær med C.