Dato: 2025-11-28

Sammendrag: Saken gjelder såkalt kapitaliseringsrente ved ekspropriasjon av en skogeiendom. Når erstatningen for tapt bruksverdi utbetales som et engangsbeløp, må fremtidige inntekter regnes om til dagens verdi.  Denne beregningen bygger på en kapitaliseringsrente – en rentesats som fastsettes ut fra en forventning om at erstatningen investeres på en fornuftig måte. Jo høyere rentesatsen er, desto lavere blir erstatningen. Lagmannsretten la til grunn at rettspraksis tilsier en standardisert kapitaliseringsrente på 4 prosent. Spørsmålet for Høyesterett var om dette bygger på riktig rettsanvendelse.

Høyesterett konstaterer at det foreligger en omfattende og langvarig praksis for å bruke en standardisert kapitaliseringsrente på 4 prosent. Dette rentenivået ble fastlagt i en storkammerdom om personskadeerstatning fra 2014, og det er i senere praksis lagt til grunn at det samme nivået også gjelder ved  ekspropriasjon. Standardrenten bygger på en forutsetning om at erstatningsbeløpet kan investeres bredt – ikke bare i egen næring, men også i andre aktiva.

Høyesterett finner ikke grunn til å endre standardrenten nå. En forskrift fra 2022 som fastsetter kapitaliseringsrenten til 2,5 prosent ved erstatningsutmåling for personskader, gir ikke grunnlag for å sette ned renten i ekspropriasjonssaker. Det foreligger heller ikke endringer i den økonomiske situasjonen som tilsier at standardrenten bør senkes. Høyesterett understreker også at en rente på 4 prosent ikke er så høy at det i seg selv tilsier en reduksjon. Standardrenten forutsetter bare investeringer som er lett tilgjengelige for alle. Den forutsetter ikke aktiv forvaltning.

Reglene om gevinstbeskatning av erstatningsbeløpet gir heller ingen grunn til å justere renten. Høyesterett presiserer også at forventet realinntektsvekst ikke skal påvirke kapitaliseringsrenten. Slik vekst inngår i beregningen av den tapte kontantstrømmen, ikke i selve rentesatsen.

Dommen bekrefter at det fortsatt skal gjelde en standardisert kapitaliseringsrente på 4 prosent i ekspropriasjonssaker. Den inneholder også uttalelser om Grunnloven § 105 og vederlagsloven §§ 6 og 10. Videre inneholder dommen synspunkter på når tidligere høyesterettsdommer kan fravikes, og den gir enkelte avklaringer om Høyesteretts kompetanse i skjønnssaker.

D O M
avsagt 28. november 2025 av Høyesterett i storkammer med
justitiarius Toril Marie Øie
dommer Bergljot Webster
dommer Aage Thor Falkanger
dommer Henrik Bull
dommer Per Erik Bergsjø
dommer Espen Bergh
dommer Knut Erik Sæther
dommer Are Stenvik
dommer Eyvin Sivertsen
dommer Thomas Chr. Poulsen
dommer Therese Steen
HR-2025-2364-S, (sak nr. 24-123314SIV-HRET)
Anke over Agder lagmannsretts overskjønn 5. juli 2024
A
Norges Skogeierforbund (partshjelper)
Norskog (partshjelper)
Norges Bondelag (partshjelper) (advokat Magnus Dæhlin)
mot
Telemark fylkeskommune (advokat Steinar Mageli)

2
S T E M M E G I V N I N G
(1) Dommer Falkanger:
Sakens spørsmål og bakgrunn
(2) Saken gjelder kapitaliseringsrente ved ekspropriasjon av skogarealer.
(3) A eier til sammen rundt 140 000 dekar eiendom, hvorav omlag 75 000 dekar er produktiv
skog. Næringsinntektene fra eiendommen kommer i all hovedsak fra skogsdrift og utleie til
jakt med hytter.
(4) I forbindelse med at daværende Vestfold og Telemark fylkeskommune bygget ny trasé for
fylkesveien mellom Ulefoss og Lunde på strekningen mellom Kaste og Stoadalen, traff
fylkeskommunen 22. september 2021 blant annet vedtak om ekspropriasjon av rundt
66 dekar skog fra A.
(5) Fylkeskommunen begjærte skjønn og inngikk avtale med A om tiltredelse og avtaleskjønn.
(6) Telemark tingrett avhjemlet skjønn 29. juni 2023 der det ved fastsettelsen av erstatningen
ble anvendt en kapitaliseringsrente på 2,5 prosent.
(7) Fylkeskommunen begjærte overskjønn ved Agder lagmannsrett, som 5. juli 2024 avhjemlet
overskjønn med slik slutning:
«1. Telemark fylkeskommune betaler A erstatning som fastsatt i overskjønnet
innen to uker fra det er forkynt.
2. Telemark fylkeskommune betaler de lovbestemte utgiftene ved skjønnet.
3. Telemark fylkeskommune betaler A 442 000 – firehundreogførtitotusen –
kroner i sakskostnadserstatning innen to uker fra overskjønnet er forkynt.»
(8) Lagmannsretten la til grunn en kapitaliseringsrente på 4 prosent.
(9) A anket til Høyesterett over rettsanvendelsen og saksbehandlingen, nærmere bestemt over
mangelfulle skjønnsgrunner.
(10) Ved kjennelse 28. august 2024 besluttet Høyesteretts ankeutvalg at ankebehandlingen
skulle stanses i påvente av endelig avgjørelse i en annen sak som sto for Høyesterett –
sak nr. 23-148657SIV-HRET, her kalt Trøndelag-saken. Høyesterett i avdeling besluttet
3. mars 2025 å overføre Trøndelag-saken til forsterket rett. Ved beslutning 5. mars 2025
bestemte justitiarius at saken skulle behandles i storkammer.
(11) Ankeutvalget avsa kjennelse og beslutning 31. mars 2025, der kjennelsen om stansing av
saken her – Telemark-saken – ble omgjort, og As anke ble tillatt fremmet. Ved justitiarius’
beslutning samme dag ble det bestemt at saken skulle behandles i storkammer i
sammenheng med Trøndelag-saken. Av de to sakene ble Telemark-saken prosedert først.
HR-2025-2364-S, (sak nr. 24-123314SIV-HRET)

3
(12) Norskog, Norges Skogeierforbund og Norges Bondelag har vært partshjelpere for
Høyesterett til fordel for de private parter i begge sakene.
(13) Til behandlingen i storkammer ble professorene Espen R. Moen, Handelshøyskolen BI,
Ola H. Grytten, Norges Handelshøyskole, og Øyvind Norli, Handelshøyskolen BI
oppnevnt som sakkyndige i begge sakene. De har avgitt en felles erklæring og har forklart
seg muntlig for Høyesterett.
(14) Norsk Almenningsforbund har inngitt skriftlig innlegg til belysning av allmenne interesser
i de to sakene, jf. tvisteloven § 15-8. Staten ved Samferdselsdepartementet innga 21. januar
2025 slikt innlegg i Trøndelag-saken.
(15) Den ankende part har for Høyesterett fremsatt nye anførsler om betydningen av
gevinstskatt og forventet inntektsvekst ved fastsettelsen av kapitaliseringsrenten.
(16) For øvrig står saken i det vesentlige i samme stilling som for lagmannsretten.
Partenes syn på saken
(17) Den ankende part – A – har i hovedsak anført:
(18) Lagmannsretten har korrekt lagt til grunn at det avgjørende for kapitaliseringsrentens
størrelse er ekspropriatens tilpasningsplikt. Derimot har lagmannsretten uriktig bygget på
at det gjelder en generell kapitaliseringsrente på 4 prosent ved ekspropriasjon av jord- og
skogeiendommer. Feilen har sammenheng med at lagmannsretten baserer seg på at renten
skal fastsettes ut fra at ekspropriaten forventes å investere erstatningsbeløpet utenfor sin
egen næring, blant annet i ulike verdipapirer. Dette er ikke riktig rettsanvendelse.
Kapitaliseringsrenten må fastsettes på grunnlag av investeringer i egen næring. Ved dette
sikres at ekspropriatens risiko blir den samme som om ekspropriasjon ikke hadde skjedd.
(19) Skattereglene er av betydning for tilpasningspliktens rekkevidde. Siden investeringer
utenfor egen næring i stor grad utløser gevinstskatt på erstatningsbeløpet, må det ses bort
fra den type investeringer ved fastsettelsen av kapitaliseringsrenten. Tilpasningsplikten går
ikke lenger enn tilpasningsmulighetene, og praktisk sett står skattereglene i veien for at
investering utenfor egen næring gir full erstatning.
(20) Det er ikke korrekt å bygge på en generell standardrente, slik lagmannsretten gjør. Det
riktige er at kapitaliseringsrenten skal fastsettes med grunnlag i den generelle avkastningen
ved reinvestering i ekspropriatens næring. I motsetning til bruk av en standardrente sikrer
denne fremgangsmåten at kravet i Grunnloven § 105 om full erstatning oppfylles. En slik
fastsettelse av kapitaliseringsrenten vil ikke by på noen vesentlige praktiske
vanskeligheter, og den vil ikke være prosessdrivende. Skjønnsrettene er sammensatt slik at
de er godt rustet til å foreta denne vurderingen.
(21) Hvis Høyesterett kommer til at det skal fastsettes en standardrente, bør den settes betydelig
lavere enn 4 prosent. Dette nivået forutsetter investeringer med urimelig høy risiko. Det
foreligger ingen avgjørelser fra Høyesterett som tilsier at det skal benyttes en så høy
kapitaliseringsrente ved ekspropriasjon av skog- og landbrukseiendommer.
Lagmannsretten har lagt til grunn at avkastningen i skogbruket ligger på 2,5 prosent eller
HR-2025-2364-S, (sak nr. 24-123314SIV-HRET)

4
lavere, og denne bevisvurderingen er Høyesterett bundet av. Høyere risiko enn dette bør
ekspropriaten ikke forventes å ta.
(22) Rentenivået i personskadesaker får ikke direkte virkning for nivået i ekspropriasjonssaker,
men det må tas hensyn til at renten i personskadesaker ved forskrift 26. august 2022
nr. 1482 om kapitaliseringsrente etter skadeserstatningsloven er satt til 2,5 prosent. De
hensynene som begrunnet reduksjon til dette nivået, gjør seg også gjeldende ved
ekspropriasjon. En slik kapitaliseringsrente henger dessuten godt sammen med forventet
avkastning i skogbruket.
(23) Under enhver omstendighet må kapitaliseringsrenten ta hensyn til inntektsvekst. Innenfor
skogbruk kan veksten fastsettes generelt, og dette elementet egner seg derfor godt til å bli
trukket inn i fastsettelsen av kapitaliseringsrenten.
(24) Lagmannsretten bygger på uriktig rettsanvendelse, og skjønnsgrunnene er i hvert fall ikke
tilstrekkelige til å se at rettsanvendelsen er riktig.
(25) Det er lagt ned slik påstand:
«1. Overskjønnet oppheves.
2. A tilkjennes sakskostnader.»
(26) Partshjelperne – Norskog, Norges Skogeierforbund og Norges Bondelag – har sluttet seg til
As anførsler. Det er lagt ned slik påstand:
«NORSKOG, Norges Skogeierforbund og Norges Bondelag tilkjennes
sakskostnader.»
(27) Ankemotparten – Telemark fylkeskommune – har i hovedsak gjort gjeldende:
(28) Lagmannsretten har korrekt lagt til grunn en standardrente på 4 prosent, og
skjønnsgrunnene er ikke mangelfulle.
(29) Ved utmåling av ekspropriasjonserstatning for bruksverdi må den tapte inntektsstrømmen
fastlegges først. Skjønnsretten må da legge det mest sannsynlige tap til grunn – det såkalte
overvektsprinsippet. Ved den påfølgende fastsettelsen av kapitaliseringsrenten skal det
ikke tas ytterligere hensyn til usikkerheten ved denne inntektsstrømmen, slik som den
økonomiske kapitalverdimodellen legger opp til. Kapitaliseringsrenten har en annen
funksjon i den økonomiske modellen enn ved utmåling av ekspropriasjonserstatning.
(30) I rettslig sammenheng er det fastsatt at renten skal bestemmes ut fra ekspropriatens
tilpasningsplikt. Dette er en juridisk vurdering, og rettspraksis viser at det skal tas hensyn
til et bredt spekter av mulige investeringer, ikke bare investeringer i ekspropriatens egen
næring – her skogbruk.
(31) Det følger dessuten av rettspraksis at det skal brukes en standardrente, noe som har
åpenbare praktiske og prosessøkonomiske fordeler. Det kan gjøres unntak dersom særlige
forhold ved den enkelte eiendom kan gi grunnlag for høyere eller lavere rente. Og dersom
avkastningen i næringen gir grunnlag for en høyere kapitaliseringsrente, skal denne brukes.
Ingen av disse unntakene er imidlertid anvendelige i vår sak.
HR-2025-2364-S, (sak nr. 24-123314SIV-HRET)

5
(32) Rettspraksis frem til forskriften om kapitaliseringsrente etter skadeserstatningsloven kom i
2022, bygger på en kobling mellom kapitaliseringsrenten i saker om henholdsvis
personskadeerstatning og ekspropriasjonserstatning. I Rt-2014-1203 S
kapitaliseringsrente I fastsatte Høyesterett i storkammer at standardrenten skulle være
4 prosent. Dette medfører at det samme nivået må brukes i saker om ekspropriasjon – noe
som er fulgt opp i skjønnsrettenes praksis.
(33) Forskriften av 2022 senket kapitaliseringsrenten til 2,5 prosent for personskadesakene, men
den er begrunnet i hensyn som ikke gjør seg gjeldende ved ekspropriasjon.
(34) At det ikke skal tas hensyn til mulig gevinstskatt på ekspropriasjonserstatningen, følger
direkte av vederlagsloven § 3 andre ledd. Den ankende parts argumentasjon for å tillegge
skatt betydning for renten er egentlig en annen side av samme sak og kan ikke føre frem.
Mulig økonomisk vekst kan heller ikke trekkes inn i rentefastsettelsen.
(35) Samlet er det ikke grunnlag for å fravike den domstolskapte standardrenten på 4 prosent.
Siden storkammersaken i 2014 har det ikke inntrådt noe som skulle tilsi at denne
rettspraksisen skal fravikes, hverken når det gjelder spørsmålet om det skal være en
standardrente eller nivået på den.
(36) Det er lagt ned slik påstand:
«1. Anken forkastes.
2. Telemark fylkeskommune tilkjennes sakens omkostninger.»
Mitt syn på saken
Høyesteretts kompetanse
(37) Ved anke over overskjønn er Høyesteretts kompetanse begrenset til å prøve
rettsanvendelsen og saksbehandlingen, jf. skjønnsprosessloven § 38. Overskjønnets
bevisbedømmelse, slik den fremgår av lagmannsrettens skjønnsgrunner, er i
utgangspunktet bindende for Høyesterett.
(38) Høyesterett kan gi anvisning på hvilke generelle rettslige prinsipper og normer som gjelder
for fastsettelse av kapitaliseringsrenten, men valg av rentesats i den konkrete saken hører i
utgangspunktet under skjønnsretten, jf. HR-2018-1715-A Skeidar avsnitt 35 med videre
henvisning. Om det skal være en standardrente, og hvor høy den i så fall skal være, må
anses som rettsspørsmål som Høyesterett kan ta stilling til.
(39) Som nevnt er den ankende parts anførsler om betydningen av gevinstskatt og fremtidig
økonomisk vekst nye for Høyesterett. Jeg kommer tilbake til om skjønnsprosessloven
§ 38 innebærer at Høyesterett da er avskåret fra å behandle disse anførslene.
HR-2025-2364-S, (sak nr. 24-123314SIV-HRET)

6
Kapitaliseringsrente – full erstatning og tilpasningsplikt
(40) Ved ekspropriasjon har den det eksproprieres fra – ekspropriaten – krav på full erstatning,
jf. Grunnloven § 105. Ekspropriaten har på den annen side heller ikke krav på mer.
(41) Av lov 6. april 1984 nr. 17 om vederlag ved oreigning av fast eigedom – vederlagsloven –
§ 4 fremgår det at ekspropriaten normalt skal ha erstattet den høyeste verdien av
salgsverdien og bruksverdien. I visse tilfeller kan også gjenanskaffelsesverdien kreves
erstattet.
(42) I saken her er det fastsatt bruksverdierstatning etter vederlagsloven § 6 første ledd første
punktum, som lyder slik:
«Vederlag etter bruksverdi skal fastsetjast på grunnlag av avkastinga av eigedomen
ved slik pårekneleg utnytting som det røynleg er grunnlag for etter tilhøva på staden.»
(43) Erstatningen utbetales i form av en engangssum, jf. oreigningslova § 22 første ledd. Den
skal dekke tapet av det eksproprierte arealets årlige nettoavkastning for all fremtid. Den
økonomiske fordelen ved å få hele erstatningen for det fremtidige tapet utbetalt med en
gang, utjevnes ved at tapet blir neddiskontert til en nåverdi. Ved beregningen benytter man
en kapitaliseringsrente. Jo høyere kapitaliseringsrenten er, desto lavere blir
engangssummen.
(44) Denne neddiskonteringen er dels et utslag av at ekspropriaten ikke har krav på mer enn full
erstatning, og dels av ekspropriatens tilpasningsplikt. Innenfor visse rammer forventes det
at erstatningen plasseres på en måte som gjør at tapet blir minst mulig, jf. blant annet
Rt-1992-217 Ulvåkjølen.
(45) Et sentralt spørsmål ved fastsettelsen av kapitaliseringsrenten er hvilken avkastning det kan
forventes at ekspropriaten skal oppnå ved investering av erstatningen. Dette er et spørsmål
om hvilke plasserings- og anvendelsesmuligheter som skal tas i betraktning, noe som igjen
beror på hvilken risiko ekspropriaten må forventes å ta for å opprettholde den inntekten
som har falt bort. Dette reguleres altså av tilpasningsplikten.
(46) Tilpasningsplikten innebærer ikke at ekspropriaten er forpliktet til å investere erstatningen
slik at det oppnås avkastning av en viss størrelse. Erstatningen kan disponeres fritt.
Poenget er – som det heter i Prop. 73 L (2020–2021) side 12 – at Høyesterett «med
bakgrunn i tapsbegrensningsplikten [har] lagt til grunn at forventninger til
investeringsrisiko får betydning for forventet avkastningsnivå, som igjen får betydning for
fastsettelsen av kapitaliseringsrenten».
Nærmere om fastsettelsen av kapitaliseringsrenten
(47) Det avgjørende for kapitaliseringsrenten er «hvilken gjennomsnittlig realavkastning, altså
nominell avkastning minus inflasjon, som kan oppnås ved forvaltning av et
erstatningsbeløp om man ser flere tiår frem i tid», jf. Rt-2014-1203 S kapitaliseringsrente I
avsnitt 84. I ekspropriasjonssaker er tidsperspektivet i prinsippet ubegrenset, men det er
uten praktisk betydning for avkastningsnivået.
HR-2025-2364-S, (sak nr. 24-123314SIV-HRET)

7
(48) I HR-2024-967-A Vinterbro avsnitt 32 oppsummeres hovedelementene det skal legges
vekt på:
«Ved fastsettelsen av kapitaliseringsrenten legges det altså vekt på flere
hovedelementer – anslag over fremtidig inflasjon, krav til investeringsporteføljen, som
blant annet er et spørsmål om hvilken risiko den som får erstatning, må være forberedt
på å ta for å oppfylle sin tilpasningsplikt, og hvilken gjennomsnittlig avkastning en
slik portefølje vil gi i et langsiktig tidsperspektiv. Den forventede økonomiske
utviklingen nasjonalt og internasjonalt vil da stå sentralt.»
(49) Som jeg kommer tilbake til, har kapitaliseringsrenten langt på vei vært standardisert. Den
har som hovedregel ikke vært fastsatt konkret i hvert tilfelle.
(50) Fastsettelse av kapitaliseringsrente er en juridisk prosess – styrt av rettslige prinsipper som
er utviklet i høyesterettspraksis om tilpasningsplikten, jf. storkammerdommen fra 2014
avsnitt 90. Utgangspunktet er at usikkerhet knyttet til hvor store de fremtidige inntektene
ville ha vært uten ekspropriasjonen, ikke trekkes inn når renten fastsettes. Denne
usikkerheten tas i stedet i betraktning ved vurderingen av det fremtidige inntektstapet.
Dette skjer ved bruk av vanlige bevisregler, det vil si at verdien av den mest sannsynlige
inntektsstrømmen legges til grunn.
(51) Begrepet «kapitaliseringsrente» brukes også av økonomer som et verktøy for å finne
nåverdien av en fremtidig kontantstrøm. Kapitaliseringsrenten fastsettes da på grunnlag av
et avkastningskrav som reflekterer hvilken avkastning en investor kan oppnå ved beste
alternative investering med samme risiko. Etter en slik økonomisk modell vil renten også
avhenge av hvor usikker den fremtidige inntektsstrømmen er. Risiko er altså der et sentralt
element ved fastsettelsen av selve renten.
(52) Økonomer – og enkelte jurister – har tatt til orde for at også kapitaliseringsrenten i
erstatningssaker bør bygge på disse utgangspunktene. De fremhever at
kapitaliseringsrenten bør settes med sikte på at erstatningsbeløpet skal tilsvare verdien av
den inntektsstrømmen som har falt bort, og at verdien ikke alene avhenger av
inntektsstrømmens størrelse, men også av graden av usikkerhet. Også de sakkyndige i
denne saken har fremhevet dette. Som jeg nettopp var inne på, og som jeg også kommer
tilbake til, følger det imidlertid av langvarig og fast høyesterettspraksis at det – i en rettslig
sammenheng – ikke skal tas hensyn til usikkerhet ved inntektsstrømmen ved fastsettelsen
av standardrenten. Dette gjør at beregninger av kapitaliseringsrente etter en økonomisk
modell vanligvis ikke vil korrespondere med standardrenten, jf. Rt-1994-557 Flåmyra på
side 561, HR-2018-1715-A Skeidar avsnitt 44 og Rt-2014-1203 S kapitaliseringsrente I
avsnitt 83.
(53) Selv om kapitaliseringsrenten i personskadesaker nå følger av forskrift, bygger
fastsettelsen fortsatt på de rettslige utgangspunktene som følger av Høyesteretts praksis, se
Prop. 73 L (2020–2021) Endringer i skadeserstatningsloven (kapitaliseringsrente ved
utmåling av personskadeerstatning) punkt 3.1.3 på side 11–12.
(54) Den ankende part har ikke anført at kapitaliseringsrenten skal fastsettes etter den
økonomiske modellen uten hensyn til tilpasningsplikten. Men når det argumenteres med at
kapitaliseringsrenten må fastsettes med utgangspunkt i investeringer i egen næring, vises
det til at dette i større grad sikrer at avkastning og risiko blir den samme som før
HR-2025-2364-S, (sak nr. 24-123314SIV-HRET)

8
ekspropriasjonen. Resultatet ender i så fall ikke så langt unna det som følger av den
økonomiske modellen.
Gjelder det en standardisert kapitaliseringsrente på 4 prosent?
(55) Lagmannsretten har altså lagt til grunn at det gjelder en standardisert kapitaliseringsrente
på 4 prosent i saker om ekspropriasjon. Den ankende part har anført at dette er uriktig
rettsanvendelse, og at renten skal fastsettes på grunnlag av den generelle avkastningen som
kan forventes når erstatningen reinvesteres innenfor ekspropriatens næring – i dette tilfellet
skogbruk. Han aksepterer at renten til en viss grad skal være objektivisert, men han mener
at den må være tilpasset det generelle avkastningsnivået i næringen.
(56) Også i plenumssaken i Rt-1986-178 P Noem var det spørsmål om hvilke investeringer som
kunne forventes av en skogeier som fikk eiendommen ekspropriert. Sentralt sto blant annet
spørsmålet om skogeieren kunne forventes å investere utenfor egen næring. Om påbudet
om full erstatning i Grunnloven § 105 fremholder førstvoterende på side 186 at
bestemmelsen ikke «leder til noe bestemt resultat i den foreliggende sak». Det samme
gjelder i vår sak. Grunnlovsbestemmelsen setter klart nok en grense, men den aktualiseres
– som jeg kommer tilbake til – ikke her. Jeg skyter inn at Den europeiske
menneskerettskonvensjon (EMK) protokoll 1 artikkel 1 (P1-1) på dette området ikke gir
ekspropriaten bedre beskyttelse enn Grunnloven.
(57) Etter vederlagsloven § 6 skal erstatning etter bruksverdi «fastsetjast på grunnlag av
avkastinga av eigedomen». Den ankende part har vist til at ordlyden – med bestemt form
entall – tilsier at kapitaliseringsrenten må fastsettes med grunnlag i avkastningsforholdene
innenfor ekspropriatens næring. Å ta hensyn til annen og mer risikofylt avkastning enn den
som finnes i næringen, vil bryte med loven, anføres det.
(58) Jeg er ikke enig i dette. Paragraf 6 fastslår ikke annet enn at erstatning for bruksverdi må
bygge på det fremtidige inntektstapet som følge av ekspropriasjonen. Fastsettelsen av
kapitaliseringsrenten beror derimot også på tilpasningsplikten, slik denne er utviklet i
rettspraksis i form av en forventning om å reinvestere erstatningen for å begrense sitt tap.
Slik er bestemmelsen også oppfattet i skjønnspraksis.
(59) Hvorvidt det gjelder en helt generell standardrente, og om den i så fall er på 4 prosent, eller
om det gjelder en egen standardrente basert på avkastningen i den næringen ekspropriaten
driver, må etter dette først og fremst bero på rettspraksis. Som jeg har vært inne på, ble det
gitt en forskrift i 2022 om at standardrenten i saker om personskader skal være 2,5 prosent.
I første omgang ser jeg på avgjørelser som kaster lys over rettstilstanden før vi fikk denne
forskriften.
(60) Det finnes en rekke dommer om kapitaliseringsrente, hvorav plenumsdommen i
Rt-1986-178 P Noem synes å ha vært den første hvor renten sto helt sentralt. Jeg finner
ikke grunn til å redegjøre i detalj for alle disse, men går direkte til avgjørelsen i
Rt-2008-195 Regionfelt Østlandet avsnitt 90, der det heter:
«Valg av kapitaliseringsrentesats har vært prøvd av Høyesterett i flere saker om
ekspropriasjon eller fredning av fast eiendom og om personskadeserstatning. For
ekspropriasjon og fredning av skog gjelder dette plenumsavgjørelsen i Rt-1986-178
(Noem), Rt-1992-217 (Ulvåkjølen), Rt-1994-557 (Flåmyra) og Rt-1997-428
HR-2025-2364-S, (sak nr. 24-123314SIV-HRET)

9
(Torsæterkampen). Jeg går ikke detaljert gjennom de tre første avgjørelsene, idet
Rt-1997-428 etter min mening gir uttrykk for den rettsanvendelsen som har utviklet
seg gjennom disse avgjørelsene.»
(61) Det som her sies om at det har skjedd en rettsutvikling, er jeg enig i. I Noem-saken var det
et spørsmål om hvilke investeringer som det kan forventes at ekspropriaten foretar.
Flertallet mente at det måtte tas utgangspunkt i investeringer i egen næring, mens
mindretallet mente at dette var for snevert – det måtte tas utgangspunkt i et bredt spekter av
investeringsmuligheter, også utenfor egen næring. Rettspraksis har i takt med at renten er
blitt mer objektivisert, gradvis utviklet seg i retning av synspunktene til mindretallet.
Dessuten ble det – inntil forskriften kom i 2022 – stadig klarere at kapitaliseringsrenten i
ekspropriasjonssaker og personskadesaker skulle være den samme. Jeg viser til
HR-2024-967-A Vinterbro avsnitt 38, det det uttales:
«Høyesterett brukte i tidlige avgjørelser litt forsiktige formuleringer om hvor
sammenfallende rentenivået skulle være i de ulike sakstypene. I Rt-1994-557
Flåmyra, som gjaldt fastsettelse av kapitaliseringsrente ved bruksverdierstatning for
skog, ble det uttalt at det kan ‘være grunn til å sammenligne med praksis på andre
områder hvor tilsvarende hensyn generelt gjør seg gjeldende’, og det var derfor
‘nærliggende å trekke inn’ rentefoten for personskade som ‘veiledning’, jf. dommen
side 562–563. Dette ble gjentatt i Rt-2008-195 Regionfelt Østlandet avsnitt 92. Men
som det konkluderes med i den dommen avsnitt 93, er det nå fast praksis for samme
standardiserte kapitaliseringsrente ved personskadeerstatning og
ekspropriasjonserstatning. Dette er også lagt til grunn i storkammerdommen
[Rt-2014-1203 S kapitaliseringsrente I] avsnitt 68.»
(62) I dommen om Regionfelt Østlandet avsnitt 92 fremgår det at hvis en generell vurdering av
avkastningsforholdene i næringen gir grunnlag for en høyere sats, må denne legges til
grunn. En lavere sats kan derimot bare brukes hvis det er opplyst spesielle forhold ved den
enkelte eiendom som gir grunn til en særlig vurdering. Bortsett fra disse unntakene var det
klart at det skulle anvendes samme standardrente i saker om ekspropriasjon og
personskadeerstatning.
(63) I Rt-2014-1203 S kapitaliseringsrente I behandlet Høyesterett i storkammer spørsmålet om
hvilken kapitaliseringsrente som skulle benyttes i personskadesaker. Før denne dommen
ble det i rettspraksis lagt til grunn en standardrente på 5 prosent, jf. Rt-1993-1524 Ølberg.
(64) Høyesterett bygget i storkammerdommen på de sakkyndiges vurderinger av oppnåelig
avkastning ved forskjellige former for investeringer. Men etter Høyesteretts syn var det
rimelig å forvente at skadelidte «normalt må være forberedt på å ta noe større risiko» og
investere i en noe bredere sammensatt portefølje enn 80 prosent i sikre obligasjoner og
resten i aksjer, slik de sakkyndige hadde tatt utgangspunkt i, jf. avsnitt 91. Om det konkrete
nivået heter det i avsnitt 101:
«Jeg er likevel kommet til at en allmenn kapitaliseringsrente på fem prosent nå er noe
for høy. Ut fra de forutsetningene jeg har gjort rede for om investeringsvalg, mener jeg
at kapitaliseringsrenten bør settes til fire prosent.»
(65) På bakgrunn av den nevnte rettspraksis om at renten skal være den samme i saker om
personskade og ekspropriasjon, er det ingen tvil om at Høyesterett her mente at
kapitaliseringsrenten på 4 prosent også skulle legges til grunn i ekspropriasjonssaker. Dette
fremgår da også klart i avsnitt 68.
HR-2025-2364-S, (sak nr. 24-123314SIV-HRET)

10
(66) Den ankende part gjør gjeldende at HR-2018-1715-A Skeidar må forstås på en annen måte.
Jeg er ikke enig i dette. Saken gjaldt ekspropriasjon av deler av en næringseiendom, og
spørsmålet var om det skulle benyttes en høyere rente, siden reinvestering i næringen ble
antatt å gi en avkastning på rundt 8 prosent. Førstvoterende gjentar i avsnitt 33 at
kapitaliseringsrenten ved ekspropriasjon av skog svarer til renten ved personskade.
Spørsmålet var imidlertid om et av unntakene som blant annet fremkommer i saken om
Regionfelt Østlandet, skulle brukes – nemlig unntaket om at avkastningen ved
reinvestering i næringen skal legges til grunn ved fastsettelsen av renten dersom den er
høyere enn standardrenten. Dette må forstås slik at det på grunn av de generelle
avkastningsforholdene i næringen bare kan bli tale om høyere rente, ikke lavere. Når det i
avsnitt 47 uttales at det må kunne «forventes at reinvestering skjer i objekter med samme
avkastningsnivå som det avståtte», kan dette ikke tas til inntekt for den ankende parts syn i
vår sak. Det kommer klart frem at den standardiserte rentesatsen uansett er et gulv. En
eventuell lavere rente forutsetter spesielle forhold ved den enkelte eiendom. De generelle
forholdene i næringen kan altså ikke føre til en lavere rente enn standardrenten.
(67) Oppsummeringsvis viser rettspraksis at det før forskriften kom i 2022, var etablert en fast
standardrente som var den samme ved erstatning for personskade og ekspropriasjon. Etter
storkammersaken i 2014 har renten vært 4 prosent.
Er det nå grunnlag for å fravike standardrenten på 4 prosent?
Noen utgangspunkter
(68) Spørsmålet blir etter dette om det er grunnlag for å fravike den klare høyesterettspraksisen
om en standard kapitaliseringsrente på 4 prosent. Hensynene til rettssikkerhet,
forutberegnelighet og likhet for loven tilsier at slik fravikelse krever tungtveiende grunner.
Som utgangspunkt gjelder dette også når Høyesterett – som nå – er samlet i storkammer.
(69) Om fravikelse av slike rettsoppfatninger viser jeg til Jens Edvin A. Skoghøy, «I hvilken
utstrekning bør rettsoppfatninger av Høyesterett kunne fravikes?» i Lov, sannhet og rett.
Norges Høyesterett 200 år, 2015 på side 269 følgende. Han fremholder at grunnlag for
fravikelse blant annet kan være at det har skjedd en regelendring, at ny fagkunnskap, faglig
utvikling eller endring i samfunnsforhold gir grunnlag for fravikelse, eller at rettspraksis
ikke bygger på en tilstrekkelig bred og inngående vurdering. Skoghøy tilføyer at disse
elementene ikke uten videre kan være avgjørende, men at det også må foretas en
totalvurdering av om tidligere rettspraksis bør fravikes.
(70) I noen grad kan det nok være en smakssak hvordan man vil gruppere de enkelte
momentene, men som et utgangspunkt er jeg enig i disse synspunktene. Jeg ser derfor på
om det i vår sak foreligger slike forhold som Skoghøy nevner.
(71) Før jeg gjør det, viser jeg til at renten i storkammeravgjørelsen fra 2014 ble satt på
grunnlag av forventet avkastning i et 50-årsperspektiv, jf. avsnitt 88, og det ble forutsatt at
renten skulle stå i lang tid, jf. avsnitt 99. Dette tilsier i seg selv at det skal en del til for å
fravike det nivået som da ble etablert.
HR-2025-2364-S, (sak nr. 24-123314SIV-HRET)

11
Kan den forskriftsfastsatte renten på 2,5 prosent i saker om personskadeerstatning
begrunne at rettspraksis fravikes?
(72) Skadeserstatningsloven fikk i 2021 et nytt § 3-9 andre ledd, der første punktum gir
hjemmel til å fastsette kapitaliseringsrenten i personskadesaker. Med virkning fra
1. oktober 2022 er renten satt til 2,5 prosent, jf. forskriften om kapitaliseringsrente ved
personskade § 2 første ledd.
(73) Den ankende part har anført at forskriften også må føre til lavere kapitaliseringsrente i
ekspropriasjonssaker. Det er blant annet pekt på at det i statsrådsforedraget til forskriften,
PRE-2022-08-26-1482, gis uttrykk for at renten på 2,5 prosent vil sikre partene «en
riktigere kapitaliseringsrente enn den gjeldende domstolsfastsatte renten gjør i dag».
Uttalelsen viser – hevdes det – at renten på 4 prosent er for høy, ikke bare i
personskadesaker, men også i saker om ekspropriasjon. Dette er jeg ikke enig i. Uttalelsen
kommer helt avslutningsvis i statsrådsforedraget – under overskriften «Økonomiske og
administrative konsekvenser». Den må naturlig forstås slik at den bare gjelder den gruppe
forslaget omfatter, nemlig personer som er påført skader.
(74) Avgjørelsen HR-2024-967-A Vinterbro viser at renten i ekspropriasjonssaker etter
vedtakelsen av forskriften ikke uten videre følger renten i personskadesaker. Saken gjaldt
anke over et overskjønn som hadde lagt til grunn at siden kapitaliseringsrenten ved
ekspropriasjon og personskadeerstatning i praksis hadde fulgt hverandre, måtte renten i
forskriften også gjelde ved ekspropriasjon. Høyesterett slår her fast at dette var uriktig
rettsanvendelse. I avsnitt 39 fremholder førstvoterende at det ikke foreligger noe
«prejudikat for at det under enhver omstendighet skal anvendes identisk
kapitaliseringsrente ved personskadeerstatning og ekspropriasjonserstatning, slik
ankemotpartene har anført». I avsnitt 48 fremheves at det går uttrykkelig frem av
statsrådsforedraget til forskriften «at departementet ikke har vurdert hvilken betydning
rentesatsen i forskriften har for andre saksområder – ekspropriasjonserstatning er særskilt
nevnt – og at det langt fra er sikkert at en tilsvarende kapitaliseringsrente bør gjelde der».
(75) I avsnitt 49 oppsummeres rettstilstanden slik:
«Etter mitt syn er det da på det rene at renten på 2,5 prosent ved personskade ikke uten
videre kan legges til grunn ved ekspropriasjon. Om og eventuelt i hvilken utstrekning
forskriften bør ha betydning, må særlig bero på en vurdering av tilpasningsplikten ved
ekspropriasjon, og om de samme hensyn gjør seg gjeldende her som ved
personskade.»
(76) Jeg ser derfor nærmere på de hensynene som begrunnet at kapitaliseringsrenten ble satt ned
til 2,5 prosent i personskadesaker.
(77) I Prop. 73 L (2020–2021) punkt 3.4.2 på side 15 gir departementet uttrykk for at
kapitaliseringsrenten bør fastsettes ut fra en forventning om investeringer med en noe
høyere risiko enn plassering på sparekonto i bank, men at risikonivået som ble lagt til
grunn i storkammerdommen, kan «synes noe høyt». Av det som er skrevet videre, fremgår
at denne uttalelsen bare knytter seg til personskadesaker, og at den er begrunnet med de
utfordringer som kan følge med selve skaden:
«Som påpekt av Norsk Sykepleierforbund i høringen vil den skadelidte ofte være i en
vanskelig livssituasjon på grunn av skaden og de livsendringene den medfører. Det
HR-2025-2364-S, (sak nr. 24-123314SIV-HRET)

12
kan ikke forventes at den skadelidte har kunnskap eller overskudd til å drive aktiv
forvaltning av erstatningen.»
(78) I HR-2024-967-A Vinterbro avsnitt 44–45 er lovgivers formål oppsummert slik:
«Lovgiveren ønsker altså et lavere risikonivå ved personskader enn det Høyesterett i
storkammersaken [Rt-2014-1203 S kapitaliseringrente I] la til grunn da
kapitaliseringsrenten ble satt til 4 prosent. Departementet nevner flere grunner til
dette, som knytter seg særskilt til personskade. Det fremheves at skadelidte ofte er i en
vanskelig livssituasjon. I tillegg til det jeg har gjengitt, viser forarbeidene til at den
skadelidte på grunn av likviditetsbehov kan være avhengig av å realisere for eksempel
aksjer på et tidspunkt da markedsverdien ikke er høy.
Det er med andre ord mindre strenge krav til investeringsrisikoen – en lemping av
tapsbegrensningsplikten – som begrunner den lavere kapitaliseringsrenten i
forskriften, ikke en justert forventet inflasjon eller endret økonomisk utvikling.»
(79) En næringsdrivende som skal investere en erstatning for ekspropriasjon av
næringseiendom, vil på mange måter kunne stå i samme situasjon som en som skal
investere en erstatning for en personskade. Erstatningen skal som regel benyttes til å dekke
en inntekt som ville gått til livsopphold. Som det fremheves i Vinterbro-dommen, bygger
imidlertid lovendringen og forskriften på særlig to hensyn: At den som har fått en
personskade, ofte er i en vanskelig livssituasjon; og at skadelidte på grunn av
likviditetsbehov kan være avhengig av å realisere verdier på et markedsmessig ugunstig
tidspunkt.
(80) Ingen av disse hensynene gjør seg normalt gjeldende for en ekspropriat. Ekspropriasjonen
vil ikke ha betydning for ekspropriatens investeringsevne, og den har ikke – i hvert fall
som det klare utgangspunkt – medført at vedkommende er kommet i en sårbar og
livsendrende situasjon. En som er utsatt for en personskade, vil derimot kunne miste eller
få redusert evnen til å treffe og gjennomføre gode beslutninger om investering. Jeg antar
dessuten at en skogeier eller gårdbruker som mister en del av sitt areal ved ekspropriasjon
– i motsetning til en skadelidt – ofte vil kunne tilpasse virksomheten slik at det ikke vil
være det samme behovet for å investere i likvide midler. Som jeg kommer tilbake til, er for
øvrig standardrenten på 4 prosent bygget på at en stor andel av erstatningen investeres i
slike likvide midler.
(81) De uttalte hensynene bak den forskriftsfastsatte renten på 2,5 prosent gjør seg altså normalt
ikke gjeldende for ekspropriater. Jeg kan da ikke se at forskriften tilsier noen endring av
standardrenten på 4 prosent ved ekspropriasjon.
Kan ny fagkunnskap, faglig utvikling eller endring i samfunnsforhold begrunne fravikelse
av rettspraksis?
(82) Som nevnt bygger økonomer på en annen modell enn rettspraksis. I denne modellen
trekkes usikkerheten ved de tapte fremtidige inntektene inn ved fastsettelsen av
kapitaliseringsrenten. Dette er imidlertid ikke ny fagkunnskap eller et resultat av faglig
utvikling siden 2014. Tvert imot har denne modellen vært vurdert i flere avgjørelser av
Høyesterett. Jeg nøyer meg her med å peke på storkammerdommen fra 2014 avsnitt 83.
HR-2025-2364-S, (sak nr. 24-123314SIV-HRET)

13
(83) Som jeg har redegjort for, har Høyesterett i enkelte avgjørelser endret den til da gjeldende
standardrenten. Dette har bygd på vurderinger av oppnåelig realavkastning ved ulike
former for investeringer, ut fra nye analyser av forventet økonomisk utvikling.
(84) Partene har imidlertid ikke anført at det har inntrådt endringer i grunnleggende økonomiske
forhold siden 2014 som er av betydning for størrelsen på standardrenten. De sakkyndige
bekreftet både i den skriftlige uttalelsen og i den muntlige forklaringen for Høyesterett at
det siden 2014 ikke er skjedd endringer som gir grunn til å vurdere det langsiktige
realrentenivået vesentlig annerledes enn det som ble gjort i 2014. Dette er ikke bestridt av
partene.
(85) Endringer i den økonomiske situasjonen eller forventninger til den økonomiske utviklingen
kan altså ikke i seg selv gi grunnlag for en endring av standardrenten.
Bygger rettspraksis på en tilstrekkelig bred og inngående vurdering?
(86) Spørsmålet blir etter dette om det likevel kan være grunn til å fravike rettspraksis fordi den
ikke bygger på en tilstrekkelig bred og inngående vurdering. Jeg ser da på de elementene
som har vært fremme i den ankende parts prosedyre.
(87) Jeg begynner med om det er grunnlag for å fravike ordningen med én standardrente. Så
vidt jeg forstår, mener den ankende part at det er grunn til å gå bort fra denne ordningen,
og at renten isteden bør fastsettes med grunnlag i avkastningen i den aktuelle næringen.
Gjennom rettspraksis vil det da bli utviklet mer eller mindre standardiserte rentenivåer for
ulike typer næringsvirksomhet, anføres det. Lovgiver har imidlertid ganske nylig forkastet
en slik tilnærming. I Prop. 73 L (2020–2021), som gjelder endringen av
kapitaliseringsrente ved utmåling av personskadeerstatning, heter det i punkt 3.4.1 på
side 14:
«Det kan innvendes mot en generell kapitaliseringsrente at den innebærer et avvik fra
prinsippet om full erstatning, siden den ikke nødvendigvis tar hensyn til alle konkrete
forhold i den enkelte saken. Det har i høringen blitt reist spørsmål om
kapitaliseringsrenten skal være generell, eller om det i alle fall bør fastsettes ulike
kapitaliseringsrenter for ulike inntektstyper eller for ulike tidshorisonter. Det er uttalt
at fra et økonomisk synspunkt vil enkelte typer inntekter kunne være forbundet med
større usikkerhet enn andre typer inntekter. …
Ut fra en samlet vurdering foreslår departementet ikke en slik differensiering som
antydet av noen av høringsinstansene. I den totale utmålingsprosessen har en generell
kapitaliseringsrente gode grunner for seg. En generell kapitaliseringsrente forenkler
skadeoppgjørene og er forutberegnelig for partene. Kapitaliseringsrenten er kun ett av
mange elementer i erstatningsutmålingen i den enkelte saken, som for øvrig fortsatt i
stor grad vil være preget av skjønn.»
(88) Og videre i punkt 4.4 på side 17:
«Departementet ser det som viktig å ivareta de positive effektene man oppnår ved å ha
en generell kapitaliseringsrente som benyttes i tilnærmet alle saker der det skal
utmåles erstatning for personskade. En slik generell kapitaliseringsrente sikrer
forutberegnelighet for partene og gir en enkel regel som legger til rette for minnelige
løsninger og forebygger konflikt. Den generelle kapitaliseringsrenten er derfor ment å
HR-2025-2364-S, (sak nr. 24-123314SIV-HRET)

14
skulle benyttes i de aller fleste tilfeller, også i saker hvor konkrete omstendigheter
tilsier at man neppe vil oppnå en realavkastning helt i tråd med den forskriftsfastsatte
kapitaliseringsrenten.»
(89) Proposisjonen kan ikke oppfattes annerledes enn som en tilslutning til Høyesteretts
fastsettelse av en generell, objektivisert kapitaliseringsrente. Disse uttalelsene gjør det klart
at det ikke er grunnlag for å gå bort fra standardrenter i personskadesaker. Det samme må
gjelde for ekspropriasjonssaker, der tilsvarende hensyn gjør seg gjeldende. Skjønnsrettene
vil riktignok være godt egnet til å vurdere ulike skjønnsmessige elementer knyttet til
næringen, også om de skulle inngå i rentefastsettelsen. Men når det gjelder investering
utenfor næringen – slik tilpasningsplikten legger opp til – står skjønnsrettene neppe bedre
rustet enn de alminnelige domstolene gjør i saker om personskader.
(90) Den ankende part har videre anført at kapitaliseringsrenten på 4 prosent uansett er
urimelig høy, og han har i den forbindelse vist til at overskjønnet legger til grunn en
avkastning på 2,5 prosent eller lavere i skogbruket.
(91) De sakkyndige for Høyesterett har i samsvar med sitt mandat vurdert det generelle
avkastningsnivået innenfor skogbruk og jordbruk. De fremhever at grunnlaget for å foreta
slike vurderinger er mangelfullt, og at det er ulike metoder som kan benyttes. Anslagene
fra de sakkyndige beskriver ikke generelt et så lavt avkastningsnivå i skogbruket som
lagmannsretten har angitt i denne saken.
(92) Jeg ser imidlertid ikke grunn til å gå nærmere inn på dette. Ved vurderingen av
standardrentens størrelse må det uansett – som jeg har fremhevet tidligere – tas i
betraktning at den skal fastsettes ut fra et bredt spekter av investeringsmuligheter, også
utenfor skogbruket.
(93) I sine vurderinger av hva som skal til for å oppnå en realavkastning på 4 prosent ved
investering utenfor næringen, tar de sakkyndige utgangspunkt i en såkalt passiv
investeringsstrategi. Med en slik strategi vil man forvente en realavkastning på 4 prosent
dersom rundt 60 prosent av beløpet plasseres i bankinnskudd og sikre verdipapirer, og
resten i usikre verdipapirer. De usikre verdipapirene de sakkyndige her sikter til, tilsvarer
en bredt sammensatt markedsportefølje, typisk indeksfond.
(94) Det er altså ikke tale om en forventning om aktiv forvaltning fra ekspropriatens side, og
denne typen passive investeringer er lett tilgjengelige for enhver. Praktisk sett er det
tilstrekkelig å ta kontakt med en bank eller et annet finans- eller verdipapirforetak og be
om at midlene investeres med sikte på en slik gjennomsnittlig avkastning.
(95) Standardrenten på 4 prosent er derved ikke så høy at det i seg selv tilsier at den fravikes.
Noe brudd på kravet om full erstatning i Grunnloven § 105 medfører den ikke.
(96) Den ankende part har også anført at reglene om skatt på ekspropriasjonserstatningen tilsier
at renten senkes. Synspunktet er ikke at skattebeløpet direkte skal kompenseres gjennom
kapitaliseringsrenten, men det pekes på at slik skattereglene er utformet, vil ekspropriaten
– ved ekspropriasjon av skog og jord – måtte investere i egen næring eller annen
inntektsgivende aktivitet for å unngå skatt. Det kan ikke forventes at ekspropriaten foretar
investeringer som utløser skatt, og de relevante investeringsmulighetene blir derved reelt
sett redusert til egen næring, hevdes det.
HR-2025-2364-S, (sak nr. 24-123314SIV-HRET)

15
(97) Slik argumentasjonen er lagt opp, oppfordres Høyesterett til å revurdere sin praksis om at
ekspropriaten forventes å investere også utenfor sin egen næring.
(98) Anførselen er som nevnt ny for Høyesterett. I flere avgjørelser er det gitt uttrykk for at
skjønnsprosessloven § 38 innebærer at Høyesterett bare kan ta stilling til
rettsanvendelsesspørsmål som har blitt behandlet og vurdert i overskjønnet, jf. senest
Rt-2001-656 Porsgrunn på side 660. I Rt-2013-705 Rød gård har imidlertid Høyesterett
tolket kompetansebegrensningen vesentlig mindre restriktivt, jf. avsnitt 43. Flertallet på tre
dommere tok der stilling til et rettslig grunnlag som først ble påberopt for Høyesterett. I lys
av denne utviklingen legger jeg til grunn at Høyesterett har kompetanse til å behandle
anførselen om skatt. En av Høyesteretts oppgaver er å drive rettsavklaring, og det er
vanskelig å se noen grunn til at Høyesterett – når det er forsvarlig – skulle være forhindret
fra å ta stilling til et slikt helt generelt rettsspørsmål, selv om det ikke har vært behandlet i
overskjønnet.
(99) Gevinst ved realisasjon av landbrukseiendommer er i utgangspunktet skattepliktig etter de
alminnelige reglene i skatteloven § 5-1, jf. § 5-30. Ekspropriasjon er en form for
realisasjon, jf. skatteloven § 9-2 første ledd bokstav b. På nærmere vilkår kan det kreves
betinget skattefritak ved ufrivillig realisasjon av en eiendom eller del av denne etter
skatteloven § 14-73, jf. § 14-70. Gevinstbeskatningen blir da utsatt. Det er et vilkår at
gevinsten reinvesteres i «erverv av eller påkostning på areal, bygg eller anlegg som brukes
i skattyterens næringsvirksomhet eller annen inntektsgivende aktivitet», jf. § 14-73 første
ledd. Reinvesteringen kan gjøres utenfor jord- og skogbruk, jf. Prop. 1 LS (2013–2014)
Skatter, avgifter og toll 2014 punkt 5.8.3.
(100) Den ankende part har vist til at det i praksis er vanskelig å skaffe erstatningseiendom i
rimelig nærhet. Uansett må man ofte investere utenfor næringen for å få den forutsatte
realavkastningen på 4 prosent. Og med en skatteprosent på 22 vil det i realiteten kreves en
realavkastning på inntil 5,13 prosent for å opprettholde bortfalt kontantstrøm. Dette må få
betydning for tilpasningsplikten og dermed for kapitaliseringsrentens størrelse, anføres det.
(101) Spørsmålet om skattereglene skal ha den konsekvensen som den ankende part anfører, har
– så vidt jeg vet – aldri vært uttrykkelig drøftet av Høyesterett tidligere.
(102) Det er ikke tvilsomt at skattereglene kan ha innvirkning på den reelle avkastningen ved
reinvestering. Vederlagsloven § 3 andre ledd bestemmer likevel at det ikke skal betales
erstatning «for skattekrav som er venta utløyst av det oreigningsvederlaget som vert
tilkjent». Bakgrunnen for bestemmelsen er blant annet Høyesteretts plenumsdom i
Rt-1950-831 P Nørve, der flertallet ga uttrykk for at «ekspropriatens skatter ikke ansees
som et tap påført ved selve ekspropriasjonen og derfor ikke vedkommer eksproprianten».
Kodifiseringen av dette synet i lov 26. januar 1973 nr. 4 om erstatning ved ekspropriasjon
av fast eiendom – vederlagsloven 1973 – og i någjeldende lov viser at vi står overfor et
bevisst lovgivervalg, jf. Husaas-utvalgets utredning, NUT 1969: 2 side 152 og
spesialmerknadene til någjeldende vederlagslov § 3 i Ot.prp. nr. 50 (1982–1983) side 46,
jf. Ot.prp. nr. 56 (1970–1971) side 29–30.
(103) Jeg finner det ikke nødvendig å ta stilling til om den ankende parts syn er forenlig med
§ 3 andre ledd. Hvorvidt og i hvilken utstrekning skattereglene vil påvirke hvor stor del av
ekspropriasjonserstatningen som faktisk kan benyttes til investering, vil bero på den
enkeltes skatteposisjon og inngangsverdi. Det er bare den eventuelle gevinsten som
HR-2025-2364-S, (sak nr. 24-123314SIV-HRET)

16
fremkommer etter fradrag for inngangsverdien, som beskattes. Kapitaliseringsrenten skal
være standardisert og objektivisert. En endring av standardrenten – for å ta hensyn til den
enkelte ekspropriats skatteposisjon – er ikke forenlig med dette. Som det heter i
storkammerdommen fra 2014 avsnitt 93, må kapitaliseringsrenten
«fastsettes ut fra en forutsetning om at den skal dekke en rekke ulike situasjoner. …
Målet må være å komme frem til en gjennomsnittsrente. Det er altså ikke bare tale om
å finne en portefølje som passer godt for en skadelidt i As situasjon».
(104) I den saken var skadelidte – som umyndig – rettslig avskåret fra å investere i aksjer, og
dermed forhindret fra å få den avkastningen som en kapitaliseringsrente på 4 prosent
bygget på. Etter flertallets syn var dette uten betydning for tilpasningsplikten og derved
kapitaliseringsrenten, jf. avsnitt 113–114:
«Det helt sentrale moment i denne sammenheng er etter mitt skjønn at den generelle
kapitaliseringsrenten er ment å være nettopp det – generell. Forutsetningen er altså at
den skal komme til anvendelse også i saker hvor konkrete omstendigheter tilsier at
man neppe vil oppnå en realavkastning på – om mitt syn legges til grunn – fire
prosent. ...
Det bærende hensynet bak dette er forutberegnelighet: Dette gir en enkel regel som
legger forholdene til rette for minnelige løsninger, og forebygger konflikt. …»
(105) Flertallet la altså ikke vekt på at den skadelidte i saken var avskåret fra å investere som
forutsatt. Denne begrensingen ga ikke tilstrekkelig grunn til å fravike standardrenten. Jeg
har da vanskelig for å se at det kan få betydning for standardrenten ved ekspropriasjon at
erstatningsutbetalingen kan utløse skatt.
(106) Min konklusjon er at en eventuell gevinstbeskatning av erstatningen ikke kan få betydning
for standardrenten.
(107) Den ankende part har også anført at det ved fastsettelsen av kapitaliseringsrenten
må tas hensyn til forventet realvekst, det vil si inntektsvekst i egen næring utover inflasjon.
De sakkyndige har anslått forventet realinntektsvekst i landbruket til mellom 1 og
1,5 prosent. For skogbruket har de påpekt at usikkerheten er større og antydet at
inntektsveksten kan komme til å bli noe lavere.
(108) Heller ikke denne anførselen var fremme for lagmannsretten. Når det gjelder spørsmålet
om Høyesterett likevel kan ta stilling til den, viser jeg til det jeg har sagt om kompetansen
til å behandle betydningen av skattereglene.
(109) Så vidt jeg kan se, har ikke Høyesterett tidligere avgjort spørsmålet om realvekstens
betydning for standardrenten i saker om ekspropriasjonserstatning. Det var imidlertid
fremme i storkammersaken fra 2014 om personskadeerstatning, der det i avsnitt
78–80 heter:
«I forlengelsen av dette kan det reises spørsmål om det også må tas hensyn til
lønnsvekst utover inflasjonen dersom man mener at en slik reallønnsvekst er
sannsynlig i den perioden erstatningen skal dekke. De tre rettsoppnevnte sakkyndige
har antatt at det vil være en viss generell reallønnsvekst i erstatningsperioden, og de
har derfor lagt inn reallønnsveksten som et fradrag fra realrenten ved beregning av
kapitaliseringsrenten.
HR-2025-2364-S, (sak nr. 24-123314SIV-HRET)

17
De har imidlertid pekt på at man også kan ta hensyn til reallønnsveksten når anslaget
over tapt inntekt fastsettes i kroner. Etter mitt syn er det i så fall det man måtte ha
gjort. Når fremtidig inntektstap skal anslås, vil man ofte måtte nøye seg med nokså
usikre og forenklede anslag. Ikke minst gjelder det når det er uklart hva slags
yrkeskarriere den skadelidte ville ha hatt uten skaden. Partenes standpunkter kan lett
få et visst preg av forhandlingsutspill, og det endelige resultatet vil kunne bli noe av et
kompromiss. Om partene ikke blir enige og det kommer til sak, vil en domstol
tilsvarende måtte basere sitt anslag over fremtidig inntektstap på en stor grad av
skjønn.
Nettopp ut fra de meget skjønnsmessige og usikre anslagene over fremtidig inntekt
uten skaden, og fordi det åpenbart ikke er tatt hensyn til ulike utgiftsposter knyttet til
det å ta utdannelse og stå i arbeid, kan det ikke ha vært partenes forutsetning at det
skulle kunne trekkes inn ytterligere generelle inntekts- eller tapsposter. Selv om
reallønnskompensasjon ikke har vært trukket inn som en selvstendig faktor i de
diskusjoner partene har ført om As inntektsnivå uten skaden, eller i lagmannsrettens
beregning av fremtidig inntektstap, mener jeg derfor at det ville være feil å trekke inn
dette nå ved fastsettelse av kapitaliseringsrenten.»
(110) Høyesterett har altså avgjort at det ikke skal tas hensyn til reallønnsvekst i standardrenten i
saker om personskadeerstatning. Etter mitt syn gjør de hensyn som Høyesterett her legger
vekt på, seg også gjeldende ved utmåling av ekspropriasjonserstatning.
(111) Riktignok har den ankende part anført at veksten i skogbruket generelt lar seg anslå, og at
den derfor er bedre egnet til å bli tatt inn i kapitaliseringsrenten ved ekspropriasjon av skog
enn ved personskadeerstatning. Hvorvidt det er tilfellet, er imidlertid ikke sikkert – og i
hvert fall ikke godt dokumentert for Høyesterett. Jeg nøyer meg med å vise til at de
sakkyndige i sin rapport peker på at internasjonale markedsforhold gjør anslaget mer
krevende for skogbruk enn for landbruk ellers.
(112) Den ankende part har videre anført at ekspropriaten ikke vil få full erstatning dersom det
ikke skal tas hensyn til forventet realvekst ved erstatningsfastsettelsen. Det er jeg enig i.
(113) Samtidig er det ubestridt at realvekst ikke kan inngå både ved fastsettelsen av de fremtidige
tapene av kontantstrøm og av kapitaliseringsrente. Og i utgangspunktet spiller det ingen
rolle om veksten trekkes inn på den ene eller andre måten – utover at valget har betydning
for om forventet realinntektsvekst skal standardiseres som ledd i fastsettelsen av
kapitaliseringsrenten, eller om den skal vurderes konkret og etter de alminnelige
bevisregler ved det enkelte skjønn. Før jeg konkluderer i spørsmålet om realvekst skal tas i
betraktning ved beregningen av kapitaliseringsrente, vil jeg derfor se nærmere på
spørsmålet om veksten kan eller skal inngå ved fastsettelsen av de årlige tap.
(114) Et springende punkt er om vederlagsloven § 10 begrenser adgangen til å trekke inn
realvekst ved utmålingen av grunneiers årlige tap etter § 6. Bestemmelsens første og andre
punktum lyder slik:
«Til grunn for fastsetjinga av vederlaget skal leggjast det tidspunktet då skjønet vert
avheimla. Er oreigning sett i verk før den tid, skal verdien på overtakingstidspunktet
leggjast til grunn.»
HR-2025-2364-S, (sak nr. 24-123314SIV-HRET)

18
(115) Etter ordlyden sier § 10 bare noe om tidspunktet for verdsettelsen, ikke noe om vekst i
inntekter eller utgifter. Forarbeidene til forgjengeren i vederlagsloven 1973 – § 11 – synes
først og fremst å knytte bestemmelsen opp mot erstatning basert på salgsverdi, og formålet
var å fiksere det nærmere tidspunkt for verdsettelsen. I NUT 1969: 2 side 148 begrunnet
Husaas-utvalget forslaget slik:
«For at ekspropriaten kan sies å ha fått full erstatning etter grunnlovens § 105, antas
erstatningen i alminnelighet å måtte svare til verdien av det avståtte på noenlunde på
den tid avståingen finner sted. Dette vil i alminnelighet si at man til grunn for
erstatningsfastsettingen legger verdien på den tid skjønnet avheimles, selv om
eksproprianten etter skjønnslovens § 57 kan vente inntil ett år etter at taksten er avgitt
med å begjære fravikingskjennelse. Dette antas å være gjeldende rett, og er slått fast
som hovedregel i lovutkastet § 9.»
(116) Det ble også foreslått og innført en regel om at det ikke skulle gis erstatning for såkalt
vente-sjanse – altså en mulighet for høyere salgssum i fremtiden som ikke reflekteres i
omsetningsverdien på erstatningsfastsettelsestidspunktet, jf. det som ble § 4 nr. 2.
Spørsmålet om betydningen av realinntektsvekst ved bruksverdierstatning synes imidlertid
ikke å være vurdert i forbindelse med 1973-loven.
(117) Forarbeidene til någjeldende lov knytter derimot § 10 også til bruksverdierstatning etter
§ 6. I Ot.prp. nr. 50 (1982–1983) side 33 slås det først fast at det er prisene på
avhjemlings- eller tiltredelsestidspunktet som gjelder ved erstatning etter salgsverdien.
Deretter heter det:
«Prinsippene om at det skal ses bort fra urealistiske bruksmuligheter, og at det er det
aktuelle prisnivå som skal legges til grunn ved verdsettingen, gjelder også ved
fastsetting av bruksverdi. … Når det særlig gjelder betydningen av høyere prisnivå i
framtiden ved erstatning etter bruksverdi, vises for øvrig til merknadene til § 6 i
kap. 8.»
(118) Og i spesialmerknadene til § 6 på side 59 uttaler departementet:
«Som pekt på av utvalgets medlemmer Danielsen m.fl. er det også produktprisene og
produksjonskostnadene på det tidspunkt skjønnet avhjemles – eventuelt når
eiendommen er tatt i bruk av eksproprianten – som skal legges til grunn, jfr. § 10 i
proposisjonens lovutkast og utredningen [NOU 1981: 5] s. 251.»
(119) Isolert sett kunne disse uttalelsene tyde på at realvekst ikke skal kunne trekkes inn i
beregningen av årlige avkastningstap – i hvert fall når det gjelder produktpriser og
produksjonskostnader. De begrunner imidlertid ikke hvorfor salgs- og bruksverdi her skal
likestilles – noe som reelt sett vil innebære en forskjell. Mens forventninger om vekst vil
bli priset inn i dagens omsetningsverdi, er det annerledes for bruksverdien. Forarbeidene
skriver seg dessuten fra en tid da blant annet ekspropriasjonsretten bygget på et nominelt
prinsipp. Først ved Noem-saken fra 1986 ble det etablert at kapitaliseringsrenten skulle
avspeile en realrente. Der uttales det for øvrig på side 186 at forløperen til § 10 ikke var til
hinder for denne utviklingen.
(120) I Rt-1991-1157 Lillehammer – som gjaldt erstatning for salgsverdi, men som hadde sterke
likhetstrekk med erstatning for bruksverdi – ble det gitt uttrykk for at det måtte tas hensyn
til fremtidige, påregnelige prisøkninger, jf. side 1162–1163:
HR-2025-2364-S, (sak nr. 24-123314SIV-HRET)

19
«De ankende parters anførsel om at lagmannsretten har tatt feil når den bygger på
dagens priser ved erstatningen for grusen, finner jeg imidlertid må føre frem. Når det
gjelder justeringen for den alminnelige prisutvikling, legger jeg til grunn at den er lagt
inn ved valget av kapitaliseringsrentefoten. Spørsmålet om hvilket tidspunkt
verdsettelsen skal knyttes til, gjelder derfor bare en eventuell prisutvikling
(realprisutvikling) for grus utover det alminnelige prisnivå.
Jeg kan ikke se at svaret følger av vederlagsloven § 10. Loven § 10 fastlegger
forfallstidspunktet for erstatningen, og samtidig at det er verdien – størrelsen av tapet
– på forfallstidspunktet som er avgjørende. Med reservasjon for § 10 siste punktum
sier bestemmelsen derimot ikke noe om hvordan tapet skal beregnes. Det må derfor
være riktig å ta utgangspunkt i realverdien av vedkommende ressurs på det tidspunkt
som legges til grunn for utnyttelsen. Det er i tilfelle som dette salgsverdien på dette
tidspunktet som danner grunnlaget for erstatningsfastsettelsen, jf. loven § 4 og § 5.»
(121) I HR-2017-333-A Gudbrandsdalen kan det synes som om Høyesterett justerer kursen noe i
forhold til Lillehammer-saken. Men saken fra Gudbrandsdalen gjaldt et klart tilfelle av
erstatning for salgsverdien, og det ble uttrykkelig uttalt at standardrenten da ikke gjaldt.
Også de sakene det vises til i Gudbrandsdal-saken, gjaldt klare tilfeller av erstatning for
salgsverdien. Jeg antar derfor at synspunktene i Lillehammer-saken ikke er tilsidesatt for
saker om bruksverdierstatning.
(122) Om det kan forventes realinntektsvekst, og hvor mye, vil variere fra næring til næring.
Skjønnsrettene må – som ellers – foreta en alminnelig bevisvurdering der det avgjørende er
om det er sannsynlighetsovervekt for slik vekst. Det er naturlig å ta utgangspunkt i prisene
på skjønns- eller tiltredelsestidspunktet, men hvis det sannsynliggjøres en fremtidig
inntektsvekst i næringen, må erstatningsutmålingen bygge på det.
(123) Fastsettelsen av de årlige inntektstapene er ikke påanket, og jeg går derfor ikke nærmere
inn på dem.
(124) Min konklusjon er etter dette at realinntektsvekst skal hensyntas ved fastleggelsen av den
tapte inntekten, og det er da ikke behov eller rom for å bygge den inn i standardrenten.
Oppsummering og konklusjon
(125) Frem det i 2022 ble fastsatt forskrift om kapitaliseringsrente ved personskadeerstatning,
forelå det en relativt omfattende, langvarig og etter hvert fast og enstemmig
høyesterettspraksis om at det gjelder en generell rettsregel som oppstiller en standardisert
kapitaliseringsrente på 4 prosent, som også omfatter saker om ekspropriasjon av skog og
jord. Samlet sett må det tungtveiende grunner til for å fravike en slik praksis. Slike grunner
foreligger ikke. Forskriften om kapitaliseringsrente ved personskadeerstatning gjelder ikke
for ekspropriasjon, og hensynene bak den tilsier ingen tilsvarende endring ved
ekspropriasjon. Det er ikke påberopt ny fagkunnskap, faglig utvikling eller endrede
samfunnsforhold av betydning for standardrenten. Og rettspraksis bygger på en
tilstrekkelig bred vurdering av de ulike hensyn som gjør seg gjeldende. Heller ikke en
totalvurdering tilsier at rettspraksis skal fravikes.
(126) Lagmannsrettens rettsanvendelse er etter dette riktig.
HR-2025-2364-S, (sak nr. 24-123314SIV-HRET)

20
(127) Begrunnelsen i overskjønnet er heller ikke mangelfull. Skjønnsgrunnene viser på en
grundig måte hvorfor standardrenten på 4 prosent er brukt. Når standardrenten anvendes,
kreves det for øvrig ikke noen inngående begrunnelse for det. Valget av en annen rente
ville derimot ha krevd en særlig begrunnelse.
Sakskostnader
(128) Den ankende part har tapt saken for Høyesterett. Etter hovedregelen i tvisteloven
§ 20-2 andre ledd, jf. skjønnsprosessloven § 54 b tredje punktum har ankemotparten da
krav på å få erstattet sine sakskostnader. Etter § 20-2 tredje ledd kan imidlertid den
ankende part fritas for dette ansvaret dersom tungtveiende grunner gjør det rimelig. Saken
har reist prinsipielle spørsmål, som også ankemotparten – og det offentlige generelt – har
hatt behov for å avklare. Når dette ses i sammenheng med styrkeforholdet mellom partene,
finner jeg at de bør dekke sine egne kostnader. Det samme gjelder partshjelperne.
(129) Jeg stemmer for slik
D O M :
1. Anken forkastes.
2. Sakskostnader for Høyesterett tilkjennes ikke.
(130) Dommer Webster: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(131) Dommer Bull: Likeså.
(132) Dommer Bergsjø: Likeså.
(133) Dommer Bergh: Likeså.
(134) Dommer Sæther: Likeså.
(135) Dommer Stenvik: Likeså.
(136) Dommer Sivertsen: Likeså.
(137) Dommer Poulsen: Likeså.
(138) Dommer Steen: Likeså.
(139) Justitiarius Øie: Likeså.
HR-2025-2364-S, (sak nr. 24-123314SIV-HRET)

21
(140) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
1. Anken forkastes.
2. Sakskostnader for Høyesterett tilkjennes ikke.
HR-2025-2364-S, (sak nr. 24-123314SIV-HRET)