Sammendrag: Øie, Stabel, Coward, Bruzelius og LundSaka galdt tolkinga av straffelova § 317 om heleri og reiste særleg spørsmål om det gjeld noko krav om at det lovbrotet utbytet stammar frå, må konkretiserast. A var i lagmannsretten mellom anna funnen skuldig i å ha disponert 298 000 kroner i kontantar som var utbyte av strafflagde handlingar. Han vart dømd etter det alternativet i heleriføresegna som rettar seg mot heleri i tradisjonell tyding, der den strafflagde handlinga er å ta imot eller skaffe seg eller andre del i "utbyte av ei strafflagd handling", jf. § 317 fyrste ledd fyrste punktum.Saka, som òg galdt grovt narkotikabrotsverk, vart sett med lagrette, og delar av rettsutgreiinga til lagretten vart protokollert. Anken knytte seg særleg til den delen av rettsutgreiinga som lydde slik: "I denne saka er dei lovbrota som ligg attom - altså dei lovbrota påtalemakta hevdar at utbytet stammar frå - ikkje konkretiserte. Spørsmålet blir då korleis påtalemakta skal rå med provtyngsla som ligg på henne. Når handlinga attom ikkje er identifisert, blir bevistemaet ikkje kva for konkrete handlingar som har gjeve grunnlag for utbytet. Bevistemaet må då vere om det kan utelukkast at dei midlane det er tale om, kan stamme frå lovlege kjelder, til dømes inntekt, formue/oppsparde midlar, gåve eller ulike former for lån." Etter Høgsteretts syn var det ikkje feil ved rettsutgreiinga. Høgsterett meinte at det ikkje gjeld noko krav om konkretisering av den strafflagde handlinga som utbytet stammar frå; det må vere nok at påtalemakta provar at utbytet stammar frå ei eller anna strafflagd handling. Høgsterett kunne heller ikkje sjå at det må liggje føre objektive haldepunkt for kva slags strafflagd handling det gjeld, for at det skal kunne provast at utbytet stammar frå ei strafflagd handling. Provspørsmålet må avgjerast etter ei konkret heilskapsvurdering der òg andre moment enn kva slags lovbrot det gjeld, kan vere avgjerande. Slik saka stod i lagmannsretten, var det ikkje gale å seie at bevistemaet var om det kunne utelukkast at dei midlane det var tale om, kunne stamme frå lovlege kjelder. Anken vart etter dette forkasta.

NORGES HØYESTERETT
Den 24. april 2006 avsa Høyesterett kjennelse i
HR-2006-00684-A, (sak nr. 2005/1796), straffesak, anke,
A (advokat Anders Brosveet)
mot
Den offentlige påtalemyndighet (Kst. statsadvokat Svein Holden)
S T E M M E G I V N I N G :
(1) Dommer Øie: Saken gjelder tolkningen av straffeloven § 317 om heleri og reiser særlig
spørsmål om det gjelder noe krav om at det lovbruddet utbyttet stammer fra, må
konkretiseres.
(2) Ved tiltalebeslutning 2. februar 2005, som gjaldt åtte personer, ble A av Oslo
statsadvokatembeter satt under tiltale for blant annet overtredelser av straffeloven § 162
første ledd, jf. andre ledd om grov narkotikaforbrytelse og § 317 første ledd, jf. tredje ledd
om grovt heleri. Grunnlaget for tiltalen for grovt heleri, som er det forholdet vår sak
gjelder, lød slik:
”I perioden desember 2003 til 20. april 2004 disponerte han ca. 500.000 kroner i
kontanter som var utbytte av straffbare handlinger.”
(3) Ved Oslo tingretts dom 6. mai 2005 ble A dømt for blant annet grov narkotikaforbrytelse
til en straff av fengsel i fem år og seks måneder. A ble frifunnet for tiltaleposten om grovt
heleri fordi tingretten ikke fant det tilstrekkelig bevist at de aktuelle midlene stammet fra
en eller flere straffbare handlinger.
(4) A og flere av de andre tiltalte, samt påtalemyndigheten anket dommen til Borgarting
lagmannsrett. Påtalemyndighetens anke gjaldt blant annet frifinnelsen av A for grovt
heleri.
(5) Borgarting lagmannsrett avsa 25. oktober 2005 dom, som i forhold til A har slik
domsslutning for straffekravets del:

2
”5. A, født 00.00.1982, dømmes for overtredelse av straffeloven § 162 første og
annet ledd, straffeloven § 162 første ledd og straffeloven § 317 første ledd
jf tredje ledd og for de forhold som er rettskraftig avgjort i Oslo tingretts
dom av 6. mai 2005 – alt sammenholdt med straffeloven § 62 og § 63 annet
ledd – til en straff av fengsel i 6 – seks – år og 3 – tre – måneder. Straffen er en
fellesstraff med resttiden fra Eidsivating lagmannsretts dom av 14. juni 2002,
jf straffeloven § 54 nr. 3.
Til fradrag i straffen kommer 521 – femhundreogtjueen – dager for utholdt
varetektsfengsel.”
(6) A ble dessuten dømt til å tåle inndragning av en bil og 30.000 kroner i kontanter.
Ankesaken, som også gjaldt den grove narkotikaforbrytelsen, ble satt med lagrette.
(7) A og to andre tiltalte anket til Høyesterett over flere sider av lagmannsrettens dom. Bare
anker fra A og en av de medtiltalte over lovanvendelsen og saksbehandlingen knyttet til
lagmannens rettsbelæring om forståelsen av straffeloven § 317 ble tillatt fremmet. Den
medtiltalte har senere trukket sin anke.
(8) Jeg er kommet til at anken ikke kan tas til følge.
(9) Straffeloven § 317 retter seg dels mot heleri i tradisjonell forstand, og dels mot det som i
dag gjerne omtales som hvitvasking av penger. Domfellelsen av A gjelder heleri i
tradisjonell forstand, hvor den straffbare handling består i å motta eller skaffe seg eller
andre del i ”utbytte av en straffbar handling”, jf. første ledd første punktum.
(10) Deler av rettsbelæringen til lagretten ble protokollert. Anken retter seg mot den delen av
rettsbelæringen som gjaldt kravet om at utbyttet må stamme fra en straffbar handling.
Denne delen av rettsbelæringen lød slik:
”Når loven krever at utbyttet må stamme fra en straffbar handling, innebærer det at
straffbarhetsvilkårene for den bakenforliggende handling må være oppfylt.
Spørsmålet er hvordan dette vilkåret nærmere er å forstå. Et sentralt spørsmål er om
loven skal tolkes slik at det er et krav om at utbyttet skal kunne tilbakeføres til en eller
flere bestemte straffbare handlinger. Min forståelse av denne lovbestemmelsen er at det
ikke kan oppstilles noe vilkår om at utbyttet skal kunne tilbakeføres til konkrete
straffbare handlinger – for eksempel konkrete tyverier, ran eller narkotikaforbrytelser.
Det som må bevises, er at utbyttet – i dette tilfellet pengene – stammer fra en eller flere
straffbare handlinger. Påtalemyndigheten har bevisbyrden, og det gjelder samme
beviskrav her som ellers i strafferetten. I denne saken er de bakenforliggende
lovbruddene – altså de lovbruddene påtalemyndigheten hevder at utbyttet stammer fra
– ikke konkretisert. Spørsmålet blir da hvordan påtalemyndigheten skal oppfylle sin
bevisbyrde.
Når den bakenforliggende handlingen ikke er identifisert, blir bevistemaet ikke hvilke
konkrete handlinger som har gitt grunnlag for utbyttet. Bevistemaet må da være om det
kan utelukkes at de midlene det er tale om, kan stamme fra lovlige kilder, for eksempel
inntekt, formue/oppsparte midler, gave eller ulike former for lån. For at det skal kunne
konkluderes med at midlene stammer fra en eller flere straffbare handlinger, må lovlige
kilder kunne utelukkes. Beviskravet er her – som ellers i strafferetten – strengt. Kan det
ikke utelukkes at midlene har en lovlig kilde, er det ikke grunnlag for domfellelse.

3
Ved vurderingen av om de midlene det her er tale om, kan stamme fra lovlige kilder, må
det foretas en konkret og individuell vurdering i forhold til hver enkelt tiltalt.
I denne saken har det vært mye bevisførsel knyttet til finansiering av biler m.v. Dersom
det ikke kan utelukkes som en rimelig mulighet at de midler det er tale om, stammer fra
lovlige kilder, må dere svare nei.
Dersom det heller ikke kan utelukkes at midlene stammer fra ran eller andre
vinningsforbrytelser som de tiltalte er domfelt for, kan de heller ikke domfelles for
denne heleriposten.
…”
(11) Forsvareren har anført at rettsbelæringen gir uttrykk for en uriktig forståelse av
straffeloven § 317. Riktignok stiller § 317 ikke noe absolutt konkretiseringskrav. Men i et
tilfelle som dette – hvor tiltalen gjelder heleri av penger – skal det etter forsvarerens syn
vanskelig gjøres å bevise at pengene er utbytte av en straffbar handling uten at det
samtidig føres bevis for hva slags type straffbar handling det dreier seg om. Det kan ikke
være tilstrekkelig til å domfelle for heleri at den tiltalte har en uforklarlig formue, anføres
det. Da blir bevisbyrden i realiteten snudd.
(12) Aktor har bestridt at det er feil ved rettsbelæringen.
(13) Ordlyden i § 317 stiller ikke noe uttrykkelig krav om bevis for at utbyttet stammer fra en
konkret straffbar handling. Spørsmålet er om et slikt krav likevel må innfortolkes.
(14) Tidligere hadde heleribestemmelsen et begrenset anvendelsesområde; det måtte dreie seg
om en gjenstand som var ”fravendt noen ved en forbrytelse”. Etter sikker rett stilte
straffebudet den gang ikke noe krav om konkretisering av den straffbare handlingen,
jf. blant annet NOU 1982: 25 Narkotikalovbrudd, ran og heleri, som på side 55
oppsummerer rettstilstanden slik:
”Betegnelsen ”forbrytelse” i lovteksten står i motsetning til ”forseelse” og innebærer
ikke noe krav om at gjenstandene skal tilbakeføres til en bestemt forbrytelse. Dette følger
direkte av lovens ordlyd og har hverken i rettspraksis eller teori vært ansett som
tvilsomt.”
(15) Heleribestemmelsen ble endret ved lov nr. 76/1993. Formålet var å utvide
anvendelsesområdet, jf. Ot.prp. nr. 53 (1992–93) side 3. Hvitvaskingsalternativet, som jeg
tidligere har omtalt, ble tatt inn i loven. Og objektet for den straffbare handling ble
utvidet: Avgjørende er nå om utbyttet stammer fra en straffbar handling – det er ikke
lenger noe krav at det stammer fra en forbrytelse hvor eiendomsrett er krenket.
(16) Selv om formålet med lovendringen var å utvide anvendelsesområdet i § 317, er det ikke
uten videre gitt at straffebudet etter lovendringen på alle punkter skal tolkes like vidt som
det ble tolket tidligere. Særlig må det tas i betraktning at bestemmelsen endret karakter
vesentlig. Fra å være et forholdsvis konkret straffebud, er det nå allerede etter sin ordlyd
meget generelt og vidtrekkende.
(17) Jeg nevner i denne forbindelse at inndragningsbestemmelsen i straffeloven § 34, som også
gjelder utbytte fra en straffbar handling, er forstått slik at det kreves en nærmere
konkretisering. At ordlyden er sammenfallende, er imidlertid ikke avgjørende.

4
(18) Så vidt jeg kan se, er det ikke uttalelser i forarbeidene som tyder på at det ved
lovendringen var meningen å innføre noe krav om konkretisering. Tvert imot har følgende
uttalelse om skyldkravet i Ot.prp. nr. 53 (1992–93) side 27 interesse:
”Den delen av gjerningsbeskrivelsen som i første rekke kan skape problemer i forhold
til skyldkravet, er vilkåret om at det må gjelde utbytte fra en straffbar handling. Det
kreves ikke at gjerningspersonen vet eller bør vite hvilken konkret straffbar handling
utbyttet stammer fra, eller hva slags type straffbar handling det er tale om; det er nok
at vedkommende vet eller bør vite at utbyttet stammer fra en eller annen straffbar
handling. …”
(19) Det følger av det såkalte dekningsprinsippet, som blant annet kommer til uttrykk i
straffeloven § 42, at det er en nær sammenheng mellom gjerningsbeskrivelsen og
skyldkravet i et straffebud. For at forsett skal kunne konstateres må gjerningspersonen
som hovedregel være klar over alle momenter som gjør at gjerningsbeskrivelsen i
straffebudet er oppfylt. Uten klare holdepunkter for det motsatte er det etter mitt syn ikke
naturlig å tolke heleribestemmelsen slik at beviskravet skal trekkes lenger enn hva den
tiltaltes skyld må dekke. Uttalelsen i forarbeidene peker da klart i retning av at det heller
ikke etter lovendringen gjelder noe krav om konkretisering av den straffbare handling
som utbyttet stammer fra; det må være tilstrekkelig at påtalemyndigheten beviser at
utbyttet stammer fra en eller annen straffbar handling.
(20) I Ot.prp. nr. 8 (1998–1999) side 31, jf. side 28, jf. NOU 1996: 21 side 25, som gjelder
inndragning av utbytte, og som riktignok er ”etterarbeider” i forhold til spørsmålet i vår
sak, uttales det uten forbehold at det etter straffeloven § 317 ikke kreves at det kan
konkretiseres hvilken straffbar handling utbyttet som har vært objekt for heleri eller
hvitvasking, stammer fra. Også i juridisk teori synes oppfatningen å være at det ikke
gjelder noe krav om konkretisering, jf. blant annet Bratholm/Matningsdal, Straffeloven
med kommentarer side 848 med videre henvisninger.
(21) Min konklusjon er etter dette at § 317 ikke stiller noe krav om at den straffbare handling
som utbyttet stammer fra, må konkretiseres.
(22) Jeg kan heller ikke se at det må foreligge objektive holdepunkter for arten av den
straffbare handling for at det skal kunne anses bevist at utbyttet stammer fra en straffbar
handling. Bevisspørsmålet må avgjøres etter en konkret helhetsvurdering hvor også andre
momenter enn lovbruddets art kan være av betydning. Slik vår sak lå an i lagmannsretten,
var det etter mitt syn ikke feil å angi bevistemaet som et spørsmål om det kan utelukkes at
de midler det er tale om, kan stamme fra lovlige kilder.
(23) Slik jeg ser det, innebærer ikke en slik angrepsmåte at det legges til grunn en omvendt
bevisbyrde i strid med uskyldspresumpsjonen i Den europeiske menneskerettskonvensjon
(EMK) artikkel 6 nr. 2. Det gikk klart frem av rettsbelæringen at påtalemyndigheten måtte
bevise utover enhver rimelig tvil at utbyttet ikke kunne stamme fra lovlige kilder, og at
beviskravet er strengt. Lovlige midler er oftest enkelt å spore. Dersom den tiltalte ikke
kan fremskaffe bevis som i en viss grad underbygger at utbyttet stammer fra lovlige
kilder, må dette kunne være et bevismoment i den samlede vurderingen, jf. lignende
betraktninger i Strandbakken, Uskyldspresumsjonen side 544 til 545.
(24) Etter mitt syn dreier det seg heller ikke om en uspesifisert anklage i strid med EMK
artikkel 6 nr. 1, jf. 6 nr. 3.

5
(25) Forsvareren har videre anført at det under enhver omstendighet er en feil at
rettsbelæringen ikke gjorde rede for hvilken betydning det har i forhold til straffeloven
§ 317 dersom de aktuelle midler skulle stamme fra ubeskattede inntekter. A hevdet for
lagmannsretten at han hadde fått penger fra andre familiemedlemmer, og det var ikke noe
tema hvorvidt pengene stammet fra ubeskattede inntekter. Rettsbelæringen skal ta opp
spørsmål den konkrete sak reiser, og er ikke ment å gi en uttømmende redegjørelse for
alle de spørsmål det enkelte straffebud kan reise. Slik bevissituasjonen var, var det ingen
feil at rettsbelæringen ikke omtalte ubeskattede midler.
(26) Forsvareren har også gjort gjeldende at det er en feil at rettsbelæringen ikke ga uttrykk for
at den tiltalte skal frifinnes for heleri dersom midlene stammet fra konkrete handlinger
han selv har begått. Jeg kan ikke se holdepunkter i lagmannsrettens dom for at det ble
funnet bevist – eller sannsynliggjort – at A selv har begått de aktuelle handlinger, og går
derfor ikke nærmere inn på dette spørsmålet.
(27) Min konklusjon er at rettsbelæringen ikke gir uttrykk for en uriktig rettsoppfatning.
Anken må forkastes.
(28) Jeg stemmer for denne
K J E N N E L S E :
Anken forkastes.
(29) Dommer Stabel: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(30) Dommer Coward: Likeså.
(31) Dommer Bruzelius: Likeså.
(32) Dommer Lund: Likeså.
(33) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
K J E N N E L S E :
Anken forkastes.