Sammendrag: Matningsdal, Gussgard, Oftedahl Broch, Stabel og DolvaBoet til BKA Brødrene Karlsen AS ble i oktober 2001 etter oppbud tatt under skifterettens behandling som konkursbo. Etter konkursåpningen begjærte boet under henvisning til skatteloven § 14-7 tilbakeføring til skatteåret 1999 av underskudd for årene 2000 og 2001. Dette utløste et tilbakebetalingskrav på kr 1.142.400. Da konkursdebitor skyldte arbeidsgiveravgift for 4. og 5. termin 2001 med kr 1.008.313, erklærte skatteoppkreveren under henvisning til folketrygdloven § 24-4 sjette ledd jf. skattebetalingsloven § 32 nr. 3 første punktum motregning for dette beløpet i tilbakebetalingsbeløpet.Boet bestred motregningsadgangen og klaget motregningen inn for Skien og Porsgrunn namsrett som gav boet medhold. Etter kjæremål kom Agder lagmannsrett til motsatt resultat. Konkursboet påkjærte lagmannsrettens avgjørelse til Høyesteretts kjæremålsutvalg som besluttet at kjæremålet i sin helhet skulle avgjøres av Høyesterett. Justitiarius besluttet deretter at partsforhandling skulle finne sted etter de regler som gjelder for ankesaker. Høyesteretts flertall - fire dommere - kom til at lagmannsrettens lovtolking var riktig. Skattebetalingsloven § 32 nr. 3 første punktum sammenholdt med nr. 2 første punktum fastsetter at dersom skattyteren - herunder konkursdebitor - har krav på tilbakebetaling av skatt, kan det offentliges skattekrav motregnes i dette kravet. Når folketrygdloven § 24-4 sjette ledd gir bestemmelsene i skattebetalingsloven om "betaling og innkreving" av skatter anvendelse for avgifter til folketrygden, ville det representere en innskrenkende tolking om ikke § 32 nr. 3 første punktum om motregning i konkurs ble gitt tilsvarende anvendelse. Selv om arbeidsgiveravgiften - i motsetning til trygdeavgiften - ikke omfattes av fellesinnkrevingen for skatter, fant ikke flertallet grunnlag for en slik innskrenkende tolking. Mindretallet - dommer Gussgard - kom derimot til at motregningsadgangen for krav på arbeidsgiveravgift reguleres av skattebetalingsloven § 32 nr. 2 og 3 - begges annet punktum. Hun viste særlig til at dette syntes å ha vært oppfatningen i praksis helt siden vedtakelsen av folketrygdloven i 1966. Da en motregningsadgang etter § 32 nr. 3 første punktum dessuten ville representere et dekningsprivilegium i forhold til de øvrige kreditorene, måtte en motregningsadgang i konkurs kreve en klarere hjemmel enn den generelle henvisningen i folketrygdloven § 24-4 sjette ledd. Som ny anførsel for Høyesterett anførte konkursboet at motregning også var avskåret etter dekningsloven § 8-1 første ledd, idet kravet etter boets oppfatning var oppstått på boets hånd. Da denne anførselen var ny, kunne den ikke prøves ved et videre kjæremål, og dermed heller ikke av Høyesterett. Men Høyesterett tilføyde at da tilbakebetalingskravet i sin helhet var begrunnet i virksomhet på konkursdebitors hånd, kunne ikke anførselen ha ført fram.

NORGES HØYESTERETT
Den 24. mars 2004 avsa Høyesterett kjennelse i
HR-2004-00610-A, (sak nr. 2003/1376), sivil sak, kjæremål,
BKA Brødrene Karlsen AS, (advokat Torkel Moen – til prøve)
dets konkursbo
mot
Staten v/Skattedirektoratet (Regjeringsadvokaten
v/advokat Erlend Haaskjold)
S T E M M E G I V N I N G :
(1) Dommer Matningsdal: Saken gjelder statens adgang til å motregne krav på
arbeidsgiveravgift mot et konkursbos krav på tilbakebetaling av skatt, jf. folketrygdloven
§ 24-4 sjette ledd sammenholdt med skattebetalingsloven § 32 nr. 3.
(2) Ved Skien og Porsgrunn skifteretts kjennelse av 18. oktober 2001 ble boet til BKA
Brødrene Karlsen AS etter oppbud tatt under skifterettens behandling som konkursbo.
Ved brev av 22. januar 2002 begjærte borevisor endring av ligningen for inntektsåret
1999 ved at underskudd for årene 2000 og 2001 ble tilbakeført, jf. skatteloven § 14-7.
Konkursboet fikk dermed et tilbakebetalingskrav for statsskatt med kr 1 142 400.
(3) Skatteoppkreveren i Porsgrunn erklærte deretter den 28. februar 2002 motregning i dette
tilbakebetalingskravet for arbeidsgiveravgift 4. og 5. termin 2001 med til sammen
kr 1 008 313. Motregningserklæringen omfattet også skyldig skattetrekk, men da det viste
seg at kravet var dekket av innestående på skattetrekkskonto, ble denne del av
motregningen frafalt.
(4) Konkursboet påklaget den 21. mars 2002 motregningen til Skien og Porsgrunn namsrett,
jf. skattebetalingsloven § 40 a.
(5) Skien og Porsgrunn namsrett avsa 11. november 2002 kjennelse med slik slutning:
”1. Kemneren i Porsgrunn sin motregning av 28.02.02 er ugyldig.

2
2. Staten v/Kemneren i Porsgrunn skal betale til Brødrene Karlsen AS, dets
konkursbo, kto nr. 8150.13.33786 kr. 1.008.313,- med tillegg av 12 %
forsinkelsesrente fra 28.02.02 til betaling skjer.
3. Staten v/kemneren i Porsgrunn skal betale til samme saksomkostninger
kr. 31.000,-.
4. Oppfyllelsesfrist er 14 dager fra forkynnelse av denne dom.”
(6) Staten v/Skattedirektoratet påkjærte namsrettens kjennelse til Agder lagmannsrett.
Skattedirektoratet hadde overtatt utøvelsen av statens partsstilling i saken.
(7) Agder lagmannsrett avsa 19. august 2003 kjennelse med slik slutning:
”1. Staten ved Skattedirektoratet frifinnes.
2. Erstatning for saksomkostninger tilkjennes ikke.”
(8) Konkursboet har påkjært lagmannsrettens kjennelse til Høyesteretts kjæremålsutvalg.
Kjæremålet gjelder lagmannsrettens tolking av folketrygdloven § 24-4 sjette ledd
sammenholdt med skattebetalingsloven § 32 nr. 3.
(9) Kjæremålsutvalget har besluttet at kjæremålet i sin helhet skal avgjøres av Høyesterett, jf.
lov om forandring i lovgivningen om Høiesterett av 25. juni 1926 nr. 2 § 6 annet ledd.
Justitiarius har deretter besluttet at partsforhandling skal finne sted etter de regler som
gjelder for ankesaker.
(10) BKA Brødrene Karlsen AS, dets konkursbo, har i korte trekk anført:
(11) Adgangen til å erklære motregning for arbeidsgiveravgift overfor et konkursbo reguleres
av skattebetalingsloven § 32 nr. 3 annet punktum. På samme måten som dekningsloven
§ 8-1, innskrenker denne bestemmelsen den motregningsretten som etter § 32 nr. 2 gjelder
utenfor konkurs, ved at motregning bare kan skje i den utstrekning krav og motkrav består
mellom de samme rettssubjektene. Folketrygden er et eget rettssubjekt atskilt fra staten.
Uten særlig lovhjemmel kan ikke folketrygdens krav motregnes mot krav på
tilbakebetaling av skatt. Skattebetalingsloven § 32 nr. 3 annet punktum gir dermed ikke
adgang til å motregne mot et tilbakebetalingskrav mot staten.
(12) Motregning kan heller ikke begrunnes i folketrygdloven § 24-4 sjette ledd jf.
skattebetalingsloven § 32 nr. 3 første punktum. Ved tolkingen av folketrygdlovens
henvisning til skattebetalingsloven må det ved motregning i konkurs legges stor vekt på
hensynet til det øvrige kreditorfellesskapet, idet en motregningsadgang her vil innebære et
dekningsprivilegium for staten. Det må dermed kreves klar hjemmel for å fravike de
alminnelige regler om motregning. Dette er ikke tilfellet i vår sak. Den generelle
henvisningen til bestemmelsene i skattebetalingsloven om ”betaling og innkreving” kan
ikke være tilstrekkelig til også å gi motregningsrett.
(13) Subsidiært anføres det at da motregningsreglene i skattebetalingsloven ble innført i 1961,
var de primært begrunnet i fellesinnkrevingen av statlige og kommunale skatter. Da bare
trygdeavgiften, men ikke arbeidsgiveravgiften, omfattes av fellesinnkrevingen, kan ikke
skattebetalingsloven § 32 nr. 3 første punktum under noen omstendighet omfatte mer enn
trygdeavgiften.

3
(14) Som ny anførsel for Høyesterett har konkursboet påberopt dekningsloven § 8-1 første
ledd som fastsetter at motregning bare kan erklæres i fordringer som konkursdebitor
hadde ved konkursåpningen. Da virksomheten fortsatte helt fram til konkursåpningen,
oppstod tilbakebetalingskravet etter skatteloven § 14-7 først etter konkursåpningen.
Motregning er dermed avskåret også på dette grunnlag.
(15) Konkursboet har nedlagt denne påstand:
”1.
Prinsipalt:
Namsrettens kjennelse pkt. 1 og 3 stadfestes.
Subsidiært:
Agder Lagmannsretts kjennelse oppheves og saken hjemvises til ny behandling for
lagmannsretten.
2.
I begge tilfeller:
BKA, Brødrene Karlsen AS, dets konkursbo, tilkjennes saksomkostninger for Agder
lagmannsrett og Høyesterett med tillegg av den til enhver tid gjeldende rente etter
forsinkelsesrenteloven fra forfall og til betaling skjer.”
(16) Staten v/Skattedirektoratet har i korte trekk anført:
Etter folketrygdloven § 24-4 sjette ledd gjelder bestemmelsene i skattebetalingsloven om
betaling og innkreving av skatt for folketrygdens avgifter ”såfremt ikke noe annet er
bestemt”. Da det ikke er gjort unntak for § 32, gjelder denne bestemmelsen for innkreving
av arbeidsgiveravgift. Annet punktum gjelder tilfeller hvor det motregnes i andre krav på
boets hånd.
(17) Etter § 32 nr. 2 og 3 omfatter første punktum tilfeller hvor staten motregner i et
tilbakebetalingskrav på skatt. Når disse bestemmelsene er gitt anvendelse for
folketrygdens avgifter, omfatter de også tilfeller hvor det motregnes for krav på
arbeidsgiveravgift. Andre punktum gjelder tilfeller hvor det motregnes i andre krav på
boets hånd.
(18) Selv om lovendringen i 1961 var begrunnet i hensynet til fellesinnkrevingen av statlige og
kommunale skatter, bestrides det at det er grunnlag for å sondre mellom trygde- og
arbeidsgiveravgift. Begge avgifter utgjør sentrale finansieringskilder for folketrygden, og
det kan ikke legges til grunn at lovgiver tok sikte på å sondre mellom de to avgiftene.
(19) Det bestrides at dekningsloven § 8-1 første ledd avskjærer motregning. Formålet med
denne bestemmelsen er å fastslå at motregning er begrenset til formuesverdier som
omfattes av kreditorenes beslagsrett. Avgjørende for motregningsretten må være at
tilbakebetalingskravet har oppstått som følge av konkursdebitors, og ikke boets,
virksomhet. I vårt tilfelle er det klart konkursdebitors virksomhet som har begrunnet
kravet.
(20) Staten v/Skattedirektoratet har nedlagt denne påstand:
”1. Kjæremålet forkastes.

4
2. Staten v/Skattedirektoratet tilkjennes erstatning for sakens omkostninger for
namsrett, lagmannsrett og Høyesterett med tillegg av lovens rente fra forfall
og til betaling skjer.”
(21) Mitt syn på saken:
(22) Jeg er kommet til at kjæremålet må forkastes.
(23) Kjæremålet er et videre kjæremål hvor kjæremålsutvalgets kompetanse er begrenset, jf.
tvistemålsloven § 404. Disse begrensningene gjelder også når et videre kjæremål er
overført til behandling i Høyesterett. Kjæremålet gjelder lagmannsrettens tolking av
folketrygdloven § 24-4 sjette ledd jf. skattebetalingsloven § 32 nr. 3 som Høyesterett kan
prøve, jf. tvistemålsloven § 404 første ledd nr. 3.
(24) Folketrygdloven § 24-4 sjette ledd fastsetter:
”Bestemmelsene i skattebetalingsloven skal gjelde for betaling og innkreving av avgifter
til folketrygden såfremt ikke noe annet er bestemt. Lovgivningens øvrige bestemmelser
om innkreving av skatt, herunder bestemmelsene om tvangsfullbyrdelse, foreldelse og
preklusjon, gjelder på tilsvarende måte.”
(25) Den aktuelle bestemmelsen i skattebetalingsloven er § 32, hvor nr. 1 til 3 fastsetter:
”1. Skatt som nevnt i § 30 nr 1 med tillegg av renter og kostnader er
tvangsgrunnlag for utlegg.
2. Krav på skatt, renter og kostnader som nevnt under 1 kan uoppdelt bringes i
motregning overfor fordring den skattepliktige har på tilbakebetaling av skatt
m.v. og fordring på rentegodtgjørelse. Det samme gjelder overfor en fordring
den skattepliktige har på staten alene, fylkeskommunen alene, kommunen
alene eller folketrygden og som er av den art at det er adgang til å ta utlegg i
den.
3. Ved motregning i konkurs gjelder bestemmelsen i 2, første punktum
tilsvarende. Overfor en fordring konkursboet har på staten alene,
fylkeskommunen alene, kommunen alene eller folketrygden, kan dog
skatteoppkreveren bare bringe i motregning en så stor andel av et skattekrav
m.v. på konkursskyldneren, som ved fordeling etter reglene i denne lovs
kapittel VIII ville falle på den av skattekreditorene som boets fordring er
rettet mot.”
(26) Lagmannsretten har tolket henvisningen i folketrygdloven § 24-4 sjette ledd til
bestemmelsene i skattebetalingsloven om ”betaling og innkreving” slik at § 32 nr. 3 første
punktum omfatter krav på arbeidsgiveravgift som dermed kan motregnes mot et
tilbakebetalingskrav for skatt.
(27) Jeg ser først på hvordan § 32 nr. 2 og 3 må forstås for ordinære skattekrav.
(28) De aktuelle bestemmelsene fikk langt på veg sitt nåværende innhold ved lov av 9. juni
1961 nr. 3. Før skattebetalingsloven av 1952 ble statens skatter innkrevd av statens
tjenestemenn, mens kommunens skatter ble innkrevd av kommunens tjenestemenn.
Skattebetalingsloven innførte fellesinnkreving ved at forskuddsskatt, restskatt,
etterskuddsskatt og annen utliknet skatt skulle innbetales til ”skatteoppkreveren i det
distrikt der skatten er skrevet ut”, jf. skattebetalingsloven § 29 nr. 1.

5
(29) For tilfeller hvor skattyteren hadde krav på å få tilbakebetalt innbetalt forskuddsskatt,
fastsatte lovens § 24 nr. 1 tredje punktum at det offentlige i nødvendig utstrekning kunne
benytte kravet til ”dekning av skatt for eldre år eller forskottsskatt for det løpende
inntektsår som den skattepliktige står til rest med”. Det fulgte videre av § 24 nr. 3 at
reglene i § 24 fikk ”tilsvarende anvendelse når det forskottstrekk som skal godskrives den
skattepliktige er større enn den utliknede skatt”. Disse bestemmelsene gjaldt tilsvarende
for tilgodebeløp som oppstod etter klageavgjørelse mv. eller ved avgjørelse av en
domstol, jf. lovens § 30 nr. 2.
(30) Allerede i 1952 ble det med andre ord lovfestet motregningsrett for det offentliges
skattekrav når skattyterens krav var et tilbakebetalingskrav for innbetalt skatt. Motregning
er som utgangspunkt betinget av at kravene består mellom de to personene som omfattes
av motregningen – det såkalte gjensidighetsvilkåret. Loven gjorde unntak fra dette
vilkåret ved at det offentlige kunne erklære motregning selv om tilbakebetalingskravet
f.eks. primært refererte seg til kommuneskatten, mens skattekravet primært omfattet
statsskatt. Motregningsretten var med andre ord ikke begrenset til den enkelte
skattekreditors forholdsmessige andel av kravet.
(31) Før skattebetalingsloven ble det også foretatt motregning i andre krav skattyteren måtte
ha mot henholdsvis stat eller kommune. På grunn av det omtalte gjensidighetsvilkåret
medførte imidlertid fellesinnkrevingen at den ulovfestede motregningsadgangen ble
ansett avskåret i slike krav. Det sentrale formålet med lovendringen i 1961 var å åpne
adgang til å motregne for skattekrav i andre krav enn skattekrav, jf. Ot.prp. nr. 32
(1960–61) side 2–5. Dette ble oppnådd ved å lovfeste et ytterligere unntak fra
gjensidighetsvilkåret ved motregning.
(32) Lovens system er altså at § 32 nr. 2 første punktum omfatter tilfeller hvor statens krav er
forskuddsskatt, restskatt, etterskuddsskatt eller annen utliknet skatt, og hvor skattyterens
krav er krav på tilbakebetaling av skatt mv. Dette følger av lovens ordlyd, og er også
uttrykkelig presisert i forarbeidene, jf. Ot.prp. nr. 32 (1960–61) side 20 annen spalte som
viser at første punktum tok sikte på å avløse den tidligere bestemmelsen i § 24. Unntaket
fra gjensidighetsvilkåret er uttrykt ved at det offentliges skattekrav kan bringes
”uoppdelt” til motregning mot skattyterens tilbakebetalingskrav.
(33) Annet punktum, som også gjør unntak fra gjensidighetsvilkåret, omfatter etter min
mening det offentliges motregning i skattyterens andre krav enn krav på tilbakebetaling
av skatt. Da lovgiveren fant det forsvarlig å innføre denne effektive inndrivingsmåten
også i forhold til skattyterens øvrige krav, ble det vist til det offentliges alternative adgang
til å foreta utpanting i fordringen, jf. Ot.prp. nr. 32 (1960–61) side 20 annen spalte. Når
adgangen til å motregne ble begrenset i samsvar med reglene om fordringshavernes
dekningsrett, jf. presiseringen i § 32 nr. 2 avslutningsvis sammenholdt med nr. 4, ble ikke
skattyterens stilling forverret sammenlignet med situasjonen ved utpanting.
(34) For konkurs fastsetter § 32 nr. 3 første punktum at bestemmelsen i nr. 2 første punktum
gjelder ”tilsvarende”. Adgangen til å motregne skattekrav mot krav på tilbakebetaling av
skatt er med andre ord den samme i konkurs. Dette er nærmere begrunnet i Ot.prp. nr. 32
(1960–61) side 5 og 20–21. Men da en adgang til å motregne i konkurs representerer et
dekningsprivilegium i forhold til de øvrige kreditorene, fant man ikke å kunne gi nr. 2
annet punktum tilsvarende anvendelse for de øvrige krav. Da motregning for disse

6
kravene er begrenset til den enkelte skattekreditors andel av skattekravet, gjelder
gjensidighetsvilkåret for disse kravene.
(35) Etter dette legger jeg til grunn at § 32 nr. 2 og 3, begges første punktum, skal anvendes
når skattyterens krav er krav på ”tilbakebetaling av skatt m.v. og fordring på
rentegodtgjørelse”.
(36) Når folketrygdloven § 24-4 sjette ledd fastsetter at bestemmelsene i skattebetalingsloven
også gjelder for ”betaling og innkreving” av ”avgifter” til folketrygden, må
utgangspunktet være at den lovbestemte motregningsadgangen som jeg har oppsummert i
foregående avsnitt, gjelder tilsvarende for krav på arbeidsgiveravgift. Og når det videre
heter at dette gjelder ”såfremt ikke noe annet er bestemt”, og det ikke finnes noen
uttrykkelig bestemmelse som gjør unntak for § 32, vil det etter min mening representere
en innskrenkende tolking av § 24-4 sjette ledd om ikke § 32 gis tilsvarende anvendelse på
arbeidsgiveravgiften.
(37) Slik jeg ser det er det ikke grunn til å foreta noen slik innskrenkende tolking. Jeg viser for
det første til at etter § 24-4 første ledd gjelder ligningslovens bestemmelser for fastsetting
av trygdeavgiften. Og etter forskrift av 16. desember 1997 nr. 1395 om samordning av
trygdeavgift og skatt, omfattes trygdeavgiften av fellesinnkrevingen. De hensyn som har
begrunnet motregningsreglene i skattebetalingsloven § 32 har dermed gyldighet også for
trygdeavgiften.
(38) Arbeidsgiveravgiften omfattes derimot ikke av fellesinnkrevingen – noe som isolert sett
kunne synes å tale for at den må stå i en annen stilling enn trygdeavgiften. Men dette kan
ikke være riktig – noe som for det første har klar støtte i lovens ordlyd. Ved siden av
trygdeavgiften utgjør dessuten arbeidsgiveravgiften en av de sentrale finansieringskildene
for folketrygden. Når verken loven eller forarbeidene gir holdepunkter for at lovgiver har
tatt sikte på å oppstille forskjellige regler for de to kravene, taler det mot at det kan
sondres mellom kravene.
(39) At lovgiver har tatt sikte på å gi avgifter etter folketrygdloven samme privilegerte stilling
som skattekrav, også med hensyn til motregning, støttes av § 24-4 sjette ledd annet
punktum som fastsetter at også lovgivningens øvrige bestemmelser om innkreving av
skatt, ”herunder bestemmelsene om … foreldelse og preklusjon” gjelder tilsvarende.
Dermed gjelder spesialbestemmelsene i skattebetalingsloven § 48 a første og annet ledd
om foreldelse tilsvarende. Videre faller ikke avgifter til folketrygden bort ved preklusivt
proklama, jf. skattebetalingsloven § 48 a tredje ledd.
(40) Å anerkjenne en motregningsrett for krav på arbeidsgiveravgift i henhold til
skattebetalingsloven § 32 nr. 2 og 3, begges første punktum, eller sagt på en annen måte;
å unnlate å tolke folketrygdloven § 24-4 sjette ledd innskrenkende, vil også være i
samsvar med utviklingen i lovgivningen for andre offentligrettslige krav. Jeg nøyer meg
med å vise til lov om avgifter vedrørende motorkjøretøyer og båter av 19. juni 1959 nr. 2
som ved lov av 20. desember 2002 nr. 93 i § 5 a annet ledd fikk tilføyd en bestemmelse
om at årsavgift for motorvogn og tilhørende tilleggsavgift kan motregnes i ”tilgodebeløp
på skatt etter reglene i skattebetalingsloven”.
(41) Jeg er etter dette kommet til at lagmannsrettens lovtolking er riktig.

7
(42) Som ny anførsel for Høyesterett er det anført at kravet på tilbakebetaling av skatt er
oppstått etter konkursåpningen slik at motregning også av den grunn er avskåret, jf.
dekningsloven § 8-1 første ledd. Da denne innsigelsen ikke ble gjort gjeldende for
lagmannsretten, og dermed heller ikke er prøvd, er Høyesterett ved et videre kjæremål
avskåret fra å prøve den, jf. Høyesteretts kjennelse av 22. desember 2003 i sak
nr. 2003/735 avsnitt 85.
(43) Jeg tilføyer likevel at innsigelsen etter min mening ikke kunne ført fram. Kravet etter
skatteloven § 14-7 bygger i sin helhet på virksomhet før konkursåpningen. Dersom det
legges avgjørende vekt på om selskapets virksomhet fortsetter helt fram til
konkursåpningen, kunne man få svært tilfeldige løsninger ved at opphør med få dagers
mellomrom ble avgjørende for det offentliges adgang til å motregne. Jeg viser videre til at
dersom virksomheten fortsetter etter konkursåpningen, blir konkursboet eget skattesubjekt
for den videre virksomheten, jf. skatteloven § 2-2 første ledd bokstav h. nr. 3. I
skatterettslig sammenheng skjer det med andre ord et skifte i og med konkursåpningen.
Selv om tilbakebetalingskravet først beregnes etterpå, kan jeg etter dette ikke se at det er i
strid med ordlyden i dekningsloven § 8-1 første ledd om tilbakebetalingskravet omfattes
av motregningsadgangen.
(44) Kjæremålet har ikke ført fram. Jeg finner likevel ikke grunn til å tilkjenne staten
saksomkostninger for noen instans. Saken gjelder et tolkingsspørsmål som ikke tidligere
har vært prøvd av Høyesterett, og som det hittil synes å vært en viss usikkerhet om.
(45) Jeg stemmer for denne
K J E N N E L S E:
1. Kjæremålet forkastes.
2. Saksomkostninger tilkjennes ikke for noen instans.
(46) Dommer Gussgard: Etter mitt syn reguleres motregningsadgangen mellom statens krav
på arbeidsgiveravgift og skattyterens krav på tilbakebetaling av skatt av
skattebetalingsloven § 32 nr. 2 annet punktum, og dermed også av § 32 nr. 3 annet
punktum. Jeg finner grunn til innledningsvis å påpeke at tvisten står om hvorvidt staten
skal kunne motregne med et krav på arbeidsgiveravgift mot et krav på tilbakebetaling av
skatt, uavhengig av om det gjelder statsskatt eller kommuneskatt. Det er ikke tvilsomt at
staten i konkurs vil kunne motregne med krav på statsskatt.
(47) Jeg slutter meg til førstvoterendes redegjørelse for forståelsen av § 32 for så vidt gjelder
vanlige skattekrav. Jeg er således enig i at det vesentlige ved lovendringen i 1961 var å
åpne for motregning mellom skattekrav og andre krav som skattyteren hadde mot det
offentlige. Jeg nevner at i merknadene til § 32 i Ot.prp. nr. 32 (1961–62) side 20 heter det
at ”Av systematiske grunner har en likevel som et første punktum under § 32 nr. 2 tatt inn
en regel om motregning når begge de motstående fordringer er skattekrav”. Om stillingen
i konkurs ble det på side 21 presisert at bestemmelsene under nr. 3 bare tok sikte på ”å gi
særregler om motregning i konkurs som følge av det kreditorfellesskap mellom stat og
kommune som skattebetalingsloven etablerer.”

8
(48) Også etter den tidligere folketrygdloven av 17. juni 1966 § 17-6 (fra 1987 § 17-3) gjaldt
skattebetalingsloven for betaling og innkreving av medlemsavgift og arbeidsgiveravgift. I
et sirkulære datert 27. april 1970 fra Direktøren for skattestellet om motregning etter
skattebetalingsloven er det vist til en uttalelse fra Finansdepartementet av 21. november
1967. I sirkulæret sies det om denne uttalelsen blant annet:
”Derimot meinte departementet at det ikkje var høve til å motrekna restansar på
arbeidsgjevaravgift i felleskrav arbeidsgjevaren har på attbetaling av for mykje
innbetalt skatt og avgift. På grunn av fellesinnkrevjinga er dette ikkje krav ”på staten
alene eller kommunen alene”.”
(49) Synspunktet ble gjentatt i et sirkulære datert 2. april 1971 fra Direktøren for
skattevesenet.
(50) I Ot.prp. nr. 44 (1983–84) ble det foreslått at adgangen til å motregne skattekrav mot krav
skattyteren hadde på det offentlige, ble utvidet til også å gjelde krav skattyteren hadde
mot folketrygden. Denne endringen ble foretatt i annet punktum i § 32 nr. 2 og 3. Jeg
finner det noe påfallende at en den gang ikke omtalte hva som lå i første punktum, når
først motregningsadgangen med krav etter folketrygdloven skulle reguleres direkte i
skattebetalingsloven.
(51) Som en del av bakgrunnsstoffet vil jeg også nevne uttalelse Nr. 2 – Mars 1995 fra
Konkursrådet, altså omtrent på den tiden Ot.prp. nr. 29 (1995–96) Om ny lov om
folketrygd ble lagt frem. Rådet uttalte den gang:
”Etter skattebetalingslovens § 32 er det utenfor konkurs adgang til å motregne et
refusjonskrav på Staten (f.eks. momsrefusjon) mot skyldig arbeidsgiveravgift, som
tilfaller folketrygdfondet, eller med et krav en kommune har. Denne utvidede
motregningsretten der krav og motkrav ikke er mellom samme rettssubjekter, kan
imidlertid ikke gjennomføres i konkurs, jf. skattebetalingsloven § 32 nr. 3. En
motregning av et momsrefusjonskrav mot skyldig kommuneskatt eller
arbeidsgiveravgift må derfor bestrides.”
(52) Etter at rådet fikk opplyst at arbeidsgiveravgiften ikke inntektsføres i folketrygden, men
direkte i statsregnskapet, ble det avgitt en ny uttalelse der det ble sagt at rådet ikke hadde
gått nærmere inn på om dette fikk avgjørende betydning for motregningsspørsmålet, men
at rådet fant grunn til å ”moderere” den tidligere uttalelsen.
(53) På bakgrunn av de nevnte sirkulærer fra skatteetaten og Konkursrådets oppfatning av
regelverket, er det vanskelig å tenke seg at folketrygdloven § 24-4 sjette ledd har vært
forstått slik i praksis som staten hevder.
(54) Førstvoterende forstår folketrygdloven § 24-4 sjette ledd slik at skattebetalingsloven § 32
nr. 2 første punktum generelt gjelder for krav staten måtte ha etter folketrygdloven.
Dermed får krav på arbeidsgiveravgift et konkursprivilegium i form av utvidet
motregningsrett gjennom henvisningen til denne bestemmelsen i § 32 nr. 3.
(55) Bestemmelsen i § 24-4 sjette ledd sier bare at skattebetalingslovens regler kommer til
anvendelse ved betaling og inndriving av avgifter til folketrygden. Selv om ordlyden er
noe endret fra 1966-loven, er meningen den samme. I forarbeidene er det ingen
kommentarer til bestemmelsen, ut over en henvisning til den tidligere lovens
§ 17-3. Vi har flere tilsvarende henvisninger til skattebetalingslovens regler.

9
(56) Etter min oppfatning kan en ikke ut fra en regel av denne art, lese inn det
konkursprivilegium som saken står om. I så fall måtte tilsvarende gjelde også for andre
krav som kan inndrives etter skattebetalingsloven, og det er også statens syn. Dette
fremgår blant annet av forarbeidene til den loven om motregningsadgang for årsavgift for
motorkjøretøyer som førstvoterende har nevnt. I Ot.prp. nr. 1 (2002–2003) side 43 vises
det til at § 32 nr. 2 første punktum allerede er gitt anvendelse blant annet på
”merverdiavgift, arveavgift og arbeidsgiveravgift”. Det er således et ganske omfattende
konkursprivilegium det offentlige i tilfelle får når det bestemmes at innkreving kan skje
etter dette regelverket. Slik jeg ser det, er dette i dårlig samsvar med bakgrunnen for
unntaket i § 32 nr. 3 annet punktum for konkurssituasjonen.
(57) Etter min mening må det kreves en klarere hjemmel for et konkursprivilegium enn det
staten i vår sak baserer seg på. Rom for generelle synspunkter som ”reelle hensyn” eller at
motregningsadgang er ”i samsvar med utviklingen i lovgivningen for andre
offentligrettslige krav” kan jeg ikke se det er i en sak av denne karakter. I denne
forbindelse vil jeg også peke på at det har vært og er delte meninger om i hvilken
utstrekning det offentlige bør ha konkursprivilegier. I 1961 pekte Justisdepartementet på
hensynet til de øvrige kreditorinteressene i konkurs, og det var også innsigelser mot
inndrivingssystemet for motorvognavgifter.
(58) Skattebetalingsloven § 32 nr. 2 og 3 fremstår som unntaksbestemmelser, begrunnet i at
innkreving av skatter foretas felles for skatter til stat, kommune og fylkeskommune. Det
er ikke behov for denne ordningen når krav og motkrav begge gjelder staten, herunder
folketrygden. Jeg er enig i at når avgiften til folketrygden, i motsetning til
arbeidsgiveravgiften, i henhold til forskrifter innkreves sammen med skattekrav, kan det
være et behov for samme regel så langt. Noe annet grunnlag enn § 24-4 sjette ledd for at
avgiftsdelen går inn under § 32 nr. 2 første punktum er ikke påvist, uten at jeg vil si at
dette er utilstrekkelig. Men etter min mening kan dette uansett ikke begrunne at ethvert
avgiftskrav staten har eller måtte få etter folketrygdloven går inn under første punktum.
(59) Ut fra mitt syn har lagmannsretten lagt en uriktig lovtolking til grunn for sin avgjørelse,
og kjennelsen må bli å oppheve. Siden saken har vært prosedert i full bredde for
Høyesterett, nevner jeg at jeg slutter meg til det førstvoterende har sagt om dekningsloven
§ 8-1 første ledd.
(60) Siden jeg vet jeg er i mindretall, formulerer jeg ingen slutning og tar ikke standpunkt til
saksomkostningsspørsmålet.
(61) Dommer Oftedal Broch: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende, dommer Matningsdal.
(62) Dommer Stabel: Likeså.
(63) Dommer Dolva: Likeså.
(64) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne

10
K J E N N E L S E :
1. Kjæremålet forkastes.
2. Saksomkostninger tilkjennes ikke for noen instans.