Sammendrag: Matningsdal, Bruzelius, Mitsem, Støle og GussgardSaken gjaldt begjæring fra KPMG AS om dokumentinnsyn i deler av etterforskningsmaterialet i Finance Credit-saken. I perioden 1999 til 2001 hadde KPMG hatt revisjonsoppdraget for sentrale selskaper i Finance Credit-gruppen. Tidlig i etterforskningsfasen ble to av selskapets revisorer avhørt som vitne, men da Økokrim kom til at det også kunne bli aktuelt med straffansvar for revisorene etter revisor- og regnskapslovgivningen, ble de under avhørene gitt status som mistenkt. Som en avledet konsekvens fikk KPMG status som mistenkt på grunn av muligheten for foretaksstraff, jf. straffeloven §§ 48 a og 48 b.Etterforskningen i saken ble innledet i månedsskiftet november/desember 2002. I mai 2003 begjærte KPMG innsyn i deler av etterforskningsmaterialet. Under henvisning til ressurs- og prioriteringshensyn avslo Økokrim begjæringen, idet man viste til at man foreløpig ikke kunne prioritere etterforskningen mot KPMG med sikte på hvilke lovbrudd selskapet eventuelt kunne holdes strafferettslig ansvarlig for. Inntil denne vurderingen var gjennomført, ble avslaget begrunnet med at innsyn kunne medføre "skade eller fare for etterforskingens øyemed". KPMG brakte saken inn for tingretten som tok begjæringen til følge. Etter kjæremål fra Økokrim ble derimot begjæringen for tiden ikke tatt til følge. Lagmannsretten aksepterte at dokumentinnsyn i en periode på grunnlag av en avveining av partenes interesser kunne avslås med denne begrunnelsen. KPMG's videre kjæremål var henvist til behandling i Høyesterett, jf. plenumsloven § 6 annet ledd. Høyesterett var enig i lagmannsrettens lovtolking og forkastet kjæremålet.

NORGES HØYESTERETT
Den 8. september 2004 avsa Høyesterett kjennelse i
HR-2004-01476-A, (sak nr. 2004/575), straffesak, kjæremål,
KPMG AS (advokat Else Bugge Fougner)
mot
Den offentlige påtalemyndighet (førstestatsadvokat Elisabeth Roscher – til prøve)
S T E M M E G I V N I N G :
(1) Dommer Matningsdal: Saken gjelder spørsmålet om påtalemyndigheten under
henvisning til ressurs- og prioriteringshensyn kan avslå en mistenkts begjæring om
dokumentinnsyn i en periode uten en konkret vurdering av om dokumentinnsyn vil
medføre ”skade eller fare for etterforskingens øyemed”, jf. straffeprosessloven § 242.
(2) På bakgrunn av anmeldelse fra sju banker den 15. november og 4., 5. og 6. desember
2002 innledet Økokrim etterforskning mot Torgeir Stensrud og Trond Gunnar
Kristoffersen for omfattende bedragerier i forbindelse med lån Finance Credit-gruppen
hadde opptatt i bankene. Senere har ytterligere en låneinstitusjon inngitt anmeldelse.
(3) Finance Credit-gruppen, som ble kontrollert av de anmeldte, bestod av over 20 aksje- og
allmennaksjeselskap i Norge og i utlandet. KPMG AS overtok i 1999 revisjonen av
Finance Credit Norge ASA og Finance Credit AS, som synes å ha spilt en nøkkelrolle i
gruppen. I 2000 var KPMG revisor for Finance Credit Norge ASA, Finance Credit Group
AS samt fire andre selskaper. I 2001 reviderte KPMG Finance Credit Group AS og to
andre selskaper.
(4) Den 4. juli og 22. september 2003 utferdiget Økokrim tiltale mot henholdsvis Stensrud og
Kristoffersen for grove bedragerier ved låneopptak fra og med årsskiftet 1999/2000.
Tiltalene gjelder dessuten dokumentfalsk etter straffeloven § 183, forbrytelse mot
straffeloven § 274 ved villedende opplysninger til fire banker om sikkerhet for et
låneforhold samt overtredelse av regnskapsloven § 8-5. Tiltalene for grovt bedrageri
gjelder nærmere to milliarder kroner. Senere er det tatt ut tilleggstiltale mot begge for
grov utroskap mot Finance Credit Norge ASA og Finance Credit Group AS i perioden

2
1999 til 2001 med et samlet beløp på nærmere 260 millioner kroner. Mot Kristoffersen er
det også utferdiget en tilleggstiltale for forhold i forbindelse med hans personlige
konkurs.
(5) Pådømmelsen av saken mot de to tiltalte er delt. Saken mot Kristoffersen ble innledet i
Oslo tingrett den 9. februar 2004, og ble avsluttet i mai. Det er foreløpig ikke avsagt dom
i saken. Kristoffersen var varetektsfengslet det siste halvåret fram mot
hovedforhandlingen, og han ble først løslatt etter at den hadde pågått en tid. Saken mot
Stensrud, som i stor utstrekning erkjenner straffeskyld, vil bli pådømt senere.
(6) I brev datert 21. mai 2003 til Økokrim begjærte advokat Else Bugge Fougner på vegne av
KPMG innsyn i de dokumentene som ble ansett relevante i forhold til KPMGs status som
mistenkt, jf. straffeprosessloven § 242. Bakgrunnen er at under avhør i februar og mars
2003 av revisorene Lyngroth og Haukland var disse gitt status som mistenkt. I
innledningen til avhøret mot Haukland den 21. februar 2003 heter det:
”JH er i utgangspunktet innkalt som vitne i saken. En del av etterforskningen i saken vil
inkludere vurderingen av revisors ansvar. Fordi spørsmål som stilles i avhøret, nært
kan knyttes opp i mot revisors ansvar, og forhold som kan avdekke mulige egne
ansvarsforhold, er det besluttet å avhøre Haukland med status som mistenkt.”
(7) Som en avledet konsekvens av dette har KPMG fått status som mistenkt på grunn av
muligheten for foretaksstraff, jf. straffeloven §§ 48 a og 48 b. Det er opplyst at en
eventuell siktelse mot KPMG vil kunne gjelde overtredelse av revisor- og
regnskapslovgivningen.
(8) I brev datert 24. mai 2003 avslo Økokrim begjæringen. Avslaget er begrunnet i ressurs-
og prioriteringshensyn – nærmere bestemt at man i første omgang måtte prioritere
etterforskningen mot Stensrud og Kristoffersen. Av den grunn kunne Økokrim foreløpig
ikke prioritere etterforskningen mot KPMG og foreta en konkret vurdering av hvilke
dokumenter som måtte unntas fra innsyn på grunn av etterforskningshensyn.
(9) Den 4. juni 2003 begjærte KPMG på ny dokumentinnsyn, og ved brev av 23. juni 2003
gav Økokrim innsyn i et mindre antall dokumenter. Avslutningsvis heter det at Økokrim
ville ta stilling til spørsmålet om innsyn i de resterende dokumentene ”med det
nærmeste”.
(10) Ved begjæring datert 7. juli 2003 til Oslo tingrett begjærte advokat Bugge Fougner på
vegne av KPMG innsyn i de resterende dokumentene. Det ble nedlagt slik påstand:
”KPMG og deres forsvarer gis innsyn i følgende dokumenter:
Anmeldelser (dok II med vedlegg)
Vitneforklaringer og egenrapporter til disse (dok IV-1, IV-2)
Siktedes forklaringer (dok V-1/2, V-2/2)
Innhentet informasjon (VI-1 t.o.m. VI-15, VI-17, VI-20, VI-28 t.o.m. VI-31)
Påtalemyndighetens dokumentutdrag (dok VII).”
(11) Ved tingrettens kjennelse av 9. oktober 2003 ble begjæringen tatt til følge. Rettens
begrunnelse var at
”påtalemyndigheten, for å nekte innsyn i sakens dokumenter, [må] sannsynliggjøre at
det er en konkret mulighet for at mistenkte vil tilpasse sin forklaring etter

3
dokumentenes innhold eller at det foreligger en konkret fare for bevisforspillelse. Retten
kan ikke se at Økokrim har gjort det. Det at etterforskningen i saken mot KPMG er i en
tidlig fase er det etter rettens syn grunn til å legge mindre vekt på, når etterforskningen
ikke har pågått for fullt.”
(12) Etter kjæremål fra Økokrim, som tingretten gav oppsettende virkning, avsa Borgarting
lagmannsrett den 5. mars 2004 på grunnlag av muntlige forhandlinger, kjennelse med
denne slutning:
”Begjæringen fra KPMG AS om innsyn i straffesaksdokumenter tas for tiden ikke til
følge.”
(13) Lagmannsretten aksepterte at Økokrim ut fra ressurs- og prioriteringshensyn i en periode
kunne utsette den konkrete vurderingen av om det ville medføre ”fare for etterforskingens
øyemed” om begjæringen ble etterkommet.
(14) KPMG har påkjært lagmannsrettens kjennelse til Høyesteretts kjæremålsutvalg.
Kjæremålet retter seg mot lagmannsrettens lovtolking.
(15) Høyesteretts kjæremålsutvalg besluttet den 19. april 2004 å henvise kjæremålet til
behandling i Høyesterett, jf. lov 25. juni 1926 nr. 2 § 6 annet ledd. Justitiarius har
besluttet at partsforhandling skal finne sted etter reglene for ankesaker.
(16) Begjæringen gjelder 81 ringpermer og 11 kasser med dokumenter. I tilsvaret til
Høyesteretts kjæremålsutvalg har Økokrim opplyst at det totale beslaget i saken omfatter
200 til 250 kasser dokumenter samt beslag på datamedier tilsvarende en terrabyte, som
skal tilsvare 25 000 hyllemeter med bøker.
(17) Den kjærende part, KPMG AS, har i korte trekk anført at lagmannsrettens kjennelse er
beheftet med to lovtolkingsfeil:
(18) For det første var det uriktig å akseptere at Økokrim ut fra ressurs- og prioriteringshensyn
i en periode kunne utsette den konkrete vurderingen av om dokumentinnsyn ville medføre
”fare for etterforskingens øyemed”. Når en mistenkt begjærer dokumentinnsyn, må
påtalemyndigheten innen rimelig tid ta stilling til begjæringen. Påtalemyndigheten må ha
bevisføringsplikten for at dette vilkåret er oppfylt. Og da Økokrim for tiden ikke ville
foreta denne vurderingen, skulle lagmannsretten ha stadfestet tingrettens kjennelse –
eventuelt ha gitt Økokrim en kort frist til å vurdere begjæringen.
(19) For det andre inneholder farekriteriet både et objektivt og et subjektivt vilkår.
Lagmannsretten har derimot uriktig lagt til grunn at kriteriet utelukkende inneholder et
objektivt vilkår. Det er dermed uriktig lovtolking når lagmannsretten kom til at det er
tilstrekkelig å bygge på hva som erfaringsmessig kan legges til grunn. Farekriteriet kan
bare anvendes dersom det påvises en konkret mulighet for at mistenkte vil forspille bevis.
(20) KPMG AS har nedlagt denne påstand:
”Borgarting lagmannsretts kjennelse av 5. mars 2004 med saksnr. 03-011574KST-
BORG/avd04 oppheves og hjemvises til ny behandling.”
(21) Kjæremotparten, Økokrim statsadvokatembeter, har i korte trekk anført:

4
(22) Lagmannsrettens lovtolking er riktig når den aksepterte at Økokrim i en så omfattende sak
som den foreliggende, ut fra ressurs- og prioriteringshensyn for en periode kunne utsette
vurderingen av om dokumentinnsyn ville medføre ”fare for etterforskingens øyemed”.
Det er særlig vist til at i saker med omfattende dokumentmengder må påtalemyndigheten i
første omgang konsentrere seg om hovedpersonene i saken. Det vil kunne få svært
uheldige følger for oppklaringen av sakskomplekset om det ikke var adgang til en viss
utsettelse med den konkrete vurderingen av begjæringer om dokumentinnsyn fra
mistenkte som har en mer perifer rolle.
(23) Det bestrides at lagmannsrettens avgjørelse er basert på en uriktig tolking av farekriteriet.
(24) Økokrim statsadvokatembeter har nedlagt denne påstand:
”Kjæremålet forkastes.”
(25) Mitt syn på saken:
(26) Saken gjelder et videre kjæremål hvor Høyesteretts kjæremålsutvalgs – og dermed også
Høyesteretts – kompetanse er begrenset etter reglene i straffeprosessloven § 388. Det er
som nevnt anført at lagmannsrettens tolking av straffeprosessloven § 242 er beheftet med
to feil. Dette kan prøves. Lagmannsrettens konkrete lovanvendelse og bevisbedømmelse
kan derimot ikke prøves.
(27) Jeg er kommet til at kjæremålet må forkastes.
(28) Straffeprosessloven § 242 første ledd første punktum har følgende ordlyd:
”Mistenkte, hans forsvarer og fornærmede skal på begjæring gis adgang til å gjøre seg
kjent med sakens dokumenter såfremt det kan skje uten skade eller fare for
etterforskingens øyemed eller for tredjemann.”
(29) Jeg bemerker at det ikke er omtvistet at KPMG har status som mistenkt i relasjon til
§ 242.
(30) Lagmannsrettens kjennelse bygger på at påtalemyndigheten i omfattende saker i en
periode kan unnlate å ta standpunkt til en begjæring etter § 242 ut fra ressurs- og
prioriteringshensyn. Videre bygger den på at denne adgangen, og hvor lenge utsettelsen
eventuelt kan vare, beror på en konkret avveining av mistenktes og påtalemyndighetens
behov. Spørsmålet er altså om denne lovtolkingen er riktig.
(31) Lovens ordlyd gir etter min mening ingen veiledning.
(32) KPMG har fremhevet at forarbeidene taler mot at vurderingen kan utsettes. Det er vist til
at hjemmelen for dokumentinnsyn ble vedtatt selv om både Politiembetsmennenes
Landsforening og to politimestre under høringen av Straffeprosesslovkomiteens
innstilling gikk mot bestemmelsen – et standpunkt som blant annet var begrunnet i
ressurshensyn. Jeg viser til Ot.prp. nr. 35 (1978-79) side 191-192. Etter min mening kan
det ikke legges vekt på dette. Diskusjonen gjaldt primært spørsmålet om det overhodet
burde innføres en bestemmelse om dokumentinnsyn på etterforskningsstadiet. De særlige
spørsmål som oppstår i straffesaker med en omfattende dokumentmengde, og hvor
etterforskningen kan avdekke at det er grunnlag for straffansvar for et større antall

5
personer, synes ikke å ha vært særskilt vurdert. Med samme begrunnelse kan jeg heller
ikke se at de senere endringene av § 242 har noen interesse for vårt spørsmål.
(33) Spørsmålet er ikke tidligere behandlet av Høyesterett eller kjæremålsutvalget.
(34) For å avgjøre spørsmålet må man etter min mening se på de hensyn som begrunner
bestemmelsen, holdt opp mot påtalemyndighetens behov for i visse tilfeller å kunne
utsette vurderingen av hvilke dokumenter mistenkte har rett til innsyn i. For mistenkte er
det behovet for kontradiksjon, og dermed en eventuell avkreftelse av mistanken, som
utgjør den sentrale begrunnelsen for dokumentinnsyn. Men selv om dette er et
tungtveiende hensyn, kan jeg ikke se at det er noe som tilsier at bestemmelsen må forstås
slik at påtalemyndigheten uansett forholdene for øvrig plikter å prioritere denne
innsynsretten foran andre, presserende arbeidsoppgaver.
(35) I denne sammenheng tar jeg utgangspunkt i at § 242 omfatter alle saker fra de små og
oversiktlige straffesakene med én tiltalt og ett forhold, til saker med det omfang som vi
her står overfor og med mange mistenkte. I økonomiske straffesaker kan dessuten
dokumentmengden allerede fra første dag som følge av beslag være svært omfattende.
Dermed kan det ta lang tid å skaffe seg oversikt over og innsikt i saken. I tillegg til de
personene man opprinnelig tok sikte på, kan etter hvert også andre få status som mistenkt
for mindre overtredelser i sakskomplekset. Dersom påtalemyndigheten da var pliktig til
innen kort tid å ta stilling til begjæringer også fra disse om dokumentinnsyn, kunne det få
svært uheldige konsekvenser for etterforskningen, og redusere muligheten for å oppklare
og iretteføre sakskomplekset. Påtalemyndigheten kunne kort sagt delvis bli berøvet
styringen av etterforskningen.
(36) I mange saker kan dessuten hovedpersonene være varetektsfengslet. Det følger av EMK
artikkel 5 nr. 3 at frihetsberøvelsen ikke må vare urimelig lenge. Saker mot personer som
er varetektsfengslet, må dermed gis prioritet. Dette har også støtte i straffeprosessloven
§ 275 som fastsetter at dersom tiltalte er varetektsfengslet, skal hovedforhandling ”[o]m
ikke særlige forhold er til hinder” være påbegynt innen seks uker etter at saken kom inn
til tingretten. Selv om denne bestemmelsen ikke regulerer tidsbruken før saken
oversendes retten, viser den en lovgivervilje om å gi saker hvor det er foretatt omfattende
inngrep, prioritet.
(37) Mot en midlertidig nedprioritering av begjæringer om innsyn fra enkelte mistenkte kan
det selvsagt innvendes at påtalemyndigheten kunne unngå dette ved å sette flere personer
inn i etterforskningen og den påtalemessige vurderingen av sakskomplekset. Om dette
uttaler lagmannsretten at ”[u]ansett ressurser er det for øvrig en grense for hvor mange
etterforskere og påtaleansvarlige som kan ha oversikt over en sak, og som kan være i
stand til å vurdere forholdet mellom hovedmenn og andre mistenkte”. Jeg er enig i dette,
og tilføyer at ressursspørsmål vil være et moment av ulik vekt i den konkrete avveiningen
mellom mistenktes og påtalemyndighetens interesser.
(38) Min konklusjon er at lagmannsrettens lovtolking er riktig. Men utsettelsen må alltid være
midlertidig. I denne sammenheng fremhever jeg at straffeprosessloven § 226 siste ledd
fastsetter at etterforskningen skal gjennomføres ”så raskt som mulig og slik at ingen
unødig utsettes for mistanke eller ulempe”. Hvor lang denne utsettelsen kan være, må
bero på de konkrete omstendighetene. Lagmannsretten har oppsummert dette slik:

6
”Lagmannsretten legger etter dette til grunn at det ikke er nok til nektelse at vilkårene
er oppfylt, men at det blant de relevante momenter ved vurderingene av
siktedes/mistenktes rettigheter må foretas en avveining hvor vekten av hensyn kan
endres over tid. Det må etter dette være relevant å ta i betraktning behovet for innsyn
og på hvilket stadium etterforskingen befinner seg, herunder dens konsekvenser for
mistenkte/siktede og om det anvendes tvangsmidler. Det er en belastning å være under
mistanke, særlig når mistenkte ikke er gjort kjent med hvilke straffbare forhold
mistanken gjelder. Lang tid i seg selv kan derfor også få betydning. Hvilken vekt de
forskjellige momenter har må vurderes konkret.”
(39) Jeg gir disse generelle betraktningene min tilslutning. Lagmannsrettens konkrete
anvendelse av dem kan Høyesterett ikke prøve.
(40) I forbindelse med lagmannsrettens konkrete vurdering av om KPMG kan nektes innsyn,
har KPMG anført at farekriteriet både inneholder et objektivt og et subjektivt vilkår, og at
lagmannsretten har lagt en uriktig lovtolking til grunn når den synes å ha basert seg på at
kriteriet utelukkende er objektivt. I tilknytning til denne anførselen finner jeg det naturlig
først å sitere lagmannsrettens oppsummering i kjennelsen punkt 5.1:
”Lagmannsretten konkluderer med at det første vilkår for å anvende unntaket fra
hovedregelen om dokumentinnsyn er at det foreligger en praktisk mulighet for
bevisforspillelse. Dette vilkåret kan ikke sies å stille særlig strenge krav, og vil ofte være
oppfylt. Det kreves ikke sannsynlighetsovervekt for at muligheten vil bli realisert. Etter
lagmannsrettens mening må vurderingen av vilkåret ’kan skje uten skade eller fare’
ellers baseres på sakens alvor – jo mer alvorlig, dess større fare for bevisforspillelse – og
forholdene for øvrig, og det må vurderes konkret – ut fra mistenktes situasjon – om
dokumentinnsyn kan gis uten skade eller fare for etterforskingens øyemed.”
(41) I den konkrete vurderingen av bevisforspillelsesfaren heter det videre:
”Økokrim har ikke anført at det er sannsynlig at KPMG vil forspille bevis, og
lagmannsretten legger i det at Økokrim mener det ikke er sannsynlighetsovervekt for
det. Hadde det vært sannsynlighetsovervekt, ville dette etter omstendighetene gitt et
sterkere grunnlag for å nekte dokumentinnsyn. Om vilkåret for unntak viser
lagmannsretten til sin konklusjon i punkt 5.1 ovenfor.
Etter lagmannsrettens mening er det i denne sak ikke bare mulig for revisor å tilpasse
forklaringer hvis KPMG nå gis innsyn, det er konkrete forhold som begrunner en frykt
for at etterforskingens øyemed vil bli utsatt for skade eller fare hvis KPMG gis
dokumentinnsyn nå. Tiltalen i hovedsaken mot Stensrud og Kristoffersen er meget
alvorlig og gjelder beløp som til nå har vært ukjente i økonomiske straffesaker i Norge.
En eventuell påtaleavgjørelse rettet mot revisor vil klart nok ikke bli like alvorlig, men
likevel kunne vise seg å bli relativt alvorlig for et foretak som KPMG. Det er et moment
i denne vurdering at også en sak mot revisor kan involvere store summer. Dette
illustreres ved at KPMG er saksøkt av åtte låneinstitusjoner og konkursboet for beløp
på rundt 1,5 milliarder kroner. Den sivile saken er et moment i seg selv. Også KPMGs
anseelse som revisjonsselskap er utsatt. Det er klart at dette er egnet til å påvirke
forklaringer fra ansvarlige i KPMG.
Lagmannsretten finner etter en samlet vurdering at det er mulig for revisor å tilpasse
forklaringer, og at det foreligger forhold som gjør at dokumentinnsyn ikke kan gis uten
skade eller fare for etterforskingens øyemed.”
(42) Farekriteriet er oppfylt dersom dokumentinnsyn medfører en mulighet for
bevisforspillelse – herunder å tilpasse egen forklaring. Sannsynlighetsovervekt kreves
ikke. Det må foreligge noe i saken som tilsier at skadevirkningen kan inntre, og en
teoretisk mulighet er ikke tilstrekkelig. Vurderingen må særlig foretas på bakgrunn av

7
sakens art og omfang, hvilken mulighet dokumentene på det aktuelle tidspunktet gir for
bevisforspillelse og tilpasning av forklaringer, og hva som står på spill for mistenkte.
Avgjørelsen må som utgangspunkt treffes på grunnlag av objektive omstendigheter, men
dersom det foreligger konkrete holdepunkter for at mistenkte vil misbruke dokumentene,
vil dette kunne styrke et avslag på dokumentinnsyn.
(43) Sitatene fra lagmannsrettens kjennelse er etter min mening basert på denne lovtolkingen.
Jeg er etter dette kommet til at heller ikke denne innsigelsen mot lovtolkingen kan føre
fram.
(44) Avslutningsvis bemerkes at jeg ikke kan se at lagmannsrettens lovtolking er problematisk
i forhold til EMK artikkel 6 – noe som heller ikke er anført.
(45) Jeg stemmer for denne
K J E N N E L S E:
Kjæremålet forkastes.
(46) Dommer Bruzelius: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(47) Dommer Mitsem: Likeså.
(48) Dommer Støle: Likeså.
(49) Dommer Gussgard: Likeså.
(50) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
K J E N N E L S E :
Kjæremålet forkastes.