Sammendrag: Øie, Stabel, Matningsdal, Bruzelius og Oftedal BrochSaken gjaldt overtredelse av regnskapsloven, særlig spørsmålet om ilagt forsinkelsesgebyr er til hinder for etterfølgende straffesak, jf. forbudet mot dobbeltforfølgning i EMK protokoll 7 artikkel 4 nr. 1. A var styreleder og daglig leder i selskapet --- i X AS. Selskapet sendte ikke regnskapsdokumenter til Regnskapsregisteret, og et forsinkelsesgebyr begynte å løpe. Etter at selskapet gikk konkurs betalte A gebyret, som da var på 15 720 kroner. A ble senere tiltalt etter regnskapsloven § 8-5 første ledd første straffalternativ, jf. § 8-2 første ledd for å ha unnlatt å sende inn regnskapene, og ble av Ytre Follo tingrett idømt en bot på 10 000 kroner for dette forholdet.Høyesterett fant at domfellelsen ikke var i strid med forbudet mot dobbeltforfølgning. Gebyret var ilagt selskapet, mens straffedommen rettet seg mot A. A hadde imidlertid som styremedlem et subsidiært solidaransvar for gebyret etter regnskapsloven § 8-3 andre ledd. Det subsidiære ansvaret er ment som et middel overfor styremedlemmene for å fremtvinge oppfyllelse av plikten til å sende inn regnskapsdokumentene. Dermed måtte det i forhold til EMK protokoll 7 artikkel 4 nr. 1 legges til grunn at A både var ilagt forsinkelsesgebyr og straff etter regnskapsloven § 8-5.

Høyesterett fant imidlertid at forsinkelsesgebyret ikke var straff etter konvensjonen. Særlig formålet med gebyret talte klart imot å anse det som straff. Gebyret har tvangsmulktens typiske trekk: Formålet er å fremtvinge oppfyllelse av plikten til å sende inn regnskapsdokumentene. Gebyrets størrelse øker ettersom tiden går, slik at presset øker tilsvarende inntil dokumentene er sendt inn. Forsinkelsesgebyret er dermed av en annen karakter enn den typiske straff - det retter seg mot en handling i fremtiden, mens straffen retter seg mot en handling i fortiden.

Høyesterett var ikke enig med forsvareren i at gebyret måtte anses for å være pålagt etter at det straffbare forhold hadde opphørt.

Regnskapslovens system er at gebyret automatisk starter å løpe dersom regnskapsdokumentene ikke er sendt inn innen fristen, og at det opphører straks plikten er oppfylt. Også gebyrets størrelse følger av loven med forskrift, og beregningen skjer etter standardsatser. Når størrelsen på gebyret avhenger av hvor lang fristoverskridelsen er, må beregningen nødvendigvis skje i ettertid. Men det er ikke av den grunn naturlig å si at selve gebyret først er pålagt på dette senere tidspunktet. Heller ikke det forhold at gebyret ilegges automatisk i kraft av loven - og ikke etter et konkret vedtak - gjør at reaksjonen får preg av straff.

Høyesterett fant videre at forholdet skulle ha vært subsumert under forseelsesbestemmelsen i regnskapsloven § 8-5 andre ledd første punktum og ikke etter første ledd. Den fastsatte straff ble likevel ansett som passende.

NORGES HØYESTERETT
Den 18. oktober 2005 avsa Høyesterett dom i
HR-2005-01636-A, (sak nr. 2005/365), straffesak, anke,
A (advokat Trond Dyvik – til prøve)
mot
Den offentlige påtalemyndighet (kst. førstestatsadvokat Morten Holmboe)
S T E M M E G I V N I N G :
(1) Dommer Øie: Saken gjelder overtredelse av regnskapsloven, særlig spørsmålet om ilagt
forsinkelsesgebyr for å ha unnlatt å sende regnskapsdokumenter til Regnskapsregisteret er
til hinder for etterfølgende straffesak om brudd på regnskapsloven, jf. forbudet mot
dobbeltforfølgning i Den europeiske menneskerettskonvensjon (EMK) protokoll 7
artikkel 4 nr. 1.
(2) Bakgrunnen for saken er i korthet følgende:
(3) A var styreleder og daglig leder i selskapet Fyrhuset i Drøbak AS. Selskapet sendte ikke
årsregnskap, årsberetning og revisjonsberetning for regnskapsåret 2000 til
Regnskapsregisteret, slik regnskapsloven § 8-2 krever. Ved brev 18. august 2001 fra
Brønnøysundregistrene ble selskapet orientert om at det fra 1. august 2001 hadde begynt å
løpe forsinkelsesgebyr, jf. regnskapsloven § 8-3 første ledd og forskrift 16. desember
1998 nr. 1234 om innsending av årsregnskap m.v. til Regnskapsregisteret og rett til
innsyn i årsregnskap m.v. § 2-1.
(4) Da det 16. november 2001 ble åpnet konkurs i boet til Fyrhuset i Drøbak AS, var
regnskapsdokumentene fremdeles ikke sendt til Regnskapsregisteret. Ved
konkursåpningen sluttet forsinkelsesgebyret å løpe. Gebyret var da på 15 720 kroner.
(5) Etter regnskapsloven § 8-3 andre ledd er styremedlemmene solidarisk ansvarige for
påløpte og fremtidige gebyr når selskapet ikke har betalt forsinkelsesgebyret innen tre
uker fra påkrav fra Regnskapsregisteret. Etter at selskapet gikk konkurs betalte A gebyret
på 15 720 kroner.

2
(6) Ved tiltalebeslutning utferdiget av Oslo statsadvokatembeter 21. oktober 2003 ble A satt
under tiltale for overtredelse av regnskapsloven § 8-5 første ledd første straffalternativ,
jf. § 8-2 første ledd. Grunnlaget for tiltalen var slik:
”I egenskap av styreleder og daglig leder i selskapet Fyrhuset i Drøbak AS i Storgata 29
i Frogn, unnlot han å sende inn et eksemplar av årsregnskapet, årsberetningen og
revisjonsberetningen til Regnskapsregisteret i Brønnøysund innen fristen
1. august 2001.”
(7) Ytre Follo tingrett avsa 10. juni 2004 dom med slik domsslutning:
”A, født 00.00.1943, dømmes for overtredelse av regnskapsloven § 8-5 første ledd første
straffalternativ, jf. § 8-2 første ledd til en bot stor kroner 10 000 – titusen – subsidiært
fengsel i 10 – ti – dager.”
(8) A anket til Borgarting lagmannsrett over saksbehandlingen, bevisbedømmelsen under
skyldspørsmålet og straffutmålingen. Lagmannsretten avsa 2. februar 2005 dom med slik
domsslutning:
”A, født 00.00.1943, dømmes for overtredelse av regnskapsloven § 8-5 første ledd første
straffalternativ, jf. § 8-2 første ledd til en bot stor 10 000 – titusen – kroner, subsidiært
fengsel i 10 – ti – dager.”
(9) A har anket dommen til Høyesterett. Anken gjelder saksbehandlingen, lovanvendelsen og
straffutmålingen.
(10) Forsvareren har gjort gjeldende at straffesaken skulle ha vært avvist fordi domfellelsen
strider mot forbudet mot dobbeltforfølgning i EMK protokoll 7 artikkel 4. Subsidiært er
det anført at vesentlighetskravet i regnskapsloven § 8-5 første ledd første straffalternativ
ikke er oppfylt, slik at forholdet i stedet skulle ha vært bedømt som en forseelse etter
§ 8-5 andre ledd. Atter subsidiært er det anført at domsgrunnene på dette punkt er
mangelfulle. Under enhver omstendighet er straffen for streng.
(11) Aktor har bestridt at straffesaken skulle ha vært avvist og har gjort gjeldende at
lagmannsretten både har anvendt riktig straffalternativ og utmålt en passende straff.
(12) Jeg er kommet til at forholdet skulle ha vært bedømt etter regnskapsloven § 8-5 andre
ledd. For øvrig mener jeg at anken ikke kan føre frem.
(13) Jeg ser først på avvisningsspørsmålet. EMK protokoll 7 artikkel 4 nr. 1 lyder slik i norsk
oversettelse:
”Ingen skal kunne bli stilt for retten eller straffet på ny i en straffesak under den samme
stats domsmyndighet, for en straffbar handling som han allerede er blitt endelig frikjent
eller domfelt for i samsvar med loven og rettergangsordningen i straffesaker i denne
stat.”
(14) For at protokoll 7 artikkel 4 nr. 1 skal komme til anvendelse, må sanksjonene være ilagt
samme rettssubjekt. I vår sak er gebyret ilagt Fyrhuset i Drøbak AS, mens A er domfelt
for overtredelse av regnskapslovgivningen. A hadde imidlertid som styremedlem et
subsidiært solidaransvar for gebyret etter regnskapsloven § 8-3 andre ledd og har også
betalt gebyret.

3
(15) Gebyret forfaller først til betaling for styremedlemmene dersom selskapet ikke betaler
innen tre uker etter påkrav fra Regnskapsregisteret, jf. regnskapsloven § 8-3 andre ledd.
Et styremedlem som betaler gebyret, kan søke regress hos øvrige styremedlemmer og kan
også søke dekning hos selskapet.
(16) Likevel dreier det seg etter mitt syn ikke om et rent sivilrettslig betalingsansvar. Jeg viser
særlig til Ot.prp. nr. 42 (1997–98) side 204, hvor departementet drøfter om
forsinkelsesgebyret primært burde pålegges selskapet eller om man burde opprettholde
dagjeldende rettstilstand hvor styreformannen hadde det prinsipale ansvaret for gebyret.
Kredittilsynet og Brønnøysundregistrene hadde under høringen gitt uttrykk for at gebyret
fortsatt burde ilegges styreformannen, fordi det personlige presset på styreformannen
syntes å ha vært et effektivt middel for å få sendt inn regnskapsdokumentene. Etter
departementets syn ville dette hensynet bli tilstrekkelig ivaretatt ved at
”styremedlemmene subsidiært vil være solidarisk ansvarlige for gebyret”. Det subsidiære
ansvaret er altså ikke bare en ren økonomisk forpliktelse, men er ment som et middel
overfor styremedlemmene for å fremtvinge oppfyllelse av plikten til å sende inn
regnskapsdokumentene. Dermed må det i forhold til EMK protokoll 7 artikkel 4 nr. 1
legges til grunn at A både er ilagt forsinkelsesgebyr og straff etter regnskapsloven § 8-5.
(17) Spørsmålet er etter dette om forsinkelsesgebyret er straff etter konvensjonen. Innholdet i
straffebegrepet i EMK protokoll 7 artikkel 4 er det samme som i EMK artikkel 6, jf.
Rt. 2004 side 927 avsnitt 54 og EMDs avvisningsavgjørelse 14. september 2004 i saken
Rosenquist mot Sverige. De tre såkalte Engelkriteriene står dermed sentralt: nasjonal
klassifikasjon, karakteren av og formålet med den lovregelen som anvendes, og
sanksjonens innhold og alvor, jf. dom avsagt 8. juni 1976 av Den europeiske
menneskerettsdomstol (EMD) i saken Engel mfl. mot Nederland. Kriteriene er som
utgangspunkt alternative, men en forfølgning kan også bli ansett som straffanklage på
grunn av den kumulative effekt av flere av kriteriene.
(18) Forsinkelsesgebyret regnes ikke som straff etter norsk rett, jf. straffeloven §§ 15 og 16.
(19) Etter mitt syn taler karakteren av og formålet med regnskapsloven § 8-3 om
forsinkelsesgebyr klart imot å anse gebyret som straff i EMKs forstand. Riktignok retter
§ 8-3 seg mot overtredelser av plikten etter regnskapsloven § 8-2 til å sende inn
regnskapsdokumenter, og unnlatelse av å overholde plikten er straffbelagt etter § 8-5.
Men det er ikke et vilkår for å ilegge gebyret at de subjektive vilkårene for straff er
oppfylt. Når fristen er oversittet, ilegges gebyret uten noen nærmere vurdering i det
enkelte tilfellet av om skyld er utvist eller av om det er hensiktsmessig å ilegge gebyret.
(20) Selv om loven ikke bruker begrepet tvangsmulkt, har forsinkelsesgebyret tvangsmulktens
typiske trekk: Formålet er å fremtvinge oppfyllelse av plikten til å sende inn
regnskapsdokumentene. Gebyrets størrelse øker ettersom tiden går, slik at presset øker
tilsvarende inntil dokumentene er sendt inn. Ved den typiske straff er formålet derimot å
reagere i ettertid på en handling eller unnlatelse som har opphørt. Forsinkelsesgebyret er
dermed av en annen karakter enn den typiske straff – det retter seg mot en handling i
fremtiden, mens straffen retter seg mot en handling i fortiden.
(21) Forsvareren har vist til at det først i ettertid treffes en endelig avgjørelse om ansvar for
forsinkelsen og om gebyrets størrelse. Etter hans syn fratar dette gebyret karakter av

4
tvangsmulkt. I stedet må det betraktes som en forsinkelsesavgift og dermed som straff i
EMKs forstand.
(22) Etter mitt syn kan gebyret ikke anses for å være ilagt etter at det straffbare forhold er
opphørt. Regnskapslovens system er at forsinkelsesgebyret automatisk starter å løpe
dersom regnskapsdokumentene ikke er sendt inn innen 1. august i året etter regnskapsåret,
og at det opphører straks plikten er oppfylt. Også gebyrets størrelse følger av loven med
forskrift, og beregningen skal skje etter standardsatser. Når størrelsen på gebyret avhenger
av hvor lang fristoverskridelsen er, må beregningen nødvendigvis skje i ettertid. Men det
er ikke av den grunn naturlig å si at selve gebyret først er ilagt på dette senere tidspunktet.
En slik beregning i ettertid må også foretas når løpende tvangsmulkt er besluttet ved et
konkret vedtak i den enkelte sak. Sanksjonsutvalget betegner i NOU 2003: 15 Fra bot til
bedring side 243 forsinkelsesgebyret etter regnskapsloven § 8-3 som en automatisk
tvangsmulkt. Det synes jeg er en treffende betegnelse.
(23) Heller ikke det forhold at gebyret ilegges automatisk i kraft av loven – og ikke etter et
konkret vedtak – medfører at reaksjonen skifter karakter og får preg av straff. Det må
forventes at næringsdrivende kjenner til bestemmelsene om plikt til å sende
regnskapsdokumenter til Regnskapsregisteret og om konsekvensene av å unnlate å
oppfylle plikten i tide. Dessuten er det uttalt i forarbeidene at Regnskapsregisteret så snart
som mulig etter fristens utløp bør sende en purring hvor det også opplyses om at gebyret
har startet å løpe, jf. Ot.prp. nr. 56 (1990–91) side 3. En slik orientering ble sendt
Fyrhuset i Drøbak AS 18. august 2001. Det er opplyst at et tilsvarende brev ble sendt til
A.
(24) Forsvareren har videre påberopt seg avgjørelsen i den såkalte Polarlaks II-saken i
Rt. 2002 side 1298 som støtte for at forsinkelsesgebyret i vår sak er straff i EMKs
forstand. I Polarlaks II-saken gjaldt det imidlertid en mulkt på 600 000 kroner som var
fastsatt som en reaksjon på en straffbar handling etter at det straffbare forholdet var
opphørt. Reaksjonen hadde dermed en helt annen karakter enn forsinkelsesgebyret etter
regnskapsloven, og avgjørelsen gir liten veiledning for vår sak.
(25) ”Fremover-rettede” tiltak – som tvangsmulkt – omfattes ikke av Sanksjonsutvalgets
definisjon av en sanksjon. Derav følger det at heller ikke utvalget anser slike tiltak som
straff i EMKs forstand, jf. NOU 2003: 15 side 141.
(26) Forsvareren har vist til uttalelser i den juridiske teori hvor forsinkelsesavgifter er ansett
som straff etter EMK. Disse uttalelsene diskuterer imidlertid ikke gebyrer som har som
formål å fremtvinge en oppfyllelse av en plikt, og jeg går derfor ikke nærmere inn på dem
her.
(27) Etter mitt syn får ikke gebyret et sterkere preg av straff ved at det er gjort gjeldende
overfor A som et subsidiært ansvar. Som jeg har gjort rede for tidligere, er formålet med
det subsidiære ansvaret det samme som for det primære ansvaret for selskapet.
(28) Engelkriterium nr. 3 – sanksjonens innhold og alvor – er etter mitt syn klart ikke oppfylt i
vår sak. Jeg viser særlig til at det dreier seg om betaling av et forholdsvis lavt pengebeløp
– 15 720 kroner – uten noen subsidiær fengselsstraff. Riktignok må det også ses hen til
hva maksimalgebyret kan bli, men det skal mye til for at gebyret blir svært høyt.

5
(29) Min konklusjon er etter dette at forsinkelsesgebyret etter regnskapsloven § 8-3 ikke er
straff i EMKs forstand. Med det resultatet jeg har kommet til, er det ikke nødvendig å ta
stilling til om A var ”endelig domfelt” for forsinkelsesgebyret eller om gebyret og
straffesaken gjelder det samme forholdet. Ileggelsen av gebyret stenger uansett ikke for
en senere strafforfølgning, og det var ingen feil at straffesaken ble fremmet.
(30) Jeg går nå over til anken over lovanvendelsen. A er dømt etter regnskapsloven
§ 8-5 første ledd, som retter seg mot vesentlige overtredelser av regnskapsloven med
forskrifter, og som straffes med bøter eller fengsel inntil tre år. Forsvareren har anført at
forholdet skulle vært bedømt etter andre ledd første punktum, som lyder slik:
”Den som for øvrig forsettlig eller uaktsomt overtrer denne lov eller forskrift gitt i
medhold av loven, straffes med bøter eller fengsel inntil tre måneder.”
(31) Lagmannsretten har lagt til grunn at brudd på innsendelsesplikten i § 8-2 ikke automatisk
er en vesentlig overtredelse av regnskapsloven, men at spørsmålet må bero på en konkret
vurdering. Dette utgangspunktet er jeg enig i.
(32) Lovbruddet er etter mitt syn ikke bagatellmessig. Formålet med innsendelsesplikten er å
sikre offentlig innsyn i selskapenes regnskaper. Særlig når ansvaret er begrenset, slik det
er i aksjeselskaper, er det viktig å sikre kreditorer og andre med økonomisk interesse i
selskapet tilgang til opplysninger om de økonomiske forhold.
(33) Lovbruddet er på den annen side klart mindre alvorlig enn brudd på andre av
bestemmelsene i regnskapsloven, ikke minst brudd på selve regnskapsplikten. Etter mitt
syn er det vanskelig å tenke seg situasjoner hvor det er aktuelt å reagere med
fengselsstraff for overtredelse av § 8-2. Da passer den strengere bestemmelsen i første
ledd ikke særlig godt for de aktuelle lovbrudd. Jeg legger også vekt på at brudd på
innsendelsesplikten etter den tidligere aksjeloven § 11-14 første ledd, som er forløperen
til regnskapsloven § 8-2, i praksis ble bedømt etter forseelsesbestemmelsen i aksjeloven
§ 17-1 tredje ledd og ikke etter første ledd om vesentlig tilsidesettelse av bestemmelsene i
kapittel 11. På denne bakgrunn skulle forholdet i vår sak etter min mening ha vært
subsumert under regnskapsloven § 8-5 andre ledd første punktum og ikke etter første
ledd. Anken over lovanvendelsen må derfor tas til følge.
(34) Ved fastsettelsen av boten har lagmannsretten tatt utgangspunkt i at A handlet forsettlig
og i allmennpreventive hensyn. I formildende retning har den lagt vekt på at A i realiteten
var ute av driften av selskapet, at han har betalt gebyret på 15 720 kroner og også ellers
har gjort sitt for å ordne opp da han ble klar over situasjonen i selskapet, og at saken har
blitt noe gammel. På denne bakgrunnen er straffen satt til en bot på 10 000 kroner,
subsidiært ti dager fengsel. Jeg er enig i lagmannsrettens vurdering og mener følgelig at
straffen ikke er for streng. Det gjelder selv om forholdet etter mitt syn må nedsubsumeres
til § 8-5 andre ledd første punktum. Anken over straffutmålingen kan derfor ikke tas til
følge.
(35) Jeg stemmer for denne
D O M :
I lagmannsrettens dom gjøres den endring at overtredelsen henføres under regnskapsloven
§ 8-5 andre ledd første punktum.

6
For øvrig forkastes anken.
(36) Dommer Stabel: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(37) Dommer Matningsdal: Likeså.
(38) Dommer Bruzelius: Likeså.
(39) Dommer Oftedal Broch: Likeså,
(40) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
I lagmannsrettens dom gjøres den endring at overtredelsen henføres under regnskapsloven
§ 8-5 andre ledd første punktum.
For øvrig forkastes anken.