Sammendrag: Stabel, Kaasen, Øie, Matningsdal og TjomslandA vart i tingretten domfelt for det såkalla Drammensranet. I lagmannsretten vart han frifunnen, etter at lagretten hadde svart nei på skuldspørsmålet. Før lagretten trekte seg attende, hadde lagmannen sagt: "Eg finn grunn til å seia at eg i mi tid som dommar her i domstolen - det nærmar seg 17 år no - ikkje kan hugsa å ha sett ein tiltale som er såpass svakt fundert, i ei alvorleg straffesak." Høgsterett kom til at lagmannen si ytring utgjorde ein sakshandsamingsfeil, og oppheva dommen med hovudforhandling.Det klåre rettslege utgangspunktet er at det ikkje er ein sakshandsamingsfeil at lagmannen har sagt kva han meiner om prova. Men utsegnene må ikkje vera misvisande, og dei må ikkje kunna påverka lagretten utilbørleg. Lagmannen må kunna byggja på den juridiske kompetansen sin og den allmenne livsrøynsla si. Det går likevel ei grense ved å trekkja inn tilhøve som ikkje kan overprøvast, og som lagretten ikkje har høve til å korrigera. Då lagmannen på grunnlag av den omfattande dommarrøynsla si vurderte kor velgrunna tiltalen var, trødde han over denne grensa. Høgsterett la her vekt på at straffeprosessloven legg opp til ei klår funksjonsdeling mellom lagretten og lagmannen, og mellom lagmannen og dei andre fagdommarane, som samla har kompetanse til å setja lagrettsavgjerda til side.

NORGES HØYESTERETT
Den 20. desember 2005 avsa Høyesterett kjennelse i
HR-2005-01986-A, (sak nr. 2005/1502), straffesak, anke,
Den offentlige påtalemyndighet (statsadvokat Bjørn Feyling)
mot
A (advokat Erling O. Lyngtveit)
S T E M M E G I V N I N G :
(1) Dommer Stabel: Saken gjelder anke over en frifinnende lagmannsrettsdom i en sak
behandlet med lagrette. Spørsmålet er om det var en saksbehandlingsfeil at lagmannen
under sin gjennomgåelse av bevisene uttalte seg sterkt kritisk om grunnlaget for tiltalen.
(2) A og B ble ved beslutning av statsadvokatene i Oslo 19. desember 2003 satt under tiltale
for overtredelse av straffeloven § 268 annet ledd jf. § 267, i forbindelse med det såkalte
Drammensranet. Gjerningsbeskrivelsen lød slik for begge:
”Søndag 30. mars 2003, ca. kl 2125 i Tordenskjoldsgate ved nr. 77 i Drammen,
bemektiget han seg kr 185.991,50 fra en verditransport tilhørende VaktService as ved å
true vekterne C og D med automatvåpen og/eller håndvåpen.”
(3) A ble 5. oktober 2004 i tillegg satt under tiltale for forsøk på ytterligere ett grovt ran, og
for en rekke andre forhold.
(4) Ved Drammen tingretts dom 30. mars 2005 ble A domfelt etter tiltalen til en straff av
fengsel i seks år og seks måneder. I tillegg ble han dømt til å betale erstatning og
oppreisning til C med i alt kr 252 500. A ble også idømt inndragning og utvidet
inndragning. Dommen hadde for straffekravet slik domslutning.
”A f. 00.00.1968 dømmes for overtredelse av straffeloven § 268, 2. ledd2. ledd, jf § 267,
straffeloven § 268 2. ledd, jf § 267, jf strl § 49, straffeloven § 317 1. ledd, straffeloven
§ 147 1. og 2. ledd 3. straffalternativ, våpenloven § 33 1. ledd 2. punktum, jf 2. ledd,

2
jf 3. ledd, jf § 7 1. ledd, § 8, 1 ledd, våpenloven § 33 1. ledd 2 punktum, jf 2. ledd,
jf 3. ledd, jf § 27 b 2. ledd og vegtrafikkloven § 31 1. ledd jf § 24 1. ledd alt sammenholdt
med straffeloven §§ 61, 62 og 63 til en straff av fengsel i 6 – seks – år og 6 – seks –
måneder.
Til fradrag i straffen går 562 – femhundreogsekstito – dager for utholdt varetektsarrest,
jf straffeloven § 60 1. ledd 1. og 2. punktum.”
(5) B – som bare var tiltalt for Drammensranet – fikk en straff av fengsel i fire år. Begge
anket til lagmannsretten over bevisbedømmelsen under skyldspørsmålet for så vidt gjaldt
Drammensranet, over det borgerlige rettskravet og inndragningen. Ankene ble i sin helhet
henvist til ankebehandling i sin helhet.
(6) Ved Borgarting lagmannsretts særskilte dom 15. september 2005 ble B – etter at lagretten
hadde svart nei på skyldspørsmålet knyttet til Drammensranet både for ham og A –
frifunnet. For A avsa lagmannsretten frifinnende dom 26. september 2005. Straffen for de
forhold som var rettskraftig avgjort ved tingrettens dom, ble fastsatt til fengsel i tre år og
tre måneder. Han ble frifunnet for kravet om utvidet inndragning. Dommen hadde slik
domsslutning:
”1. A, født 00.00.1968, frifinnes for tiltalen av 19. desember 2003.
2. A frifinnes for kravet om innragning knyttet til tiltalen nevnt ovenfor.
3. A frifinnes for det borgerlige rettskravet fra C og D.
4. A dømmes for de forholdene som er rettskraftig avgjort ved Drammen
tingretts dom 30. mars 2005 til en straff av fengsel i 3 – tre – år og 3 – tre –
måneder. Til fradrag i straffen går 742 – sjuhundreogførtito – dagers
varetektsfengsel.
5. A frifinnes for kravet om utvidet inndragning etter straffeloven § 34a.
6. Saksomkostninger for lagmannsretten idømmes ikke.”
(7) Påtalemyndigheten anket til Høyesterett over frifinnelsen av A. Anken gjaldt
saksbehandlingen. Det ble for det første gjort gjeldende at det var en saksbehandlingsfeil
at fire lydbåndopptak ikke ble tillatt ført som bevis. Dernest ble det gjort gjeldende at det
var en saksbehandlingsfeil at lagmannen i rettsbelæringen under gjennomgåelsen av
bevisene ga uttrykk for at han ikke kunne huske i sin tid som dommer å ha sett en så svakt
fundert tiltale i en alvorlig straffesak. Rettsbelæringen innebar ifølge påtalemyndigheten
en slik påvirkning av lagretten at det forelå en saksbehandlingsfeil som kunne ha virket
inn på lagrettens kjennelse. Den frifinnende dommen av B ble ikke anket.
(8) Ved Høyesteretts kjæremålsutvalgs beslutning 10. november 2005 ble anken tillatt
fremmet for så vidt gjaldt spørsmålet om lagmannens rettsbelæring inneholdt uttalelse
som innebærer saksbehandlingsfeil. For øvrig ble anken nektet fremmet.
(9) Jeg er kommet til at anken må føre frem.
(10) Den uttalelsen saken gjelder, falt under lagmannens gjennomgåelse av bevisene i saken
etter straffeprosessloven § 368 annet ledd, og var felles for de to tiltalte. Etter anmodning
fra påtalemyndigheten ble følgende protokollert:

3
”Jeg finner grunn til å si at jeg i min tid som dommer her i domstolen ikke kan huske å
ha sett en tiltale som er såpass svakt fundert i en alvorlig straffesak.”
(11) Partene er enige om at protokollatet ikke er fullstendig, da lagmannen også – etter det han
sa om sin tid som ”dommer her i domstolen” – skjøt inn: ”– det nærmer seg 17 år nå –”.
(12) Lagmannen har i brev 4. november 2005 presisert at han i tillegg til det protokollerte, som
i alle rettsbelæringer, også sa følgende:
”Når det gjelder det jeg sier om hvordan rettsreglene generelt er å forstå, er dere
bundet av dette. Hvis jeg sier noe om hvordan bevisene bør vurderes, er dere ikke
bundet av dette, det er bare til veiledning. Bevisbedømmelsen er lagrettens oppgave.”
(13) Partene er ellers enige om at lagmannens foredrag falt i tre deler, en innledende del med
den egentlige rettsbelæring, som ble innledet med de nettopp siterte presiseringene, en
gjennomgåelse av sakens beviser, og en avsluttende del som blant annet inneholdt den
omstridte uttalelsen. Det må legges til grunn at denne falt før gjennomgangen av de
praktiske detaljer om prosedyrer og stemmeregler.
(14) Rettsformannens foredrag til lagretten er regulert i straffeprosessloven § 368. Av
bestemmelsens andre ledd fremgår det at:
”Rettens formann gjennomgår i et kort foredrag bevisene i saken og forklarer
spørsmålene og de rettssetninger som skal legges til grunn.”
(15) Lagmannens plikt til å gjennomgå bevisene i saken skal først og fremst samle lagrettens
oppmerksomhet omkring det vesentlige i forhold til de spørsmålene som skal besvares, og
gi en ordnet oversikt over hovedpunktene i bevisførselen, jf. Andenæs, Norsk
Straffeprosess (2000) side 54. Lagmannen har ingen plikt til å gi uttrykk for sitt eget syn
på bevisene, men det er heller ikke noe til hinder for at han gjør det. Hvorvidt det skal
gjøres, beror i høy grad på lagmannens eget skjønn. Det klare rettslige utgangspunkt er
derfor at det ikke er en saksbehandlingsfeil at lagmannen har uttalt seg om bevisene, se
særlig Rt. 1972 side 1077 på side 1080.
(16) Gjennom rettspraksis er det likevel stilt opp noen begrensninger. Uttalelsene må for det
første ikke være misvisende, jf. blant annet Rt. 1977 side 182 på side 184. Dernest – og
det er dette som er temaet i vår sak – må de ikke innebære en utilbørlig påvirkning av
lagretten. Om dette viser jeg til Rt. 1977 side 182 på side 184 og Rt. 1985 side 764 på
side 768. Den sistnevnte avgjørelsen formulerer temaet som et spørsmål om det er
godtgjort at lagretten har vært gjenstand for en form for påvirkning som ikke kan
aksepteres. Også dette beror langt på vei på en skjønnsmessig vurdering. Det er på det
rene at terskelen er høy.
(17) Ved min vurdering av saken bemerker jeg innledningsvis at lagmannen med sin uttalelse
har gått betydelig lenger enn hva som har vært vanlig i praksis. Dette er ikke i seg selv
tilstrekkelig til å konstatere saksbehandlingsfeil, noe som også er lagt til grunn i Rt. 1972
side 1077. Spørsmålet blir om han etter en konkret vurdering har overskredet grensen for
tilbørlig påvirkning. Som jeg tidligere har fremhevet, er utgangspunktet at lagmannen har
full anledning til å gi uttrykk for sitt syn på bevisene. Om han mener at de ikke holder til
domfellelse, vil han, i tilknytning til hvert enkelt bevis, kunne gi uttrykk for det. Også i en

4
mer oppsummerende del må han kunne gjøre dette. En forutsetning må imidlertid være at
han holder seg til sakens beviser, altså det som har vært fremført i saken.
(18) Det ligger i sakens natur at lagmannen i en slik oppsummering også vil kunne bygge på
sin juridiske kompetanse og sin mer allmenne livserfaring. Lagretten vil uansett vite, eller
i det minste anta, at lagmannen har en betydelig kompetanse og erfaring på området. Etter
mitt syn går det likevel en grense ved å trekke inn forhold som ikke kan overprøves, og
som lagretten ikke har mulighet til å korrigere. I Rt. 1894 side 218 fant Høyesterett at det
var en feil at lagmannen bragte inn i saken ”et nyt faktisk Moment, som ikke kan siges at
være notorisk, en Omstændighed, der ogsaa synes at have fundet sit Udtryk deri, at
Lagmanden for vedkommende Faktum paaberaaber en 20-aarig Erfaring”. Det lagmannen
her hadde påberopt, var sin erfaring med Sarpsborgs ”Pøbel” som skulle være kjent som
den råeste og mest brutale i hele landet.
(19) Det lagmannen har bragt inn i vår sak, er ikke et nytt faktisk moment, men en rangering
av tiltalens holdbarhet basert på sin 17-årige erfaring som dommer i den samme
lagmannsretten. Han kan ikke huske å ha sett en tiltale som er såpass svakt fundert i en
alvorlig straffesak. Dette er et utsagn med betydelig tyngde og overbevisningskraft. Det
gjøres ikke bare klart at lagmannen selv ikke ville ha kjent tiltalte skyldig, om det hadde
stått til ham. Han sier også at han aldri i sin omfattende dommererfaring har sett en sak
som har ligget dårligere an bevismessig. En slik rangering kan ikke overprøves av
lagretten. Lagmannen har dermed etter mitt syn trukket så store veksler på en erfaring og
kompetanse bare han besitter, at grensen for tilbørlig påvirkning er overskredet.
(20) Ved denne vurderingen har jeg sett hen til at straffeprosessloven legger opp til en klar
funksjonsfordeling mellom lagretten og lagmannen, og dessuten forutsetter et samvirke
mellom lagmannen og de øvrige fagdommere. Lovens ordning er at det er lagretten som –
etter å ha hørt rettsformannens gjennomgåelse – tar standpunkt til skyldspørsmålet.
Lagretten kan avsi en kjennelse som lagmannen mener er uriktig. Kjennelsen kan
eventuelt settes til side etter bestemmelsene i straffeprosessloven §§ 376a til 376c. Denne
kompetansen er imidlertid ikke tillagt rettens formann alene, men er lagt til de tre
fagdommerne som kollegium. Dette understreker at lagmannen – selv om formålet måtte
være å forhindre en etter hans syn uriktig domfellelse – bør vise en viss tilbakeholdenhet
med å trekke konklusjonen for lagretten.
(21) Jeg konkluderer dermed med at lagmannens utsagn slik det falt, utgjorde en
saksbehandlingsfeil. Etter straffeprosessloven § 343 første ledd kommer en slik feil bare i
betraktning når det antas at den kan ha innvirket på dommens innhold. Jeg finner det klart
at dette er tilfelle her. Riktignok hadde lagmannen innledningsvis i foredraget presisert at
lagretten ikke var bundet av hans syn på bevisvurderingen. Når jeg likevel har konkludert
med at uttalelsene var så bastante at de var å betrakte som en utilbørlig påvirkning, ligger
det nærmest i sakens natur at de kan ha påvirket lagrettens kjennelse og dermed sakens
utfall.
(22) Lagmannsrettens dom med hovedforhandling blir dermed å oppheve. Opphevelsen
begrenses til å gjelde frifinnelsen for tiltalen av 19 desember 2003, omhandlet i
domslutningen punkt 1-3, jf. straffeprosessloven § 347 annet ledd. Jeg stemmer for denne

5
K J E N N E L S E :
Lagmannsrettens dom med hovedforhandling oppheves for så vidt A er frifunnet for
tiltalen av 19. desember 2003.
(23) Kst. dommer Kaasen: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(24) Dommer Øie: Likeså.
(25) Dommer Matningsdal: Likeså.
(26) Dommer Tjomsland: Likeså.
(27) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
K J E N N E L S E :
Lagmannsrettens dom med hovedforhandling oppheves for så vidt A er frifunnet for
tiltalen av 19. desember 2003.