Sammendrag: Støle, Bruzelius, Stang Lund, Rieber-Mohn og justitiarius ScheiSaken gjaldt etterlatte foreldres krav om oppreisning etter straffedom for uaktsomt drap, jf. skadeserstatningsloven § 3-5 annet ledd. En 12 år gammel pike omkom etter at et lekeapparat brøt sammen og hun fikk deler av en stålkonstruksjon over seg. Saksforholdet fremgår av Høyesteretts dom i straffesaken mot produsenten og leverandøren av lekeapparatet, jf. HR-2006-00164-A.Kravet ble behandlet som borgerlig rettskrav i straffesaken. Tingretten hadde fastsatt oppreisning med 200 000 kroner til hver av foreldrene. Lagmannsretten reduserte beløpet til 100 0000 kroner. Foreldrene anket særskilt til Høyesterett over lagmannsrettens fastsettelse av oppreisningsbeløpene. Hovedspørsmålet for Høyesterett var om det ved utmåling av oppreisning til etterlatte foreldre ved uaktsomt drap skulle etableres en normert erstatning. Slik normert oppreisning var det tidligere gitt anvisning på for så vidt gjelder forsettlig drap, jf. bl. a. Rt. 2001 side 274. Spørsmålet ble besvart bekreftende under henvisning til at de hensyn som har ligget til grunn for normert erstatning ved forsettlig drap, i betydelig grad også slår til ved uaktsomt drap. Uttalt at normen må ligge lavere ved uaktsomt drap. Ved forsettlig drap er det gitt anvisning på oppreisning på 120 000 kroner med mindre særlige forhold tilsier høyere eller lavere oppreisning. På denne bakgrunn ble normen for oppreisning til etterlatte foreldre ved uaktsomt drap satt til 75 000 kroner. I den aktuelle saken fulgte det av de påstander som var nedlagt for Høyesterett, at oppreisningsbeløpet ikke kunne settes lavere enn 100 000 kroner.

NORGES HØYESTERETT
Den 30. januar 2006 avsa Høyesterett dom i
HR-2006-00165-A, (sak nr. 2005/1154), sivil sak, anke,
A
B (advokat Christian Lundin)
mot
1. C (advokat Atle Helljesen)
2. D (advokat Olle Nohlin – til prøve)
S T E M M E G I V N I N G :
(1) Dommer Støle: Saken gjelder etterlattes krav om oppreisning i forbindelse med
straffedom for uaktsomt drap, jf. skadeserstatningsloven § 3-5 annet ledd.
(2) Saksforholdet fremgår av Høyesteretts dom i straffesaken, sak HR-2006-00164-A, som er
votert tidligere i dag. Det fremgår av denne at 12 år gamle E døde som følge av indre
skader etter at et lekeapparat betegnet ”Jungel” knakk sammen, slik at hun fikk deler av
konstruksjonen over seg.
(3) Kravet om oppreisning ble fremmet som borgerlig rettskrav i straffesaken som ble reist
mot henholdsvis produsent og leverandør av lekeapparatet. Ved Salten tingretts dom
22. november 2004 ble C og D dømt til å betale oppreisning til A og B med kroner
200 000 til hver. Ved Hålogaland lagmannsretts dom 27. juni 2005 ble
oppreisningsbeløpene satt til kroner 100 000.
(4) A og B har erklært særskilt anke til Høyesterett over de pådømte oppreisningsbeløp. For
Høyesterett er det fremlagt en rekke dokumenter fra straffesaken, herunder
sakkyndigerklæringer avgitt av Det Norske Veritas. For øvrig står saken i samme stilling
som for lagmannsretten.

2
(5) De ankende parter – A og B – har i korte trekk anført:
(6) Det foreligger ingen avgjørelse fra Høyesterett som normerer oppreisningserstatning ved
uaktsomt drap. I rettspraksis er det gitt anvisning på en viss normering av
oppreisningsbeløpet til etterlatte foreldre ved forsettlig drap, men vår sak ligger ikke til
rette for tilsvarende normering. Normen på 120 000 kroner som er lagt til grunn ved
forsettlig drap, kan ikke være til hinder for at det her fastsettes en vesentlig høyere
oppreisning etter en konkret vurdering. Når sentrale sikkerhetsforskrifter settes til side i
virksomhet som tar sikte på økonomisk fortjeneste, må oppreisning utmåles etter andre
kriterier enn ved forsettlig drap.
(7) Dersom Høyesterett skulle finne at det likevel er grunn til å anvende normert oppreisning
også ved uaktsomt drap, foreligger det i denne saken særlige grunner som tilsier at
normen bør fravikes. Så vel handlingens objektive grovhet som skadevoldernes grovt
uaktsomme opptreden tilsier at oppreisningsbeløpene må settes vesentlig høyere,
anslagsvis til rundt 300 000 kroner til hver av foreldrene.
(8) A og B har nedlagt slik påstand:
”1. C og D dømmes in solidum til å betale et oppreisningsbeløp til A fastsatt etter
rettens skjønn. I tillegg kommer forsinkelsesrente regnet fra to uker etter
forkynnelse av dommen til betaling skjer.
2. C og D dømmes in solidum til å betale et oppreisningsbeløp til B fastsatt etter
rettens skjønn. I tillegg kommer forsinkelsesrente regnet fra to uker etter
forkynnelse av dommen til betaling skjer.
3. Det offentlige tilkjennes saksomkostninger, med tillegg av lovens
forsinkelsesrente regnet fra to uker etter forkynnelse av dommen og til
betaling skjer.”
(9) Ankemotparten, D, har i korte trekk anført:
(10) Det er ikke grunnlag for å tilkjenne høyere oppreisning, og lagmannsrettens dom må
stadfestes. Ved vurderingen av handlingens objektive grovhet må det tas hensyn til at
domfellelsen i straffesaken gjelder straffeloven § 239 første straffalternativ. Saken egner
seg ikke for normert erstatning, og normen må i tilfelle ligge lavere ved uaktsomt drap
enn ved forsettlig drap. I sammenlignbare saker er det i underrettspraksis utmålt vesentlig
lavere oppreisningsbeløp.
(11) D har nedlagt slik påstand:
”1. Lagmannsrettens dom stadfestes.
2. D v/Staten tilkjennes sakens omkostninger.”
(12) Ankemotparten, C, har sluttet seg til Ds anførsler, og har særlig fremholdt at oppreisning
for uaktsomme straffbare handlinger skal normeres lavere enn for forsettlige handlinger.
Plikten til å betale oppreisning er et personlig ansvar, og økonomien i aksjeselskapet skal
derfor ikke trekkes inn. For øvrig må det ses hen til at det er tale om et solidaranvar, og at
Ds svake økonomiske evne tilsier at C reelt sett vil måtte bære hovedtyngden av
oppreisningsbeløpene til begge foreldrene.

3
(13) C har nedlagt slik påstand:
”1. Lagmannsrettens dom stadfestes.
2. A og B dømmes til å erstatte C hans saksomkostninger for Høyesterett.”
(14) Jeg er kommet til at anken ikke fører frem, og at lagmannsrettens dom må stadfestes.
(15) Innledningsvis bemerker jeg at det er enighet om at vilkårene for oppreisning er til stede,
jf. skadeserstatningsloven § 3-5 andre ledd, jf. første ledd. Av Høyesteretts dom i
straffesaken fremgår at tingretten la til grunn for domfellelsen etter straffeloven § 239
første straffalternativ, at den samlede handlingsrekke for begge de domfelte måtte
karakteriseres som grovt uaktsom sett under ett, og at den grove uaktsomhet også omfattet
dødsfølgen. Både lagmannsretten og Høyesterett sluttet seg til dette.
(16) Et hovedspørsmål i saken er om det ved utmåling av oppreisning til etterlatte foreldre ved
uaktsomt drap skal etableres en normert erstatning. Rettspraksis gir anvisning på en slik
normert erstatning ved forsettlig drap med mindre særlige forhold tilsier høyere eller
lavere oppreisning, jf. Rt. 2001 side 274, Rt. 2002 side 481 og Rt. 2004 side 592.
Alternativet vil være at utmåling av oppreisningsbeløp ved uaktsomt drap skjer etter en
konkret vurdering fra sak til sak. Avgjørende for hvilket valg som her skal treffes, må
etter mitt syn bero på om de hensyn som har vært trukket frem som begrunnelse for
normert erstatning ved forsettlig drap, også slår til for den gruppen der skadevolder ”grovt
aktløst har voldt en annens død”, jf. skadeserstatningsloven § 3-5 andre ledd.
(17) Det fremgår av rettspraksis at tyngdepunktet i begrunnelsen for å tilkjenne oppreisning
gradvis er blitt flyttet over på behovet for kompensasjon for den påførte krenkelse, selv
om oppreisning også er preventivt og pønalt begrunnet, jf. Rt. 2005 side 289 avsnitt 42
med videre henvisninger. I Rt. 2001 side 274 er det pekt på at oppreisning til etterlatte
står i en noe annen stilling enn for den som er offer for vold med skade på person eller et
seksualovergrep. Det uopprettelige tap og savnet av avdøde er helt dominerende for de
etterlatte, samtidig som de etterlattes subjektive opplevelse av krenkelsen og arten og
omfanget av de påførte psykiske skadevirkninger ikke gir noe godt grunnlag for
differensiering.
(18) De hensyn som jeg her har nevnt, slår til også for drap som er forvoldt ved grov
uaktsomhet. Men også andre hensyn gjør seg gjeldende: Krav om oppreisning fremmes
gjennomgående i straffesaken mot skadevolderen, jf. straffeprosessloven § 3 jf. § 427. Da
det er straffekravet som her vil måtte stå sentralt, vil det i praksis være begrenset hvor
fullstendig bevisførselen omkring oppreisningskravet kan bli. Ikke minst gjelder dette for
spørsmål om skadevirkningene ved krenkelsen og skadevolderens økonomiske evne.
Samtidig er forholdet at det for mange fornærmede – inklusive etterlattegruppen – vil
virke som en ekstra belastning å måtte inndrive krav ved særskilt sivil sak. Generelt må
det antas at det i betydelig grad øker muligheten for etterlattegruppen til å få oppreisning,
at deres krav tas med som et borgerlig rettskrav i straffesaken. Dette er i seg selv et
tungtveiende moment for normering av oppreisningsbeløpene også i en sak som vår.
(19) Det hensyn som kunne tale mot normert erstatning, er at selve den straffbare handling ved
uaktsomme drap har stor variasjonsbredde og spenner over så vidt ulike kategorier som
trafikkulykker, jaktulykker, arbeidsplassulykker med mer. Men også innenfor forsettet

4
gjelder at det kan være et betydelig spenn, og jeg kan ikke se at dette i seg selv kan
tillegges avgjørende vekt.
(20) Min konklusjon blir etter dette at det også for uaktsomme drap som tilfredsstiller
vilkårene etter skadeserstatningsloven § 3-5 andre ledd, bør etableres en normering av
oppreisningsbeløpene.
(21) I likhet med lagmannsretten finner jeg det klart at normen for oppreisning til etterlatte
foreldre må ligge lavere ved grovt uaktsomt drap enn ved forsettlig drap. Ved
drapsforbrytelsene i § 233 og § 239 er dødsfølgen den samme. Det er den forskjellige
skyldgrad – forsett eller uaktsomhet – som er avgjørende for subsumsjonen. Og det har
stor betydning for strafferamme og normalt for den konkrete straffutmåling om et drap er
forsettlig eller uaktsomt. Dette må også få følger for oppreisningsbeløpene. Normen for
oppreisning til foreldre etter forsettlig drap ble justert til 120 000 kroner ved avgjørelsen i
Rt. 2001 side 274, og den ble fastholdt så sent som i Rt. 2004 side 1324, jf. avsnitt 39. Det
er innlysende at normen for grovt uaktsomt drap må ligge lavere, og jeg finner at den
passende kan settes til 75 000 kroner.
(22) Som det fremgår av rettspraksis, skal det særlige forhold til for å fravike normen –
oppover eller nedover. Men foreligger det først slike særlige forhold, er det klart at retten
kan fastsette et høyere beløp. Det er altså ikke noe til hinder for at et oppreisningsbeløp
for et grovt uaktsomt drap vil kunne fastsettes vesentlig høyere – endog høyere enn
normen for forsettlig drap – dersom det først foreligger særlige forhold. Jeg kan ikke se at
det at skadeforvoldelsen har tilknytning til utøvelse av næringsvirksomhet i seg selv
utgjør en slik særlig grunn. Dersom situasjonen hadde vært at sikkerhetskrav var
tilsidesatt med det for øye å oppnå en ekstraordinær fortjeneste, ville det nok kunne ha
gitt et grunnlag for å fravike normen. Men det er ikke forholdet i vår sak.
(23) Det fremgår av Høyesteretts dom i straffesaken mot D og C at det ikke ble funnet
grunnlag for å skille mellom de domfelte når det gjelder fordelingen av ansvaret for
ulykken. Jeg er kommet til at det ikke for noen av de to foreligger slike særlige forhold
som tilsier at normen fravikes. Men det følger av de påstander som er nedlagt for
Høyesterett, at det ikke er prosessuelt grunnlag for å sette beløpet lavere enn
100 000 kroner i vår sak.
(24) Etter det resultatet jeg er kommet til, har anken vært forgjeves. Saken har imidlertid reist
prinsipielle spørsmål det har vært grunn til å få avklart. Partene har eller vil kunne få fri
sakførsel for Høyesterett. Ut fra dette bør saksomkostninger ikke tilkjennes.
(25) Jeg stemmer for denne
D O M :
1. Lagmannsrettens dom stadfestes.
2. Saksomkostninger for Høyesterett tilkjennes ikke.
(26) Dommer Bruzelius: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.

5
(27) Dommer Stang Lund: Likeså.
(28) Dommer Rieber-Mohn: Likeså.
(29) Justitiarius Schei: Likeså.
(30) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
1. Lagmannsrettens dom stadfestes.
2. Saksomkostninger for Høyesterett tilkjennes ikke.