Sammendrag: Rieber-Mohn, Støle, Skoghøy, Stang Lund, LundSaken gjaldt straffutmåling ved skatte- og avgiftsunndragelser, særlig spørsmålet om og i hvilken utstrekning nivået ved forhøyet tilleggsskatt og -avgift skal være bestemmende for bøtefastsettelsen. A hadde i årene 1998, 1999 og 2000 drevet med salg hovedsakelig av kosttilskudd, uten at virksomheten var registrert i merverdiavgiftsregisteret, uten at det var ført noen form for regnskap og uten at inntektene ble oppgitt til ligningsmyndighetene.Han ble av tingretten dømt for å ha unndratt en inntekt på nær 600 000 kroner fra beskatning og unnlatt å betale ca. 365 000 kroner i merverdiavgift, til en straff av fengsel i 90 dager og en bot på 290 000 kroner. Han ble dessuten fradømt retten til å drive næringsvirksomhet i 3 år. Ved fastsettelsen av boten inkorporerte tingretten de beløp han sannsynligvis ville ha blitt ilagt ved forhøyet tilleggsskatt etter den tidligere tosporede ordning, som ble avviklet etter Høyesteretts plenumsavgjørelser i 2002 om forståelsen av EMK og forbudet mot dobbeltforfølgning. Etter anke fastsatte lagmannsretten boten til 150 000 kroner. Lagmannsretten hadde Høyesteretts dom i Rt. 2004 side 645 å holde seg til. I denne dom konverterte Høyesterett en ordinær tilleggsskatt på 30 prosent til en del av den boten som ble ilagt ved forelegg. Et sentralt element i begrunnelsen var at det dreiet seg om en masseovertredelse (unnlatt innlevering av selvangivelse) der det var et klart behov for å standardisere boten, og at det ville gi urimelige resultater å straffe vesentlig mildere de overtredelser som ble innberettet, enn de som ble avgjort med tilleggsskatt. Selv om lagmannsretten fant at denne sak skiller seg fra Rt. 2004 side 645 ved at den ikke dreier seg om en masseovertredelse, men tvert om alvorlig økonomisk kriminalitet, kom lagmannsretten til at iallfall en ordinær tilleggsskatt på 30 prosent må inkorporeres i bøtefastsettelsen, jf. Rt. 2004 side 645. Høyesterett delte seg i spørsmålet om bøtefastsettelsen. Flertallet (3 dommere) fant at denne sak på avgjørende vis skilte seg fra saken i Rt. 2004 side 645, slik at straffelovens § 27 måtte gjelde fullt ut ved bøtefastsettelsen. Det ble særlig vist til at saken var så alvorlig at den kvalifiserte til ubetinget fengselsstraff, og da er det ikke grunnlag for en standardbot. Flertallet fant heller ikke noe grunnlag for lagmannsrettens inkorporering av 30 prosent tilleggsskatt ved bøtefastsettelsen, men var enig i at det burde skje en viss skjerpelse av bøtestraffen når de administrative sanksjoner var falt bort. Flertallet pekte på at den ubetingede fengselsstraff som tingrett og lagmannsrett hadde utmålt til 90 dager, nok var for lav. Men siden det også ble idømt rettighetstap og det var gått noen tid siden de straffbare forhold ble begått, aksepterte man denne straff. På grunnlag av straffelovens § 27 og de øvrige reaksjoner som ble idømt, satte flertallet boten til 100 000 kroner. Mindretallet sluttet seg i det vesentlige til lagmannsrettens syn. Mindretallet fant med grunnlag i Rt. 2004 side 645 at det bør skje en viss standardisering av bøtene også i alvorlige saker som medfører fengselsstraff, og som ligger utenfor masseovertredelsens område. En ordinær tilleggsskatt på 30 prosent måtte kunne legges inn som et utgangspunkt i bøtefastsettelsen, og mindretallet fant en bot på 150 000 kroner passende, under hensyn også til straffelovens § 27.

NORGES HØYESTERETT
Den 8. februar 2005 avsa Høyesterett dom i
HR-2005-00203-A, (sak nr. 2004/1762), straffesak, anke,
I.
A (advokat Arne Meltvedt)
mot
Den offentlige påtalemyndighet (kst. statsadvokat Tone Haave)
II.
Den offentlige påtalemyndighet (kst. statsadvokat Tone Haave)
mot
A (advokat Arne Meltvedt)
S T E M M E G I V N I N G :
1) Dommer Rieber-Mohn: Saken gjelder straffutmåling ved skatte- og avgiftsunndragelser,
særlig spørsmålet om og i hvilken utstrekning nivået ved forhøyet tilleggsskatt og -avgift
skal være bestemmende for bøtefastsettelsen.
2) Fredrikstad tingrett avsa 7. januar 2004 dom med slik domsslutning:
”1. A, født 00.00.1965, dømmes for overtredelse av merverdiavgiftsloven § 72 nr 2
annet ledd jf nr 3, ligningsloven § 12-2 nr 1 og 2 jf § 12-1 nr 1 a og straffeloven
§ 286 annet straffalternativ jf § 288 sammenholdt med straffeloven § 62 første
ledd til en straff av fengsel i 90 – nitti – dager og en bot stor 290 000 –
tohundreognittitusen – kroner subsidiært fengsel i 120 – etthundreogtjue –
dager.
2. A fradømmes i medhold av straffeloven § 29 nr 2 retten til å drive
næringsvirksomhet i en periode på 3 – tre – år.”
3) Domfelte anket over straffutmålingen knyttet til domsslutningens punkt 1.

2
4) Borgarting lagmannsrett avsa 4. oktober 2004 dom med slik domsslutning:
”I tingrettens dom, domsslutningens punkt 1, gjøres den endring at boten settes til
kr. 150 000, – kroneretthundreogfemtitusen –, subsidiært fengsel i 20 – tyve – dager.”
5) Domfelte anket til Høyesterett. Anken ble angitt å gjelde lovanvendelsen og
straffutmålingen, men er under ankebehandlingen presisert til utelukkende å gjelde
fastsettelsen av ubetinget fengselsstraff og utmålingen av boten. Påtalemyndigheten anket
også over straffutmålingen og anførte at bøtestraffen var satt for lavt, og at den subsidiære
fengselsstraff skulle ha vært lengre. Sistnevnte anførsel er frafalt for Høyesterett.
6) Forsvareren har særlig anført at bøtefastsettelsen må skje på grunnlag av straffelovens
§ 27 og uten å skjele til hva unndragelsene av skatt og avgift ville ha gitt i administrativ
tilleggsskatt og -avgift. Denne saken skiller seg på avgjørende punkter fra saken i
Rt. 2004 side 645.
7) Aktor har særlig anført at tingrettens bøtefastsettelse er riktig, ved at den har tatt vesentlig
hensyn til hva unndragelsene ville ha gitt i forhøyet tilleggsskatt og -avgift. Sterke reelle
hensyn taler her for at bøtestraffen ligger nær den administrative økonomiske sanksjon
som ville ha blitt ilagt etter den gamle tosporede ordning. Bedømmelsen bør bli den
samme her som i Rt. 2004 side 645.
8) Jeg er kommet til at domfeltes anke tas til følge ved at boten settes ned.
9) Sakens faktiske bakgrunn er i korthet den at A i en tre års periode – 1998, 1999 og 2000 –
drev salg hovedsakelig av kosttilskudd, uten at virksomheten var registrert i
merverdiavgiftsregisteret, uten at det ble ført noen form for regnskap og uten at
inntektene ble oppgitt til ligningsmyndighetene. På grunnlag av bokettersyn fra Østfold
fylkesskattekontor la tingretten til grunn at A i de tre årene omsatte for i alt 2 277 209
kroner. Tingretten fant videre at en inntekt på minst 598 109 kroner var blitt unndratt fra
beskatning, og at unndratt merverdiavgift i perioden utgjorde 365 618 kroner.
10) Lagmannsretten gir denne karakteristikk av domfeltes handlemåte og dens
skadevirkninger:
”A har over en periode på ca tre år drevet en betydelig næringsvirksomhet, hvorunder
han totalt har neglisjert sine forpliktelser overfor det offentlige. Dette er en alvorlig
form for økonomisk kriminalitet som det av allmennpreventive grunner må reageres
strengt mot. Slik virksomhet rammer ikke bare det offentliges skatte- og avgiftsproveny,
men medfører også konkurransevridning i forhold til virksomheter i samme bransje
som oppfyller sine forpliktelser overfor det offentlige med hensyn til skatter, avgifter og
regnskapsførsel.”
11) Denne karakteristikk er jeg enig i. Jeg er også enig med lagmannsretten når den slår fast
at det som hovedregel skal reageres med ubetinget fengsel i saker av denne karakter,
jf. Rt. 2004 side 1074 med videre henvisning til Rt. 1996 side 905.
12) Det er utmålingen av bøtestraffen som reiser problemer i denne saken. Tingretten la til
grunn at dersom skatte- og avgiftsunndragelsene var blitt behandlet administrativt, ville
det blitt ilagt 50 prosent tilleggsskatt, beregnet til 119 621 kroner, og 50 prosent i
tilleggsavgift, beregnet til 182 809 kroner. Deretter fastsatte tingretten boten slik at den

3
økonomiske reaksjon overfor A ble tilnærmet den samme som om han etter den tidligere
tosporede ordning var blitt ilagt tilleggsskatt og -avgift separat og i tillegg til ordinær
straff. Denne ordning måtte som kjent opphøre etter Høyesteretts plenumsavgjørelser i
2002 om forbudet mot dobbeltforfølgning i Den europeiske menneskerettskonvensjon.
13) Før lagmannsretten avsa dom i vår sak, hadde Høyesterett 19. april 2004 avsagt dom i en
sak med en lignende problemstilling, se Rt. 2004 side 645. Den saken gjaldt unnlatt
innlevering av selvangivelse for inntektsåret 2001 innen fastsatt frist. Siktede var av
politimesteren i Oslo forelagt en bot på 81 000 kroner, og botens størrelse var fastsatt
under hensyn til at ligningsmyndighetene ville ha gitt 30 prosent tilleggsskatt for
inntektsåret 2001. Tingretten satte boten til 15 000 kroner. Etter direkte anke satte
Høyesterett boten opp til 80 000 kroner. Høyesterett fant at det i en overgangsperiode,
inntil lovgiveren får etablert en varig ordning, ville være forsvarlig å konvertere ordinær
tilleggsskatt på 30 prosent til en del av den boten som ilegges ved forelegg.
14) En slik omlegning som Høyesterett la opp til i nevnte sak, medfører temmelig
standardiserte bøter på et vesentlig høyere nivå enn tidligere. Når Høyesterett likevel fant
at omlegningen var forenlig med straffelovens § 27, som slår fast at bøtefastsettelse skal
skje under hensyn til det konkrete straffbare forholdets karakter og ellers med særlig vekt
på lovbryterens formues- og inntektsforhold, viste førstvoterende særlig til at ”det her [er]
tale om typiske masseovertredelser, jf. de tall for anmeldelser for inntektsårene 2001 og
2002 som jeg tidligere har gjengitt”. Og han fortsatte: ”Det er derfor behov for
standardiserte løsninger, og omleggingen er reelt begrunnet i rettshåndhevelseshensyn”.
15) Saken i Rt. 2004 side 645 gjaldt en type masseovertredelser, som ble møtt med bøter og
30 prosent tilleggsskatt under den tosporede ordning. I slike tilfeller er det under
gjeldende ordning et klart behov for å standardisere bøtene. Dersom det straffbare forhold
er så alvorlig at det også må reageres med fengselsstraff, kan jeg imidlertid ikke se at det
er grunnlag for å operere med noen standardbot. Hvorvidt det skal reageres med bot, og i
tilfelle med hvilket beløp, må vurderes individuelt under hensyn til straffelovens § 27 og
den utmålte fengselsstraff.
16) I motsetning til i saken i Rt. 2004 side 645, har vi å gjøre med alvorlige overtredelser av
skatte- og avgiftslovgivningen, kombinert med totalt manglende regnskapsførsel. Ved slik
kriminalitet må det – som tidligere nevnt – som hovedregel reageres med ubetinget
fengsel; etter omstendighetene også med rettighetstap og bot. Ved fastsettelsen av botens
størrelse må imidlertid straffelovens § 27 komme inn med full tyngde. Jeg er ikke enig
med påtalemyndigheten i at en antatt 50 prosent tilleggsskatt og -avgift skal inkorporeres
som et sentralt element i bøtefastsettelsen – etter mønster av Rt. 2004 side 645. Det ville
etter min mening være lite forenlig med straffelovens § 27. Det er det straffbare forhold
slik det fremtrer for Høyesterett, som må være avgjørende i forhold til § 27 – ikke
hvordan det ville ha blitt bedømt av ligningsmyndighetene som ledd i en administrativ
fastsettelse av forhøyet tilleggsskatt og -avgift. Da må det som tidligere nevnt tas hensyn
til hvilke andre reaksjoner enn bot som idømmes. Dertil må det legges vekt på domfeltes
aktuelle personlige økonomi.
17) Jeg kan heller ikke se at det er noe rettslig grunnlag for lagmannsrettens veiledende
utgangspunkt om at det ved bøtefastsettelsen også i vår sakstype, hvor forhøyet
tilleggsskatt i og for seg ville ha vært begrunnet, iallfall bør legges til grunn en ordinær
sats på 30 prosent. Men jeg er enig i at når administrativ tilleggsskatt og -avgift ikke

4
lenger kan ilegges, må det foretas en skjerpelse av bøtestraffen. Jeg viser her til at under
den tosporede ordning ble bøtene ofte satt ned fordi siktede også måtte tåle strenge
administrative reaksjoner.
18) Den fengselsstraff som lagmannsretten har utmålt i denne sak, synes i utgangspunktet for
lav. Men siden det også er idømt rettighetstap, og det er blitt lenge siden de straffbare
forhold er forøvet, finner jeg at fengselsstraffen etter omstendighetene kan bli stående.
19) På grunnlag av hva jeg har fremholdt, derunder at bøtefastsettelsen skal skje under hensyn
til de andre reaksjoner domfelte får, og ut fra det som er opplyst om domfeltes inntekts-
og gjeldsforhold, finner jeg en bot på 100 000 kroner, subsidiært fengsel i 20 dager,
passende. Jeg legger her ikke nevneverdig vekt på skyldig skatt og avgift som følge av
denne saken.
20) Dette innebærer at den samlede økonomiske sanksjon blir langt lavere enn den ville ha
vært under den tidligere tosporede ordning. Boten blir også relativt sett vesentlig mindre
enn ved masseovertredelsene, slik disse behandles etter dommen i Rt. 2004 side 645. Jeg
kan ikke legge avgjørende vekt på disse innvendinger, som for meg blir av mer
lovgivningspolitisk karakter. Som nevnt er det mitt syn at straffelovens § 27 her må gjelde
fullt ut. Og ved alvorlig økonomisk kriminalitet, hvor ubetinget fengsel og rettighetstap
vil være aktuelle reaksjoner sammen med boten, er det vanskelig å hevde at en redusert
bøtestraff innebærer en vesentlig svekkelse av almenpreventive virkninger.
21) Jeg finner endelig grunn til å tilføye at når den tidligere tosporede ordning må opphøre
som stridende mot menneskerettskonvensjonens forbud mot dobbeltforfølgning, kan det
ikke være noen urimelig eller uventet konsekvens at samlet straff i tiden etterpå blir noe
mildere enn før. Om det skal gjøres noe med en slik konsekvens, får det bli opp til
lovgiveren å bedømme.
22) Jeg stemmer for denne
D O M :
Boten settes til 100 000 – etthundretusen – kroner, subsidiært fengsel i 20 – tyve – dager.
23) Dommer Støle: Jeg er enig med førstvoterende når det gjelder utmålingen av
fengselsstraffen, men finner at boten må settes høyere enn han gjør og kan langt på vei
slutte meg til lagmannsrettens syn på spørsmålet.
24) Innledningsvis finner jeg grunn til å peke på at det etablerte straffenivået ved
lovovertredelser som dem vi her står overfor, er lavt, og åpenbart må ses på bakgrunn av
de meget tyngende administrative reaksjoner som ble ilagt lovovertrederen i form av
tilleggsavgift og tilleggsskatt. Når disse reaksjonene bortfaller, vil det måtte bli tale om å
skjerpe den ubetingede fengselsstraff og/eller bøtestraffen vesentlig. Om dette er det
ingen uenighet. Jeg ser det imidlertid ikke som en farbar vei å skjerpe nivået for
fengselsstraffen vesentlig i påvente av at lovgiver tar stilling til reaksjonsspørsmålet etter
Høyesteretts avgjørelser i dobbeltstraffsakene.

5
25) Fastsettelse av bøter skal skje etter straffeloven § 27. I avgjørelsen i Rt. 2004 side 645 ble
den bot som ville fulgt av en tradisjonell anvendelse av § 27 – 15 000 kroner – forhøyet
med 65 000 kroner som tilsvarte 30 prosent tilleggsskatt. Det er klart at en standardisering
av bøtesatsene på et slikt nivå innebærer et brudd med prinsippene for utmåling etter § 27.
26) Det bærende hensyn i dommen er hensynet til sammenheng i reaksjonssystemet,
jf. avsnitt 21. Videre er det fremhevet at tilleggsskatt/avgift materielt sett var straff, som,
ved å innregnes i bøtestraffen, ikke innebar noen strengere straff enn etter den tidligere
ordning, at det dreiet seg om en masseovertredelse der behovet for standardisering var
fremtredende samt at tilleggsskatten ble utmålt i forhold til de inntekter som var unndratt
beskatning. Ordningen ble på denne bakgrunn ansett forsvarlig, særlig hensett til dens
karakter av overgangsordning inntil varige løsninger ble etablert ved lov.
27) Jeg kan vanskelig se at dommen er uten betydning for vår sak fordi det her ikke er tale om
noen masseovertredelse. De øvrige hensyn, ikke minst de reelle, er fullt ut til stede også
her. Og selv om det ikke er tale om noen slik masseovertredelse som brudd på
selvangivelsesplikten, er det etter min mening et behov for en viss standardisering av
bøtenivået også ved tilfeller av skatte- og avgiftssvik der ubetinget fengsel vil bli anvendt.
Noen fullstendig standardisering ble det for øvrig heller ikke lagt opp til i Rt. 2004
side 645, jf. avsnitt 27, der det understrekes at individuelle hensyn måtte tas innenfor
rammen av straffeloven § 27.
28) Etter min oppfatning bør det etter denne dommen være uaktuelt for Høyesterett ved grovt
skatte- eller avgiftssvik i den nevnte overgangsperioden å se bort fra det bøtenivå som
ville fulgt av de ordinære tilleggssatser på 30 prosent og fastsette boten til et vesentlig
lavere beløp. Jeg er enig med lagmannsretten i at hensynet til sammenheng i
reaksjonssystemet med styrke taler mot et slikt standpunkt. Jeg tiltrer også dommer
Matningsdals særuttalelse i dommen fra 2004 med adresse til saker der det er tale om å
kombinere ubetinget fengsel med bot: ”For meg står det som en fremmed tanke at
myndighetene ved de alvorligste skatteunndragelsene skulle være avskåret fra i denne
overgangsperioden å kombinere ubetinget fengsel med en bot som tar utgangspunkt i
nivået for tilleggsskatten, men hvor det selvsagt må legges vekt på den totale reaksjon.”
29) På den annen side er det et fremmedelement i straffutmålingen at domstolene på denne
måten fastsetter bøtenivået med utgangspunkt i myndighetenes tilleggssatser. Ut fra
hensynet til sammenheng i reaksjonssystemet ble dette akseptert i dommen fra 2004 som
en overgangsordning. I en slik ordning er det imidlertid ikke grunn til å etterstrebe
løsninger som fullt ut opprettholder realiteten i det reaksjonssystem som ble funnet å være
i strid med EMKs forbud mot dobbeltstraff. Etter min mening er det ikke tilstrekkelig
grunnlag for å gå lenger enn i dommen i Rt. 2004 side 645, og ta utgangspunkt i høyere
tilleggssatser enn 30 prosent ut fra antakelser, eventuelt på grunnlag av bevisførsel, om de
tilleggssatser skatte- og avgiftsmyndighetene ville ha anvendt etter den tidligere ordning.
I saker der det ville være brukt forhøyde tilleggssatser etter den tidligere ordning, må det
derfor aksepteres bøter som er vesentlig lavere. I denne sammenheng er det også grunn til
å fremheve at ubetinget fengselsstraff i atskillig utstrekning ivaretar de allmennpreventive
hensyn.
30) Det må etter dette tas utgangspunkt i ordinære tilleggssatser på 30 prosent som innebærer
tilleggsavgift- og skatt på til sammen ca. 180 000 kroner. Jeg kan ikke se at det foreligger
omstendigheter vedrørende det straffbare forhold eller domfeltes økonomi som tilsier at

6
boten settes lavere enn dette. At domfeltes økonomi er blitt vesentlig dårligere som følge
av skatte- og avgiftskravene, kan etter min mening ikke tillegges nevneverdig vekt
innenfor rammen av straffeloven § 27. Noe annet ville kunne innebære at jo grovere
skattesviket er, jo lavere må boten settes.
31) Men ved fastsettelsen av boten må det få betydning at denne kommer i tillegg til
rettighetstapet og den utmålte fengselsstraffen. På denne bakgrunn bør lagmannsrettens
fastsettelse av boten til 150 000 kroner bli stående.
32) Dommer Skoghøy: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende, dommer Rieber-Mohn.
33) Dommer Stang Lund: Likeså.
34) Dommer Lund: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
annenvoterende, dommer Støle.
35) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
Boten settes til 100 000 – etthundretusen – kroner, subsidiært fengsel i 20 – tyve – dager.