Dato: 2024-12-16

Sammendrag: En gårdbruker i Innlandet oppdaget våren 2017 setningsskader i en gjødselkjeller som var oppført i 2014–2015. Geotekniske undersøkelser viste at hovedårsaken til setningsskadene var spesielle grunnforhold i form av torv under morene, som ble presset sammen etter som gjødselkjelleren ble fylt opp.

Etter å ha fått avslag på erstatning fra forsikringsselskapet, fremmet den skadelidte gårdbrukeren krav mot statens naturskadeordning.

Høyesterett har kommet til at gårdbrukeren ikke har rett til erstatning fra den statlige ordningen. Flertallet tolker naturskadeerstatningsloven slik at naturskade som direkte skyldes en naturulykke, gir rett til erstatning fra den statlige ordningen når det ikke er adgang til å forsikre seg mot skaden ved en alminnelig forsikringsordning. Det siste vilkåret er her oppfylt. Årsaken til skadene på gjødselkjelleren kan imidlertid klart ikke betegnes som en naturulykke. Gårdbrukeren har derfor ikke krav på erstatning.

En dommer mener at resultatet også følger av at naturskadeerstatningsloven ikke gir grunnlag for krav mot den statlige ordningen for ting som kan dekkes av en alminnelig forsikringsordning uansett om den aktuelle skaden faller utenfor forsikringens dekningsområde.

D O M
avsagt 16. desember 2024 av Høyesterett i avdeling med
dommer Bergljot Webster
dommer Arne Ringnes
dommer Ingvald Falch
dommer Erik Thyness
dommer Eyvin Sivertsen
HR-2024-2307-A, (sak nr. 24-020128SIV-HRET)
Anke over Eidsivating lagmannsretts dom 5. desember 2023
A (advokat Trude Holmen – til prøve)
mot
Staten v/Landbruks- og matdepartementet (Regjeringsadvokaten
v/advokat Stein-Erik Jahr Dahl)

2
S T E M M E G I V N I N G
(1) Dommer Thyness:
Sakens spørsmål og bakgrunn
(2) Saken gjelder gyldigheten av Klagenemnda for naturskadesakers vedtak 20. september
2021 hvor As søknad om naturskadeerstatning fra statens naturskadeordning ble avslått.
Saken reiser spørsmål om skaden på en bygning som kan forsikres ved en alminnelig
forsikringsordning, kan kreves dekket av den statlige ordningen hvis den aktuelle skaden
på bygningen ikke er dekket av noen slik ordning. Det er i bekreftende fall videre spørsmål
om den konkrete skaden skyldtes en naturulykke.
(3) A eier gårdsbruket Dørum på Ridabu i Hamar kommune. Våren 2017 oppdaget han
setningsskader i en gjødselkjeller som var oppført i 2014–2015. Etter nærmere
undersøkelser ble det avdekket forekomst av torv under morene der bygningen står.
(4) Geotekniske undersøkelser har vist at hovedårsaken til setningsskadene er at de myke
organiske massene – torven – som ligger under morenen, ble presset sammen etter hvert
som gjødselkjelleren ble fylt opp. Utbedringskostnadene er anslått til rundt 4,5 millioner
kroner. Sprekkdannelsene er permanente.
(5) Det er uomtvistet at bygningsarbeidene ikke er utført i samsvar med forutsetningene ved
prosjekteringen. Dette er imidlertid ikke hovedårsaken til skadene og er uten betydning for
saken slik den står for Høyesterett.
(6) Bygningene på Dørum er forsikret i Gjensidige Forsikring ASA. Forsikringen omfatter
naturskade, jf. lov om naturskadeforsikring 16. juni 1989 nr. 70. A satte i oktober
2018 frem krav om forsikringsdekning. Gjensidige avslo kravet.
(7) Avslaget på forsikringserstatning ble i november 2019 opprettholdt etter klage til
Klagenemnda for naturskadesaker. Avgjørelsen var begrunnet med at oppregningen av
relevante naturulykker i lovens § 1 på bakgrunn av forarbeidene måtte anses uttømmende,
og at skaden på gjødselkjelleren ikke skyldtes noen slik naturulykke.
(8) A søkte i mai 2020 Landbruksdirektoratet om erstatning for naturskade. Søknaden ble
avslått i vedtak 21. januar 2021.
(9) A klaget til Klagenemnda for naturskadesaker, som i vedtak 20. september 2021 ikke tok
klagen til følge. Vedtaket var begrunnet med at bygningen var dekket av privat forsikring,
og at skaden derfor falt utenfor virkeområdet for den statlige naturskadeordningen,
jf. naturskadeerstatningsloven § 2 annet ledd, og at dette gjaldt selv om
forsikringsselskapet ikke fant skaden dekningsberettiget.
(10) A anla sak ved Østre Innlandet tingrett mot Gjensidige og staten ved Landbruks- og
matdepartementet. Tingretten avsa 10. februar 2023 dom med slik slutning:
«1. Gjensidige Forsikring ASA frifinnes.
HR-2024-2307-A, (sak nr. 24-020128SIV-HRET)

3
2. Staten v/ Landbruks- og Matdepartementet frifinnes.
3. A betaler 141 936 – etthundreogførtientusennihundreogtrettiseks – kroner i
sakskostnader til Gjensidige Forsikring ASA, innen to uker fra forkynnelse
av dommen.
4. A betaler 106 087 – etthundreogsekstusenogåttisyv – kroner i sakskostnader
til Staten v/ Landbruks- og Matdepartementet, innen to uker fra forkynnelse
av dommen.»
(11) A anket til Eidsivating lagmannsrett, som 5. desember 2023 avsa dom med slik slutning:
«1. Anken over tingrettens domsslutning punkt 1 og punkt 2 forkastes.
2. Sakskostnader tilkjennes ikke for tingretten eller lagmannsretten.»
(12) Lagmannsretten bygget på at den oppregningen av ulike former for naturulykke som er
angitt i naturskadeforsikringsloven § 1 første ledd, er uttømmende, og at
naturskadeerstatningsloven ikke gjelder for objekter som kan forsikres etter naturskade-
forsikringsloven. Lagmannsretten mente videre at skaden på As gjødselkjeller ikke
skyldtes noen naturulykke i lovenes forstand.
(13) A har anket over den delen av dommen som gjelder kravet mot staten om erstatning med
grunnlag i naturskadeerstatningsloven.
(14) Anken angår ikke den delen av dommen som gjelder kravet mot Gjensidige. Dette kravet
er rettskraftig avgjort ved lagmannsrettens dom.
Partenes syn på saken
(15) Den ankende part – A – har i korte trekk argumentert slik:
(16) Lagmannsretten har tatt feil når den har lagt til grunn at en naturskade faller utenfor
naturskadeordningen når skadeobjektet er forsikret mot naturskade, men skaden etter sin
art ikke er dekket av forsikringen. Dette følger av lovens ordlyd og underbygges av blant
annet ordningens formål, uttalelser i forarbeidene og rimelighetshensyn.
(17) Videre har lagmannsretten tatt feil når den har bygget på at skaden på gjødselkjelleren ikke
er en naturskade som direkte skyldes en naturulykke i naturskadeerstatningslovens
forstand. Det kreves ikke at «store naturkrefter» er satt i spill, eller at skadetilfellene er nær
beslektet med lovens eksempler. Det sentrale spørsmålet er om skaden skyldes
«naturkrefter som virket», og om det foreligger en tilfeldig og uforutsett hendelse som har
karakter av å være en ulykke.
(18) A har nedlagt slik påstand:
«1. Klagenemnda for naturskadesakers sitt vedtak i klagesak 34/21 oppheves.
2. A tilkjennes sakskostnader for tingrett, lagmannsrett og Høyesterett.»
HR-2024-2307-A, (sak nr. 24-020128SIV-HRET)

4
(19) Ankemotparten – staten ved Landbruks- og matdepartementet – har i korte trekk
argumentert slik:
(20) Naturskadeerstatningsloven § 2 annet ledd avgrenser den statlige erstatningsordningen mot
objekter som kan forsikres mot naturskade ved en alminnelig forsikringsordning.
Avgrensningen gjelder uavhengig av om enkelte skader på objektet faller utenfor
naturskadeforsikringen og derfor bare kan forsikres ved særskilt forsikring. Dette følger av
lovens ordlyd lest i sin sammenheng, og det underbygges av uttalelser i forarbeidene til
både naturskadeerstatningsloven og naturskadeforsikringsloven.
(21) Skadetilfellet er videre ingen naturskade «som direkte skyldes naturulykke». Ordlyden må
forstås slik at naturkreftenes innvirkning må ha karakter av en ulykke. Det må skilles
mellom årsaker som er naturulykker, og årsaker som er en ordinær påvirkning av
naturkreftene. Skader av den sistnevnte art er eierens risiko.
(22) Staten ved Landbruks- og matdepartementet har nedlagt slik påstand:
«1. Anken forkastes.
2. Staten v/Landbruks- og matdepartementet tilkjennes sakskostnader for
tingretten, lagmannsretten og Høyesterett.»
Mitt syn på saken
Naturskadeerstatning og naturskadeforsikring
(23) Tap som følger av naturskader, kan dekkes enten av Statens naturskadeordning eller av
privat forsikring.
(24) Vår første lov om erstatning fra staten til ofre for naturskader ble vedtatt i 1961, men også
før dette var det gitt hjelp fra staten ved naturskader på grunnlag av bevilgninger vedtatt av
Stortinget.
(25) Ordningen som ble etablert ved 1961-loven, var basert på opprettelsen av Statens
naturskadefond, som fikk midler over statsbudsjettet. Ordningen gjaldt fast gods og løsøre i
Norge og omfattet naturskade definert som «skade som direkte skyldes naturulykke, såsom
skred, storm, flom, stormflo eller lignende.» Som jeg kommer tilbake til, er det en
tilsvarende bestemmelse i den någjeldende naturskadeerstatningsloven 2014. I den
utstrekning skadelidte var forsikret mot skaden, kunne det ikke kreves erstatning fra
fondet.
(26) Stortinget vedtok i 1989 lov om naturskadeforsikring. Det følger av denne loven at ting
som er forsikret mot brannskade, også er forsikret mot naturskade dersom skaden på
vedkommende ting ikke dekkes av annen forsikring. Bestemmelsen kan ikke fravikes til
skade for den sikrede. Loven innebar at kostnadene knyttet til den statlige ordningen i
betydelig grad ble overført til private forsikringskollektiver.
HR-2024-2307-A, (sak nr. 24-020128SIV-HRET)

5
Erstatning fra statens naturskadeordning når skadeobjektet er forsikret, men dekningen
ikke omfatter den aktuelle skaden
Lovens ordlyd
(27) Naturskadeerstatningsloven 2014 § 4 angir betingelsene for erstatning fra statens
naturskadeordning slik:
«Erstatning ytes ved naturskade som direkte skyldes naturulykke, så som skred, storm,
flom, stormflo, jordskjelv og vulkanutbrudd.»
(28) Loven trekker i § 2 opp grensen mot forsikringserstatning. Første og annet ledd lyder slik:
«Det ytes erstatning etter denne loven for naturskade på fast eiendom og løsøre i
Norge. …
Det ytes ikke erstatning dersom det er adgang til å forsikre seg mot skaden ved en
alminnelig forsikringsordning, eller dersom skadelidte faktisk får dekket skaden av en
forsikring.»
(29) Definisjonen av begrepet «naturulykke» er tilnærmet, men – som jeg straks kommer
tilbake til – ikke helt den samme i naturskadeforsikringsloven § 1 første ledd første og
annet punktum, som lyder slik:
«Ting i Norge som er forsikret mot brannskade, er også forsikret mot naturskade,
dersom skaden på vedkommende ting ikke dekkes av annen forsikring. Med
naturskade forstås skade som direkte skyldes naturulykke i form av skred, storm, flom,
stormflo, flodbølge, meteorittnedslag, jordskjelv eller vulkanutbrudd»
(30) Forholdet i vår sak er at A hadde forsikret gjødselkjelleren. Hans forsikringskrav mot
Gjensidige ble imidlertid ikke tatt til følge av lagmannsretten fordi skaden ikke var
forårsaket av en type naturulykke som er dekket etter naturskadeforsikringsloven § 1 første
ledd. Lagmannsrettens dom er for dette kravets vedkommende ikke anket. For så vidt
gjelder saken for Høyesterett, må det derfor legges til grunn at gjødselkjelleren var
forsikret, men at den aktuelle skaden ikke var dekket av forsikringen. Jeg presiserer at det
er uomtvistet at A heller ikke kunne ha skaffet seg dekning av skaden ved en alminnelig
forsikringsordning.
(31) Sentralt for vår sak er at avgrensningskriteriet «naturulykke» ikke er definert helt likt i de
to lovene. De formene for naturulykke som dekkes av forsikringsordningen, er uttømmende
oppregnet i naturskadeforsikringsloven § 1 første ledd annet punktum, mens den
tilsvarende oppregningen i naturskadeerstatningsloven § 4 første ledd ikke er uttømmende,
jf. ordene «så som» før oppregningen i sistnevnte bestemmelse.
(32) Som følge av dette oppstår sakens første hovedspørsmål, som er om lovens bestemmelse
om at det ikke ytes erstatning dersom det er adgang til å forsikre seg mot skaden ved en
alminnelig forsikringsordning, gjelder når det skadede objektet – her gjødselkjelleren – var
forsikret, men den aktuelle skaden i henhold til forsikringsvilkårene ikke var dekket.
(33) En naturlig lesning av naturskadeerstatningsloven § 2 tilsier etter min mening at det
avgjørende er om det er tegnet, eller ved en alminnelig forsikringsordning kunne ha vært
HR-2024-2307-A, (sak nr. 24-020128SIV-HRET)

6
tegnet, en forsikring som dekker den aktuelle skaden. Jeg er ikke enig med staten i at
henvisningen til «skaden» i annet ledd naturlig også kan forstås som en henvisning til
forsikring av det aktuelle objektet for naturskade generelt, i motsetning til det konkrete
skadetilfellet. Ordlyden må etter min mening kunne betegnes som klar.
(34) Ordlydstolkningen støttes av at lovgiver har ønsket at erstatning for naturskade primært
skal dekkes ved alminnelig forsikring. Når en naturskade ikke lar seg dekke ved slik
forsikring, slår dette formålet ikke til. Den solidaritetstanken som ligger bak statens
naturskadeordning, tilsier da at skaden bør omfattes av den statlige ordningen. Dette gjør
seg gjeldende med samme styrke enten den manglende forsikringsdekningen skyldes at
skadeobjektet som sådan ikke lar seg forsikre, eller det bare er den konkrete typen skade
som ikke lar seg forsikre.
Lovens forhistorie og forarbeider
(35) Det ble i 1971 nedsatt et lovutvalg som ble bedt om å vurdere i hvilken utstrekning
erstatning for naturskader burde søkes løst gjennom forsikring.
(36) Lovutvalgets utredning lå til grunn for Ot.prp. nr. 46 (1978–79). Det fremgår på side 17 i
proposisjonen at mange skadelidte fikk adskillig høyere dekning ved forsikringsordningen
innført i 1975 enn de ville ha fått ved den rene dekningen fra den offentlige ordningen.
(37) Departement sluttet seg til et forslag fra flertallet i lovutvalget, som gikk inn for at
naturskader skulle dekkes ved forsikring for så vidt gjaldt ting omfattet av forsikring mot
brann. Det ble forutsatt at det skulle trekkes opp en klar grense mellom objekter dekket av
forsikring og objekter dekket av den statlige ordningen. Spørsmålet i vår sak – situasjonen
hvor forsikringen omfatter det skadede objektet, men den konkrete skaden ikke er dekket
av forsikringen – er ikke uttrykkelig omtalt. Det fremgår imidlertid på side 17 i
proposisjonen at «[e]n primærdekning ved forsikring forutsetter at enkelte bestemmelser i
naturskadeloven endres slik at skader som skal erstattes ved forsikring, ikke kan kreves
erstattet av fondet». Det er her tatt utgangspunkt i konkrete skader, ikke objekter. Det er
ikke noe som tyder på at departementet så for seg at en naturskade skulle kunne falle
utenfor dekningen etter både den statlige ordningen og forsikringsordningen.
(38) At departementet ikke så for seg en slik løsning med en glipe i dekningen, bekreftes også
av følgende uttalelse i spesialmotivene til ny § 81 a første ledd i forsikringsavtaleloven:
«Første ledds annet punktum samsvarer med naturskadelovens § 5,
første ledd, men ʻeller lignendeʼ er sløyfet for å få en klar avgrensning av de
skadeårsaker som gir forsikringsdekning. Departementet antar imidlertid at skadesaker
som har sin årsak i annen naturulykke enn det som er nevnt her må bli gjenstand
for behandling i Statens naturskadefond.»
(39) På dette stadiet synes det følgelig klart at forståelsen var at en naturskade som ikke falt inn
under forsikringsdekningen, ville gi grunnlag for erstatning etter bestemmelsene i
naturskadeerstatningsloven hvis vilkårene der var oppfylt.
(40) I forarbeidene til gjeldende lov, Prop 80 L (2013–2014), er lovens anvendelsesområde på
side 10 imidlertid beskrevet som tredelt. Inndelingen kan forstås slik at en naturskade kan
HR-2024-2307-A, (sak nr. 24-020128SIV-HRET)

7
være utenfor dekningsområdet for den statlige ordningen selv om skaden ikke lar seg
dekke av forsikring ettersom det avgjørende er om skadeobjektet kan forsikres:
«Den alminnelige dekningen av risiko for naturskader i Norge er tredelt; 1) ting som
er brannforsikret er samtidig forsikret mot naturskade, 2) ting som ikke kan forsikres
gjennom en alminnelig forsikring dekkes av den statlige erstatningsordningen for
naturskade og 3) ting som er unntatt fra begge disse ordningene, er eierens risiko og
ansvar, og må eventuelt forsikres gjennom en spesialavtale.
Naturskadeloven inneholder særskilte bestemmelser som nærmere definerer og
avgrenser den statlige erstatningsordningens virkeområde.
For det første følger det av § 1 første ledd at Statens naturskadefond kan yte erstatning
for naturskader i de tilfeller hvor det ikke er adgang til å forsikre seg mot skaden ved
en alminnelig forsikring. Dette innebærer at dersom skadeobjektet enten er eller kunne
ha vært forsikret gjennom en alminnelig forsikring, har ikke staten noen forpliktelse til
å yte erstatning.»
(41) Den forståelsen av regelverket som staten nå gjør gjeldende, synes også reflektert i en
utredning fra Statens landbruksforvaltning i 2008 om ny naturskadelov. Det heter her på
side 26:
Naturskadeforsikringsloven av 16. juni 1989 § 1 fastslår at ting som er forsikret mot
brannskade også er forsikret mot naturskade dersom skaden på vedkommende ting
ikke dekkes av annen forsikring. Dette innebærer at bygninger mv. som kan
brannforsikres, ikke er omfattet av den statlige erstatningsordningen.
(42) Hverken i proposisjonen eller i utredningen er det imidlertid gitt noen begrunnelse for den
tolkningen som kan synes forutsatt, og problemstillingen i vår sak er ikke omtalt eller
nærmere drøftet.
(43) Det er i omtalen av lovens formål i proposisjonen side 21 uttalt at formålet med
dagjeldende lov var å yte erstatning for naturskader «i de tilfeller hvor det ikke er adgang
til å forsikre seg mot skaden ved alminnelig forsikring». På samme side gjengis også
beskrivelsen av hovedformålet med naturskadeloven slik det kom til uttrykk i Ot.prp. nr.
19 (2004–2005). Det heter der at hovedformålet er å yte erstatning «i de tilfeller hvor det
ikke er mulig å tegne alminnelig forsikring mot den aktuelle naturskade». På side 22 heter
det at departementets forslag til formålsbestemmelse ikke innebærer noen innholdsmessige
endringer sammenlignet med det som var formålet med gjeldende lov. Dette underbygger
den forståelsen som følger av ordlyden.
Oppsummering og konklusjon
(44) Ordlyden i naturskadeerstatningsloven taler klart for at når et objekt som faller inn under
lovens § 2, blir skadet som følge av en naturulykke, og skaden ikke kunne ha vært dekket
av en alminnelig forsikringsordning, så kan eieren kreve erstatning fra den statlige
ordningen såfremt denne lovens vilkår for øvrig er oppfylt.
(45) Lovens formål og rimelighetshensyn støtter den løsningen som følger av ordlyden, og det
er etter min mening ikke tilstrekkelige holdepunkter i forarbeidene for en annen tolkning.
HR-2024-2307-A, (sak nr. 24-020128SIV-HRET)

8
(46) Tolkningen av loven i samsvar med dens ordlyd støttes også av at departementets
forståelse i Ot.prp. nr. 46 (1978–79) synes å ha vært at den statlige ordningen ville omfatte
alle naturskader som ikke kunne erstattes ved forsikring.
(47) Forståelsen av loven i forvaltningen har tilsynelatende endret seg på et senere tidspunkt, og
forarbeidene til den någjeldende lov synes å bygge på en forutsetning om at skader på
objekter som kan forsikres, ikke kan gi rett til erstatning etter den statlige ordningen. Det er
imidlertid ikke noen drøftelse av dette i forarbeidene.
(48) Etter min mening må det her legges avgjørende vekt på lovens ordlyd, som fremstår som
klar og støttes av formålsbetraktninger. De argumenter som taler i motsatt retning,
herunder forutsetningen i forarbeidene til någjeldende lov om et annet system, må da vike.
(49) Skaden på As gjødselkjeller gir følgelig rett til erstatning fra statens naturskadeordning
dersom vilkårene i naturskadeerstatningsloven er oppfylt.
Naturulykke
(50) Som det fremgår av det jeg allerede har gjort rede for, ytes erstatning etter
naturskadeerstatningsloven § 4 første ledd for «naturskader som direkte skyldes
naturulykke, så som skred, storm, flom, stormflo, jordskjelv og vulkanutbrudd».
(51) De bevegelsene i grunnen som ledet til skadene på As gjødselkjeller, faller ikke inn under
noen av de typene naturulykker som er oppregnet i lovteksten. Hvorvidt det her foreligger
en «naturulykke», må derfor vurderes med utgangspunkt i en alminnelig språklig forståelse
av uttrykket sammenholdt med de eksemplene som fremgår av lovteksten, forarbeidene og
andre bestemmelser som bruker lignende uttrykk.
(52) En ulykke er etter vanlig språkbruk en hendelse som volder stor skade, og som har inntrådt
plutselig og uventet, jf. Det norske akademis ordbok, som definerer uttrykket som en
«hendelse som volder stor skade (alvorligere enn uhell)».
(53) I Prop. 80 L (2013–2014) er begrepet «naturulykke» beskrevet slik på side 37:
«Etter naturskadeloven skilles det mellom årsaker som er naturulykker og årsaker som
er en ordinær påvirkning fra naturkreftene. Skader som følge av 100-årsflom i et
vassdrag og skader som skyldes naturlig erosjon i elvebredden kan tjene som
eksempel på denne forskjellen.
Vanlig påvirkning fra naturkreftene, som vil skje selv om det ikke er snakk om
ekstraordinære eller uvanlige forhold, er en risiko eller ulempe eieren selv har ansvar
for. Dette kan det ikke søkes erstatning for.»
(54) At en ulykke normalt er noe som inntrer «plutselig og uventet», kan eksemplifiseres ved
legaldefinisjonen av «arbeidsulykke» i folketrygdloven § 13-3 annet ledd, som lyder slik:
«Som arbeidsulykke regnes en plutselig eller uventet ytre hending som medlemmet
har vært utsatt for i arbeidet. Som arbeidsulykke regnes også en konkret tidsbegrenset
ytre hending som medfører en påkjenning eller belastning som er usedvanlig i forhold
til det som er normalt i vedkommende arbeid.»
HR-2024-2307-A, (sak nr. 24-020128SIV-HRET)

9
(55) At tilsvarende må gjelde i relasjon til naturskadeerstatningsloven, illustreres av følgende
uttalelse i forarbeidene til endring av naturskadeloven 1961 i 1979, NOU:1974: 9, hvor det
på side 24 er uttalt følgende:
«Skade ved at elven i tidens løp graver bort en del av eiendommen, erstattes ikke, men
utløser erosjonen et ras, blir det en naturulykke som gir krav på erstatning.»
(56) Eksemplene på naturulykker som fremgår av den någjeldende naturskadeerstatningsloven
§ 4 første ledd harmonerer godt med det jeg har utledet av de kildene jeg her har gjort rede
for.
(57) Spørsmålet er så om skaden på As gjødselkjeller direkte skyldes en «naturulykke» i
naturskadeerstatningslovens forstand.
(58) Som nevnt innledningsvis oppdaget A våren 2017 setningsskader i gjødselkjelleren som
var oppført i 2014–2015, og geotekniske undersøkelser har vist at hovedårsaken til
setningsskadene er at de myke organiske massene som ligger under morenemassene, ble
presset sammen etter hvert som gjødselkjelleren ble fylt opp.
(59) Jeg viser videre til tingrettens beskrivelse av de faktiske forhold, som er gjengitt i
lagmannsrettens dom:
«Det er på det rene at slike grunnforhold er svært uvanlige og at skadeårsaken må
anses som en uforutsett hendelse. … Basert på fremlagt dokumentasjon, synes samlet
bevegelse i grunnen å ha vært ca. 30 cm. Sammenpressingen skyldes tyngden av
gjødselkjelleren. Det dreier seg ikke om store naturkrefter som er satt i spill. Tvert
imot fremstår den menneskelige aktiviteten, forstått som tyngden av innretninger på
overflaten, som fremtredende i årsaksbildet. Det vises til vitneforklaringen til Per
Løvlien om at torven vil tyte opp igjen (‘som en svamp’) dersom trykket fra overflaten
blir tilstrekkelig redusert. Forholdet fremstår heller ikke som noen utpreget
enkelthendelse, men er en konsekvens av at bygget har blitt tyngre i takt med økt
fyllingsgrad i gjødselkjelleren. Skadeårsaken har for øvrig ikke likhetstrekk med noen
av eksemplene som er nevnt i lovtekst eller forarbeider.»
(60) Med utgangspunkt i de faktiske forholdene som er beskrevet her, kan årsaken til skadene
på As gjødselkjeller klart ikke betegnes som noen naturulykke. Det dreier seg om uheldige
grunnforhold som over tid har ledet til sprekkdannelser etter hvert som gjødselkjelleren ble
fylt opp, og presset økte på fundamentene. Særlig mangler skadeforløpet helt det preg av å
være plutselig som forbindes med en ulykke, og forholdene er ikke av en slik dramatisk
karakter som preger eksemplene i lovteksten
– skred, storm, flom, stormflo, jordskjelv og vulkanutbrudd.
(61) A har i denne sammenheng vist til Rt-1997-550 permafrost, som gjaldt en småentreprenør
som med grunnlag i den tidligere naturskadeloven 1961 ble tilkjent erstatning etter å ha fått
sprekkdannelser i en bolig fordi permafrosten i grunnen hadde tint. Saken har faktiske
likhetstrekk med vår sak. Det er for meg likevel ikke nødvendig å gå inn på noen nærmere
sammenligning. Jeg viser i denne sammenheng til at permafrost-dommen uttrykkelig
bygget på en helt konkret vurdering, se nederst på side 557 der førstvoterende presiserer at
hans vurdering «selvsagt [er] begrenset til skade ved tining av permafrost, slik dette
naturfenomen har ytret seg i Penthas tilfelle».
HR-2024-2307-A, (sak nr. 24-020128SIV-HRET)

10
(62) Jeg er etter dette kommet til at skaden på As gjødselkjeller ikke skyldes noen
«naturulykke» i naturskadeerstatningslovens forstand. Hans krav mot statens
naturskadeordning kan derfor ikke føre frem.
Konklusjon og sakskostnader
(63) Anken har ikke ført frem, og staten har i utgangspunktet krav på å få erstattet sine
sakskostnader etter hovedregelen i tvisteloven § 20-2 første ledd. Saken har for Høyesterett
imidlertid reist prinsipielle lovtolkningsspørsmål, som det også for staten har vært av
betydning å få avklart, og det foreligger etter mitt syn tungtveiende grunner som gjør det
rimelig å frita A for sakskostnadsansvaret, jf. tvisteloven § 20-2 tredje ledd.
(64) Jeg stemmer for slik
D O M :
1. Anken forkastes.
2. Sakskostnader tilkjennes ikke.
(65) Dommer Ringnes: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(66) Dommer Falch: Likeså.
(67) Dommer Sivertsen: Likeså.
(68) Dommer Webster:
Særmerknad
(69) Jeg er enig med førstvoterende i hans syn på at det ikke foreligger en naturulykke og slutter
meg til førstvoterendes resultat, men jeg har et annet syn på As adgang til å fremme krav
under naturskadeerstatningsloven.
(70) Jeg er enig med førstvoterende i at ordlyden i § 2 andre ledd isolert sett taler for at det er
anledning til å fremme krav om erstatning etter naturskadeerstatningsloven for skader som
ikke er dekket av en alminnelig forsikringsordning. Skadene på As gjødselkjeller er ikke
dekket av naturskadeforsikringsloven, og ordlyden tilsier dermed at kravet kan fremmes
etter naturskadeerstatningsloven.
(71) En tilsvarende ordlyd ble vedtatt i 1979 i dagjeldende naturskadelov § 7. På dette
tidspunktet kunne man utvilsomt kreve erstatning under den statlige erstatningsordningen
hvis skaden ikke ble dekket av forsikringsdekningen, se Ot.prp. nr. 46 (1978–1979) side
33. Spørsmålet oppstår og drøftes av departementet fordi skadeårsakene og dekningen etter
den statlige ordningen var litt mer omfattende enn etter forsikringsordningen.
HR-2024-2307-A, (sak nr. 24-020128SIV-HRET)

11
(72) Ved lovendringene som fulgte, er rettstilstanden og ordlyden i § 7 videreført, se for
eksempel naturskadeloven 1994 § 1 nr. 1. I forarbeidene er spørsmålet om muligheten til å
kreve dekning etter naturskadeloven for skader som ikke er dekket under forsikringen, ikke
berørt. Det er naturlig å anta at rettstilstanden ble videreført.
(73) I forarbeidene til någjeldende naturskadeerstatningslov forutsettes det imidlertid at det ikke
er anledning til å kreve erstatning under naturskadeerstatningsloven hvis objektet er
forsikret. I Prop. 80 L (2013–2014) punkt 3.1 side 10, under beskrivelsen av gjeldende rett,
heter det:
«For det første følger det av § 1 første ledd at Statens naturskadefond kan yte
erstatning for naturskader i de tilfeller hvor det ikke er adgang til å forsikre seg mot
skaden ved en alminnelig forsikring. Dette innebærer at dersom skadeobjektet enten er
eller kunne ha vært forsikret gjennom en alminnelig forsikring, har ikke staten noen
forpliktelse til å yte erstatning.»
(74) Det var altså denne rettstilstanden departementet mente fulgte av tidligere lover, og som
man mente å videreføre, jf. Prop. 80 L (2013–2014) punkt 8.2.4 side 24. Jeg viser også til
førstvoterendes sitat fra proposisjonen side 10. Det er ingen steder drøftet at lovgiver
likevel skulle ha et system som åpnet for å kreve erstatning for objekter som er omfattet av
naturskadeforsikringsloven også etter naturskadeerstatningsloven. Lovgiver har antakelig
ikke vært klar over at den tidligere loven åpnet for at det kunne fremmes krav etter begge
systemene. Det ble dermed heller ikke oppfattet at lovens ordlyd måtte endres. Dette
forklarer også hvorfor spørsmålet ikke er drøftet nærmere.
(75) Til tross for lovens ordlyd er det klart at lovgivers intensjon var at det ikke skulle kunne
kreves erstatning etter naturskadeerstatningsloven for objekter som var forsikret etter
naturskadeforsikringsloven. Vi er utenfor legalitetsprinsippets område, slik at ordlyden
ikke har en avgjørende rettskildemessig vekt. Det har også stor betydning for meg at det
dreier seg om en erstatningsordning hvor staten har påtatt seg en økonomisk byrde. For
slike ordninger må lovgivers intensjoner om hvor grensene for ordningen skal gå, ha særlig
stor vekt. Min konklusjon er derfor at skade på objekter som kan forsikres mot naturskader
ved alminnelige forsikringsordninger, faller utenfor naturskadeerstatningslovens
virkeområde.
(76) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
1. Anken forkastes.
2. Sakskostnader tilkjennes ikke.
HR-2024-2307-A, (sak nr. 24-020128SIV-HRET)