Dato: 2025-02-11

Sammendrag: En mann på 18 år hadde sammen med tre andre menn ranet en jevnaldrende mann. Ranet fant sted en fredagskveld i et skolebygg i Skien som ikke var i bruk. Ransofferet ble slått og truet med kniver og fratatt blant annet klær, hasj og en iPhone.

Lagmannsretten dømte raneren til fengsel i 1 år. Den tiltalte anket over straffen til Høyesterett. Han gjorde gjeldende at det måtte være tilstrekkelig å reagere med samfunnsstraff, noe som innebærer at domfelte i sin fritid må utføre ulønnet arbeid for frivillige organisasjoner eller offentlige arbeidsgivere.

Høyesterett er kommet til at det må reageres med en ubetinget fengselsstraff. Som et generelt utgangspunkt bør domstolene være svært tilbakeholdne med å idømme samfunnsstraff i saker der allmennpreventive hensyn gjør seg sterkt gjeldende, noe som er tilfellet for ranssaker. Etter praksis kan gjerningspersoner som har fylt 18 år, bare unntaksvis få samfunnsstraff istedenfor ubetinget fengsel i slike saker. At raneren er under utdannelse og vil miste sin lærlingplass hvis han måtte sone i fengsel, er ikke tilstrekkelig til å fravike dette utgangspunktet.

Etter å ha tatt hensyn til at tiltalte bare var litt over 18 år da handlingen fant sted, og at han hadde hatt en tilbaketrukket rolle i ranet, fastsetter Høyesterett straffen til fengsel i 10 måneder.

D O M
avsagt 11. februar 2025 av Høyesterett i avdeling med
dommer Per Erik Bergsjø
dommer Arne Ringnes
dommer Ingvald Falch
dommer Erik Thyness
dommer Christian Lund
HR-2025-243-A, (sak nr. 24-160733STR-HRET)
Anke over Agder lagmannsretts dom 13. september 2024
A (advokat John Christian Elden)
mot
Påtalemyndigheten (statsadvokat Erik Førde)

2
S T E M M E G I V N I N G
(1) Dommer Thyness:
Sakens spørsmål og bakgrunn
(2) Saken gjelder straffutmåling for medvirkning til ran. Domfelte var noe over 18 år på
gjerningstidspunktet, og det sentrale spørsmålet er om den lave alderen kan gi grunnlag for
samfunnsstraff.
(3) Politimesteren i Sør-Øst politidistrikt tok 28. februar 2024 ut tiltale mot blant andre A, født
00.00.2005. For A gjaldt tiltalen medvirkning til grovt ran, jf. straffeloven § 328 første
ledd, jf. § 327, jf. straffeloven § 15. Grunnlaget for tiltalen lyder slik:
«Fredag 5. januar 2024 på kveldstid på Gamle Skien videregående skole i Skien,
sammen med andre, slo og truet han B, blant annet ved å holde frem/vise frem kniver,
og borttok deretter en Canada goose jakke, gucci belte, hasj til en verdi av ca 4.500 kr,
en sort Nike sidebag, en Iphone 12 Pro samt Apple ipods tilhørende B.»
(4) Telemark tingrett avsa 8. april 2024 dom med slik domsslutning for A:
«A, f. 00.00.2005 dømmes for overtredelse av straffeloven § 327, jf. straffeloven
§ 15 til fengsel i 1 – ett – år. Varetektsfradrag utgjør 2 dager, jf. straffeloven § 83.»
(5) Tingretten kom altså til at ranet ikke var grovt. A ble – i solidaransvar med de andre tiltalte
– også dømt til å betale skadeserstatning til fornærmede.
(6) A anket over straffutmålingen. Ved Agder lagmannsretts dom 13. september 2024 ble
anken forkastet.
(7) A har anket til Høyesterett over straffutmålingen. Han har gjort gjeldende at det bør
utmåles samfunnsstraff, subsidiært at straffen bør settes ned.
(8) Påtalemyndigheten har tatt til motmæle og har påstått at anken må forkastes.
Mitt syn på saken
Saksforholdet
(9) Tiltalte A gikk kvelden 5. januar 2024 sammen med to andre tiltalte – C og D – inn i det
gamle fraflyttede skolebygget til Skien videregående skole. En av dem ringte til den fjerde
tiltalte, E, som oppfattet det slik at det var noen som angrep eller skapte trøbbel for
vennene hans. Han kledde raskt på seg, fant frem en kniv og løp bort til skolen.
(10) Da E kom frem til skolen, sparket han opp døren til rommet der de tre vennene befant seg.
Til stede var også fornærmede, B, og fire jenter.
(11) Ingen av de tiltalte kjente fornærmede, og de begynte å spørre ham ut om hva han het, hvor
han bodde, hva han drev med, og hvem han kjente. E og C mente at fornærmede ikke
HR-2025-243-A, (sak nr. 24-160733STR-HRET)

3
snakket sant, og C slo ham i ansiktet. Da C skulle slå for annen gang, gikk E imellom.
Omtrent samtidig ble de fire tiltalte gjennom blikk-kontakt enige om at B skulle ranes.
(12) Tingretten, som lagmannsretten sluttet seg til, beskriver det som deretter skjedde slik:
«E tok med seg B til et naborom og sa at ‘du kan gi oss alle tingene dine eller hvis du
ikke gjør det så banker vi deg og tar alle tingene dine likevel’ eller lignende. De gikk
tilbake til fellesrommet og B begynte å kle av seg og gi tingene til de tiltalte.
C har erkjent å ha slått fornærmede flere ganger og at han har truet med å slå mer hvis
fornærmede ikke gav fra seg tingene sine ...
Med bakgrunn i det samlede bevisbildet, og særlig basert på forklaringen fra
fornærmede, er retten ikke i tvil om at flere av de tiltalte hadde kniver som de bevisst
viste fram for fornærmede. I tråd med fornærmedes forklaring finner retten likevel
ikke grunnlag for å fastslå at noen av knivene ble håndtert på noen truende måte,
utover å ha blitt gjort synlige for fornærmede.
…
A har forklart, og han har fått støtte fra de andre tiltalte, at han kun satt i sofaen og
pratet med jentene som var der, under ranet. Det er imidlertid videobevis som viser
ben med hans sko sammen med de andre tiltalte under ranet. Dette viser tydelig at han
var midt i ranshandlingen og ikke satt i sofaen. Han har på ingen måte tatt avstand fra
ranet. Han fulgte også med hjem til E etterpå og røyket hasjen de ranet til seg.
Fornærmede har forklart at alle fire var med, men at A ikke utførte vold mot ham.
Retten legger til grunn at A ikke selv utsatte fornærmede for fysisk vold, men forstod
at det skulle skje et ran. A valgte å psykisk tilskynde volds- og ranshandlingene ved
sin tilstedeværelse, og på den måten bidro til å skape en større og mer truende
gruppe.»
Utmåling av eventuell fengselsstraff
(13) Strafferammen for ran er etter straffeloven § 327 annet ledd fengsel inntil 6 år.
(14) Jeg finner veiledning for straffenivået i avgjørelsene i Rt-2000-1358 og Rt-2013-332, som
det er vist til i senere praksis.
(15) Den første av disse avgjørelsene gjaldt blant annet et grovt ran begått av to personer
overfor en gutt på 16 år og 7 måneder som var i ferd med å ta ut penger av en minibank.
Ranerne, som var maskert, presset en kniv mot guttens hals. Høyesterett tok utgangspunkt i
en straff av fengsel i 1 år og 4 måneder.
(16) Den andre avgjørelsen gjaldt et uprovosert simpelt ran begått nattestid av to personer i
fellesskap overfor en beruset, enslig mann. Tiltalte og hans kamerat presset en skarp
gjenstand mot fornærmedes hals. Fornærmede selv trodde det var en kniv. Han ble slått på
siden av hodet og fikk også et slag eller spark mot ansiktet. Straffen ble satt til fengsel i
1 år.
HR-2025-243-A, (sak nr. 24-160733STR-HRET)

4
(17) Som fremhevet i Rt-2013-718 avsnitt 13, som gjaldt grove ran og andre tilknyttede
lovbrudd som inngikk i en serie ran på Grünerløkka i Oslo høsten 2011, taler
allmennpreventive hensyn for at det reageres strengt mot denne typen lovbrudd.
(18) Ranet i vår sak oppsto relativt spontant og fremstår som noe mindre alvorlig enn forholdet
i Rt-2013-332, men forskjellen er ikke stor. Jeg bemerker at ranet fikk konsekvenser for
fornærmede ved at han ikke våget å gå på skolen etterpå.
(19) Før det tas hensyn til eventuelle formildende eller skjerpende omstendigheter, mener jeg at
passende straff er fengsel i opp mot 1 år.
(20) Hvilken rolle den enkelte raner har, er i utgangspunktet ikke av betydning for straffen. Men
dersom en av ranerne har hatt en betydelig mer fremtredende eller tilbaketrukket rolle enn
de andre, kan dette likevel tillegges vekt, se Rt-2013-718 avsnitt 21 med videre henvisning.
A tok ikke del i de fysiske ranshandlingene og hadde en rolle som var betydelig mer
tilbaketrukket enn de andres. Jeg er enig med lagmannsretten i at dette gir grunnlag for et
fradrag i en eventuell fengselsstraff på rundt 2 måneder.
(21) Etter en samlet vurdering mener jeg at As medvirkning til ranet i utgangspunktet
kvalifiserer til fengsel i 10 måneder.
Samfunnsstraff
(22) Forsvareren har gjort gjeldende at det i denne saken bør reageres med samfunnsstraff.
(23) Vilkårene for å idømme samfunnsstraff fremgår av straffeloven § 48 som lyder slik:
«§ 48. Vilkår for å idømme samfunnsstraff
Samfunnsstraff kan idømmes i stedet for fengselsstraff når
a. det ellers ikke ville ha blitt idømt strengere straff enn fengsel i 1 år,
b. hensynet til straffens formål ikke taler mot en reaksjon i frihet, og
c. lovbryteren samtykker og har bosted i Norge, Danmark, Finland,
Island eller Sverige.
Første ledd bokstav a kan fravikes når den straff som ellers ville ha blitt idømt, helt
eller delvis ville ha vært betinget, når lovbryteren er under 18 år, og ellers når sterke
grunner taler for at samfunnsstraff idømmes.»
(24) Det er bestemmelsens første ledd som er aktuell i vår sak.
(25) Vilkåret i bokstav a er oppfylt når det legges til grunn at riktig straff i utgangspunktet er
fengsel i 10 måneder, og vilkåret i bokstav c er også oppfylt idet tiltalte har samtykket og
har bosted i Norge. Spørsmålet er dermed om vilkåret i bokstav b – at hensynet til straffens
formål ikke taler mot en reaksjon i frihet – er oppfylt.
(26) Som et generelt utgangspunkt innebærer kriteriet i bokstav b at domstolene bør være svært
tilbakeholdne med å idømme samfunnsstraff i saker der allmennpreventive hensyn normalt
gjør seg sterkt gjeldende, noe som er tilfellet for ranssaker. Jeg viser her til
Ot.prp. nr. 90 (2003–2004) hvor det på side 296 er uttalt følgende:
HR-2025-243-A, (sak nr. 24-160733STR-HRET)

5
«Samfunnsstraff bør fremdeles bare kunne idømmes hvor hensynet til straffens formål
ikke taler imot en reaksjon i frihet, jf utkastet § 48 første ledd bokstav b. Som påpekt
av Høyesterett i avgjørelsen i Rt-2002-1403, åpner dette kriteriet for en noe utvidet
bruk av samfunnsstraff som erstatning for ubetinget fengsel, sett i forhold til tidligere
praksis om samfunnstjeneste. I grove volds- og seksuallovbruddssaker, samt i andre
saker hvor allmennpreventive hensyn normalt gjør seg sterkt gjeldende, bør
domstolene likevel være svært tilbakeholdne med å idømme samfunnsstraff. Dette
gjelder også i saker med unge gjerningspersoner.»
(27) Høyesterett har lagt til grunn at det går et markert skille ved 18 år i denne sammenheng.
I avgjørelsen i Rt-2011-206, som gjaldt et grovt ran og frihetsberøvelse, ble domfelte
– som var 17 år og 10 måneder på gjerningstidspunktet – idømt samfunnsstraff.
Førstvoterende uttaler følgende i avsnitt 22:
«Domfelte i vår sak er nokre månader eldre enn domfelte i 2010-dommen, men ein
slik mindre skilnad tilseier ikkje ei anna løysing for domfelte i vår sak, i og med at han
ikkje var fylt 18 år på handlingstidspunktet. Vurderingane i 2010-dommen knyter seg i
særleg grad til rettsgrunnlag som gjeld for personar under 18 år, slik at det først blir
når denne grensa er passert, at det blir ein markert skilnad i val av reaksjon i saker som
vår.»
(28) Det var her altså ikke til hinder for samfunnsstraff at domfelte bare så vidt var yngre enn
18 år på gjerningstidspunktet.
(29) På den annen side har Høyesterett i saker der allmennpreventive hensyn gjør seg gjeldende
med særlig tyngde, gjennomgående ansett det å være til hinder for samfunnsstraff at
domfelte er fylt 18 år på gjerningstidspunktet. Jeg viser her til Rt-2012-1322 avsnitt
15 hvor det er uttalt følgende:
«At A bare var 18 ½ år på gjerningstidspunktet, kan i seg selv ikke gi grunnlag for
samfunnsstraff. Som førstvoterende fremholdt i Rt-2011-206 avsnitt 22, knytter vurderingene
i dommen i Rt-2010-1313 ‘seg i særleg grad til rettsgrunnlag som gjeld for personar under
18 år’. For overtredelser som skjer etter fylte 18 år, blir det ‘ein markert skilnad i val av
reaksjon’».
(30) Dette er fulgt opp i flere avgjørelser, se HR-2020-1351-A avsnitt 15 med videre
henvisninger.
(31) Selv om lav alder ikke alene kan begrunne samfunnsstraff, kan det være et moment i
vurderingen. Høyesterett har i to avgjørelser – Rt-2007-626, som gjaldt ran, og
Rt-2014-346, som gjaldt motarbeidelse av rettsvesenet og trusler i idealkonkurrens – lagt
vekt på at tiltalte ikke var mye mer enn 18 år på gjerningstidspunktet. I begge disse sakene
bygget Høyesterett på kombinasjonen av domfeltes unge alder og at det var gått lang tid fra
lovbruddene fant sted til sakene ble avgjort i Høyesterett, se henholdsvis avsnitt 15 og 21 i
de to avgjørelsene. Noe slikt tilleggselement foreligger ikke i vår sak, der det ikke er gått
mer enn drøyt ett år fra ranet fant sted til saken avgjøres i Høyesterett.
(32) Forsvareren har, foruten å argumentere for utvidet bruk av samfunnsstraff for yngre
lovbrytere, gjort gjeldende at forskning viser at det rent faktisk ikke går noen skarp grense i
modenhet ved 18 års alder, og at det er betydelige forskjeller i modenhetsgrad mellom
personer på samme alderstrinn. Dette er utvilsomt riktig. Men en meningsfylt analyse av
HR-2025-243-A, (sak nr. 24-160733STR-HRET)

6
individuell modenhetsgrad for hver enkelt lovbryter er ikke særlig realistisk, og det er
utvilsomme fordeler knyttet til å forholde seg til fysisk alder som det klare utgangspunkt.
(33) For adgangen til å reagere med samfunnsstraff ved lovbrudd der sterke allmennpreventive
hensyn gjør seg gjeldende, går det altså et markert skille ved 18 år.
(34) Til støtte for anvendelse av samfunnsstraff er det anført at A er under utdannelse og vil
miste sin lærlingkontrakt hvis han må sone, noe som vil øke risikoen for tilbakefall. Dette
er, slik saken for øvrig ligger an, etter min mening ikke tilstrekkelig grunnlag for å reagere
med samfunnsstraff.
Konklusjon
(35) Jeg er kommet til at straffen bør settes til fengsel i 10 måneder.
(36) Jeg stemmer for slik
D O M :
I tingrettens dom, domsslutningen punkt 4, gjøres den endring at straffen settes til fengsel i
10 – ti – måneder.
(37) Dommer Ringnes: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(38) Dommer Falch: Likeså.
(39) Dommer Lund: Likeså.
(40) Dommer Bergsjø: Likeså.
(41) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
I tingrettens dom, domsslutningen punkt 4, gjøres den endring at straffen settes til fengsel i
10 – ti – måneder.
HR-2025-243-A, (sak nr. 24-160733STR-HRET)