Sammendrag: Øie, Rieber-Mohn, Stang Lund, Matningsdal og TjomslandA var dømd for medverknad til innførsel av om lag 3,8 kg heroin frå Tyrkia til Tyskland. Saka hadde opphav i eit større sakskompleks der fleire personar var dømde i Sverige og Tyskland for narkotikabrotsverk i fleire land. Svensk påtalemakt, som med omsyn til A hadde overført saka til Noreg, hadde lagt til grunn at A hadde medverka til fem transportar av narkotika.

Norsk påtalemakt tok berre ut tiltale for den siste av transportane. Hovudspørsmålet for lagmannsretten var om A hadde hatt forsett i høve til det omstendet at det galdt narkotika. Under provføringa vart eitt av tilhøva som det ikkje var teke ut tiltale for, drege inn. Frå rettsutgreiinga vart mellom anna dette protokollert:"For å svare ja må dere være overbevist om at tiltalte er skyldig i de forhold tiltalen gjelder. I forhold til spørsmål 1 må dere f eks være overbevist om at tiltalte er skyldig i innførsel av narkotika 21. juli 2000. Det er ikke noe krav om at dere skal være overbevist f eks om at tiltalte medvirket til innførsel av kokain fra Madrid til Sverige 13/14 juli 2000, slik man kanskje kunne få inntrykk av under forsvarerens prosedyre. Dette forholdet er han ikke tiltalt for. Ein annen ting er jo at bedømmelsen av dette siste vil kunne ha vesentlig betydning i forhold til vurderingen av spørsmål 1 på spørsmålsarket." Forsvararen la til grunn at når eit straffbart tilhøve som ikkje er teke med i tiltalen, kan få vesentleg vekt for spørsmålet om den tiltala hadde hatt forsett, må kravet om at all rimeleg tvil skal koma den tiltala til gode, gjelda for dette tilhøvet òg. Slik forsvararen såg det, hadde rettsformannen formulert seg på ein slik måte at det kunne gje inntrykk av at tvilsprinsippet skulle setjast til side.

Høgsterett gjorde gjeldande at det ikkje var grunnlag for å nekta provføring om det straffbare tilhøvet som ikkje var teke med i tiltalen. Dermed måtte ein etter omstenda kunna leggja vesentleg vekt på dette momentet òg. Prinsippet om at all rimeleg og fornuftig tvil skal koma den tiltala til gode, gjeld for sjølve provresultatet. Vurderinga av prova byggjer ofte på ei vurdering av fleire moment som kvar for seg kan ha ulik provstyrke. Det krevst ikkje at kvart einskilt moment skal vera prova ut over all rimeleg tvil, så lenge det etter ei samla vurdering ikkje er rimeleg tvil om resultatet. Dette måtte òg gjelda når eit mogleg straffbart tilhøve som ikkje var teke med i tiltalen, vart drege inn som eit provmoment.

Etter Høgsteretts syn var det dette rettsformannen hadde gjeve uttrykk for når ein les rettsutgreiinga i sin fulle samanheng.

NORGES HØYESTERETT
Den 21. oktober 2005 avsa Høyesterett kjennelse i
HR-2005-01664-A, (sak nr. 2005/709), straffesak, anke,
A (advokat Harald Stabell)
mot
Den offentlige påtalemyndighet (førstestatsadvokat Lasse Qvigstad)
S T E M M E G I V N I N G :
(1) Dommer Øie: Saken gjelder spørsmålet om det i rettsbelæringen til lagretten i en
narkotikasak var angitt feil beviskrav for et forhold som ikke var omfattet av tiltalen.
(2) A ble ved tiltalebeslutning utferdiget av Oslo statsadvokatembeter 31. august 2004 satt
under tiltale for to overtredelser av straffeloven § 162 om narkotikaforbrytelse. Tiltalens
post I, som gjaldt § 162 første og tredje ledd første punktum, jf. femte ledd, var tatt ut
etter ordre fra riksadvokaten. Grunnlaget var slik:
”Fredag 21. juli 2000 innførte han ca. 3,8 kg heroin med fly fra Istanbul i Tyrkia til
München i Tyskland. Narkotikaen var pakket i en koffert og ble transportert av B.”
(3) Tiltalens post II gjaldt § 162 første og andre ledd, jf. femte ledd og dreide seg om
medvirkning til innførsel av 3088 tabletter Ecstasy fra Nederland til Sverige.
(4) Oslo tingrett avsa 21. desember 2004 dom med slik domsslutning:
”1. A, født 00.00.1965, dømmes for overtredelse av
straffeloven § 162 første og tredje ledd første punktum, jf. femte ledd,
straffeloven § 162 første og annet ledd jf. femte ledd,
straffeloven § 62 første ledd og § 12 nr. 3 a),
til en straff av fengsel i 12 – tolv – år.
Til fradrag kommer 288 – tohundreogåttiåtte – dager for utholdt varetekt
frem til domsavsigelsen i dag den 21. desember 2004.
2. Saksomkostninger ilegges ikke.”

2
(5) A anket til Borgarting lagmannsrett over bevisvurderingen under skyldspørsmålet.
Borgarting lagmannsrett avsa 14. mars 2005 dom med slik domsslutning:
”A, født 00.00.1965, dømmes for én overtredelse av straffeloven § 162 første og tredje
ledd første punktum, jf femte ledd, jf § 12 nr 3 bokstav a, og én overtredelse av
straffeloven § 162 første og annet ledd jf femte ledd, jf § 12 nr 3 bokstav a, alt
sammenholdt med straffeloven § 62 første ledd, til en straff av fengsel i 12 – tolv – år.
Til fradrag kommer 371 – trehundreogsyttién – dager for utholdt varetektsarrest fram
til domsavsigelsen her.”
(6) A anket til Høyesterett over lovanvendelsen – rettsformannens rettsbelæring – under
tiltalens post I og over straffutmålingen. Bare anken over lovanvendelsen ble tillatt
fremmet.
(7) Jeg er kommet til at anken må forkastes.
(8) Saken har sitt utspring i et større sakskompleks hvor flere personer er domfelt i Sverige
og Tyskland for narkotikaforbrytelser begått i flere land. Etter at strafforfølgningen i
Sverige var avsluttet, oversendte svensk påtalemyndighet saken til norsk påtalemyndighet
for strafforfølgning mot A. A er norsk statsborger, og etter de svenske
jurisdiksjonsreglene var det ikke adgang til å strafforfølge ham i Sverige. Svensk
påtalemyndighet la til grunn at A hadde medvirket til transport av narkotika ved fem
anledninger hvor B hadde vært kurer. Norsk påtalemyndighet tok imidlertid bare ut tiltale
for den siste av disse transportene – forholdet i tiltalens post I. Tiltalens post II gjaldt en
transport med en annen kurer.
(9) Hovedspørsmålet for lagmannsretten var om A hadde utvist forsett i forhold til den
omstendighet at det dreide seg om narkotika. I et fengslingsmøte hadde han erkjent
straffeskyld, men tilståelsen ble senere trukket tilbake. For lagmannsretten forklarte A at
han trodde at det var diamanter som ble smuglet, ikke narkotika. Under bevisførselen om
forsettsspørsmålet ble ett av forholdene som det ikke var tatt ut tiltale for, trukket inn.
Dette gjaldt en transport som B foretok fra Madrid til Sverige 13. og 14. juli 2000, altså
en uke før forholdet i tiltalens post I. B har forklart at hun ved denne anledningen – med
bistand fra blant andre A – fraktet kokain festet til kroppen og i klær.
(10) Fra rettsformannens rettsbelæring ble følgende protokollert om kravet om at rimelig tvil
skal komme den tiltalte til gode:
”Et tredje grunnleggende prinsipp om bevis, og som kanskje er det mest kjente, er at
rimelig tvil skal komme tiltalte til gode.
Rimelig tvil skal altså komme tiltalte til gode. Men det er bare den fornuftige og
begrunnede tvil som skal komme ham til gode. En viss teoretisk tvil vil foreligge ved
vurderingen av nær sagt alle spørsmål i verden, men en slik tvil skal dere ikke bry dere
om. Dere skal ikke være naive.
Sagt på en annen måte: For at dere skal svare ja på spørsmålene, må dere være
overbevist om at tiltalte har gjort seg skyldig i de forhold som spørsmålene beskriver.
Det er ikke nok for å være overbevist at dere finner det overveiende sannsynlig at
tiltalte er skyldig. Utover dette er det vanskelig å si noe mer generelt om hva som ligger i
overbevist.

3
Noen uttrykker det slik at man skal være sikker. For min del gir dette liten veiledning
for tanken. Mange er bare sikre på det de selv har opplevd eller sett, og en slik form for
sikkerhet mener man selvfølgelig at ikke gjelder.
For å svare ja må dere være overbevist om at tiltalte er skyldig i de forhold tiltalen
gjelder. I forhold til spørsmål 1 må dere f eks være overbevist om at tiltalte er skyldig i
innførsel av narkotika 21. juli 2000. Det er ikke noe krav om at dere skal være
overbevist f eks om at tiltalte medvirket til innførsel av kokain fra Madrid til Sverige
13/14 juli 2000, slik man kanskje kunne få inntrykk av under forsvarerens prosedyre.
Dette forholdet er han ikke tiltalt for. En annen ting er jo at bedømmelsen av dette siste
vil kunne ha vesentlig betydning i forhold til vurderingen av spørsmål 1 på
spørsmålsarket.
…
2. I forbindelse med foredraget om bevisvurderingen/faktum i saken, som
rettsformannen understreket bare var av veiledende karakter for lagretten, ble det
blant annet sagt at episoden i Madrid 13 og 14 juli ikke er en del av tiltalen, men
vurderingen av det forholdet kan være av vesentlig betydning for om lagretten skal tro
på tiltalte eller ikke.”
(11) Forsvareren har anført at lagretten gjennom rettsbelæringen har fått feil informasjon eller
blitt villedet om beviskravet for subjektiv skyld. Han sikter særlig til uttalelsen om at
bedømmelsen av forholdet 13. og 14. juni 2000 ”vil kunne ha vesentlig betydning i
forhold til vurderingen av spørsmål 1 i spørsmålsarket”. Forsvareren bestrider ikke at det
ved bevisvurderingen er adgang til å legge vekt på et straffbart forhold som ikke omfattes
av tiltalen. Men når en slik omstendighet kan få vesentlig betydning for spørsmålet om
forsett er utvist, må kravet om at enhver rimelig tvil skal komme den tiltalte til gode,
gjelde også for denne omstendigheten. Etter forsvarerens syn har rettsformannen
formulert seg på en slik måte at det kan gi inntrykk av at tvilsprinsippet skal settes til side,
og at det er tilstrekkelig med sannsynlighetsovervekt.
(12) Det går ikke frem av protokollatet at rettsformannen uttrykkelig har uttalt at prinsippet om
at enhver rimelig tvil skal komme tiltalte til gode også gjelder i forhold til skyldkravet.
Når rettsbelæringen leses i sammenheng, kan det imidlertid etter mitt syn ikke være tvil
om at den må være slik å forstå. Jeg oppfatter ikke rettsbelæringen slik at den gir uttrykk
for synspunkter om hvor sannsynlig det er at A er skyldig i Madrid-forholdet. Det sentrale
synes å være at dette forholdet etter omstendighetene kunne ha stor bevisverdi.
(13) Prinsippene om fri bevisførsel og fri bevisvurdering er klare hovedregler i norsk
straffeprosess. I et tilfelle som det foreliggende, er det ikke grunnlag i rettspraksis eller i
andre kilder for å nekte bevisførsel om straffbare forhold som ikke omfattes av tiltalen.
Dermed må man etter mitt syn etter omstendighetene også kunne legge vesentlig vekt på
et slikt moment.
(14) Prinsippet om at enhver rimelig og fornuftig tvil skal komme den tiltalte til gode er en
bærebjelke i straffeprosessen. Kravet gjelder for bevisresultatet som sådan – i vår sak om
A hadde utvist forsett med hensyn til den omstendighet at det dreide seg om narkotika.
Bevisbedømmelsen beror ofte på en vurdering av flere momenter som hver for seg kan ha
ulik bevisstyrke. Det kreves ikke at hvert enkelt moment skal være bevist utover enhver
rimelig tvil, så lenge det etter en samlet vurdering av momentene ikke er rimelig tvil om
konklusjonen. Dette må også gjelde når et mulig straffbart forhold som ikke omfattes av
tiltalen, er trukket inn som et bevismoment. Etter min mening er det dette rettsformannen
har gitt uttrykk for når rettsbelæringen leses i hele sin sammenheng.

4
(15) På denne bakgrunnen er det etter mitt syn ikke feil ved rettsbelæringen, og anken må
forkastes.
(16) Jeg stemmer for denne
K J E N N E L S E :
Anken forkastes.
(17) Dommer Rieber-Mohn: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(18) Dommer Stang Lund: Likeså.
(19) Dommer Matningsdal: Likeså.
(20) Dommer Tjomsland: Likeså.
(21) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
K J E N N E L S E :
Anken forkastes.