Sammendrag: Flock, Støle, Matningsdal, Tjomsland, GjølstadA tente i april 2002 på brennbart materiale i eller utenfor en bod på terrassen til en leilighet i Y Eldresenter i Z. Det oppsto betydelige brann- og røykskader på bygningen. I tingretten ble han dømt til fengsel i tre år og to måneder, blant annet for overtredelser av straffeloven § 148 første ledd første straffalternativ og for grovt skadeverk. Samtidig ble han dømt til å betale erstatning til de skadelidte, derunder til assurandøren X Skadeforsikring. Lagmannsretten reduserte straffen til fengsel i to år og ti måneder. Xs erstatningskrav ble fastsatt til kr 1 434 760. A anket avgjørelsen av dette erstatningskravet til Høyesterett i det han gjorde gjeldende at det måtte lempes etter skadeserstatningsloven § 5-2.Høyesterett uttalte at et økonomisk ansvar overfor X i samsvar med lagmannsrettens dom åpenbart ville være meget tyngende for A som avsluttet ungdomsskolen i 1997 og var uten videregående utdannelse og nevneverdig yrkeserfaring. Det ble lagt stor vekt på skyldforholdet. Høyesterett henviste til uttalelser i lagmannsrettens dom om at As handlemåte fremsto som meningsløs og uten noe forståelig motiv og at brannstiftelsen mest sannsynlig var en innskytelse i forvirret, ruspåvirket tilstand. Under atskillig tvil ble ansvarsbeløpet redusert til kr 750 000.

NORGES HØYESTERETT
Den 30. januar 2004 avsa Høyesterett dom i
HR-2004-00198-A, (sak nr. 2003/822), sivil sak, anke,
A (advokat Erling O. Lyngtveit)
mot
If Skadeforsikring NUF (advokat Truls Nygård – til prøve)
S T E M M E G I V N I N G :
(1) Dommer Flock: En 22 år gammel mann ble funnet skyldig i overtredelse av straffeloven
§ 148 første ledd og grovt skadeverk, straffeloven § 291 jf. § 292. Han ble i
straffedommen dømt til å betale knapt 1,5 millioner kroner til det forsikringsselskap som
hadde erstattet brannskadene. Saken gjelder spørsmålet om lempning i erstatningsansvaret
etter skadeserstatningsloven § 5-2.
(2) A var tiltalt for natten til 5. april 2002 å ha tent på brennbart materiale i eller utenfor en
bod på terrassen til en leilighet i Engveien Eldresenter i Stokke i Vestfold. Det oppsto
betydelige brann- og røykskader på bygningen. Tønsberg tingrett fant tiltalte skyldig etter
tiltalen. Tingretten avsa 7. november 2002 dom som for straffekravet og de fornærmedes
erstatningskrav hadde slik domsslutning:
"1. A, født 00.00.81, dømmes for overtredelse av straffeloven § 148, 1. ledd, 1.
straffealternativ, straffeloven § 291, jf § 292, straffeloven § 162, 1. ledd, og
legemiddelloven § 31, 2. ledd, jf § 24, 1. ledd, alt sammenholdt med
straffeloven § 62, 1. ledd og § 63, 2. ledd,, til fengsel i 3 – tre – år og 2 – to –
måneder med fradrag av 219 – tohundreognitten – dager for utholdt
varetektsarrest.
2. A dømmes til innen 2 – to – uker fra dommens forkynnelse å betale erstatning
til:
a) B med kr 64.400,- –kronersekstifiretusenfirehundre–
b) If Skadeforsikring NUF med kr 1.243.956,50 –kronerenmillion–
tohundreogførtitretusennihundreogfemtiseks50/100–

2
c) Borettslaget Engveien eldresenter v/BBL Boligsenter, Tønsberg med
kr 6.000,- –kronersekstusen–"
(3) Kravet i punkt 2 a gjaldt skadet og tapt uforsikret innbo for en av beboerne, mens kravet i
2 c var borettslagets egenandel i forsikringsoppgjøret.
(4) A anket dommen til Agder lagmannsrett som 10. mars 2003 avsa dom med slik
domsslutning:
"1. Tiltalte A, f. 00.00.1981, dømmes for en overtredelse av straffeloven § 148,
første ledd, første straffalternativ og en overtredelse av straffeloven § 291,
jf, § 292, samt for de forhold han ble funnet skyldig i ved Tønsberg tingretts
dom av 7. november 2002, alt sammenholdt med straffeloven § 62 første og
§ 63 annet ledd, til en straff av fengsel i 2 –to– år og 10 –ti– måneder med
fradrag for 345 –trehundreogførtifem– dagers frihetsberøvelse.
2. A dømmes til innen 2 –to– uker fra dommens forkynnelse å betale erstatning
til følgende:
a) B med 64.400.- –sekstifiretusenfirehundre – kroner.
b) If Skadeforsikring NUF med 1.434.760,- . –
enmillionfirehundreogtrettifiretusensyvhundreogseksti – kroner.
c) Borettslaget Engveien Eldresenter v/BBL Boligsenter, Tønsberg, med
6.000.- –sekstusen – kroner.
3. Saksomkostninger idømmes ikke."
(5) A har anket lagmannsrettens dom til Høyesterett. Anken gjaldt de erstatningskrav som ble
pådømt i punkt 2 i lagmannsrettens domsslutning. Høyesteretts kjæremålsutvalg har i
kjennelse 7. juli 2003 henvist anken til behandling i Høyesterett for så vidt gjelder kravet
fra If Skadeforsikring NUF. For øvrig ble anken nektet fremmet.
(6) Den ankende part – A – har i hovedtrekk anført:
(7) Når lagmannsretten ikke har funnet grunnlag for å lempe erstatningsansvaret etter
skadeserstatningsloven § 5-2, beror dette på en uriktig rettsanvendelse. Ved bedømmelsen
av hans subjektive forhold – graden av skyld – må det være riktig også å legge vekt på
alder; han var på det aktuelle tidspunkt litt over 20 år. Ildspåsettelsen skjedde ut fra en
spontan innskytelse i en situasjon hvor han var beruset, uten noe ønske om å volde
materiell skade.
(8) Det meget omfattende erstatningsansvar som lagmannsretten har pålagt ham, vil være
urimelig tyngende, hensett til hans økonomiske situasjon. Han er helt uten
yrkesutdannelse og har begrenset arbeidserfaring. Det er usikkert om han vil være i stand
til å skaffe seg arbeid når han om kort tid blir løslatt på prøve. Under enhver omstendighet
vil han ikke få inntekter som både kan forsørge ham og sette ham i stand til å betale renter
av hovedstolen. En gjeld til If i denne størrelsesorden vil følgelig gjøre det ekstra
vanskelig for ham å komme tilbake til samfunnet etter at fengselsstraffen er sonet. Dette
vil også ramme de som ble direkte økonomisk skadelidende ved brannen, og som har fått
sine erstatningskrav endelig fastsatt ved lagmannsrettens dom.
(9) En lempning vil i dette tilfelle ikke gå ut over skadelidte, men et forsikringsselskap. Også
dette taler for at regresskravet reduseres.

3
(10) For at lempningen skal ha en rimelig virkning, bør kravet reduseres betydelig.
(11) A har nedlagt slik påstand:
"1. I lagmannsrettens dom gjøres den endring at erstatningsbeløpet tilkjent IF
Skadeforsikring NUF reduseres.
2. IF Skadeforsikring NUF tilpliktes å erstatte det offentlige As
saksomkostninger for Høyesterett."
(12) Ankemotparten – If Skadeforsikring NUF – har i hovedtrekk anført:
(13) Lempningsregelen i skadeserstatningsloven § 5-2 er et snevert unntak fra hovedregelen
om full erstatning. Og selv om vilkårene er oppfylt, har skadevolderen ikke krav på
lempning, jf. bruken av ordet "kan" innledningsvis i paragrafen.
(14) Selv om erstatningskravet kan være tyngende for A, vil det ikke være urimelig tyngende.
Han har verken gjeld eller forsørgelsesbyrde. If vil legge forholdene til rette for en
tilbakebetalingsordning som han må kunne innrette seg etter. Som en ytterligere mulighet
vil han kunne kreve gjeldsordning, hvor også et krav av denne karakter kan omfattes,
jf. gjeldsordningsloven § 4-8 bokstav h.
(15) Forsikringsselskapets krav er et regresskrav etter skadeserstatningsloven § 4-3 jf. § 4-2,
begrunnet blant annet i prevensjon. Dette hensynet står spesielt sterkt ved tingsskader.
Kravet er ikke mer belastende for skadevolderen enn det erstatningskrav fra skadelidte
som det kommer i stedet for, og spørsmålet om lempning må vurderes på samme måte
som for et slikt erstatningskrav.
(16) As eget forhold ved ildspåsettelsen må veie tungt ved vurderingen av lempning etter
§ 5-2. Det er tale om en forsettlig skadeforvoldelse av meget alvorlig karakter, og
skadefølgen lå innenfor det han måtte regne med. Domstolene har i slike tilfeller vært
svært tilbakeholdne med å lempe skadevolderens erstatningsansvar.
(17) En samlet vurdering av de momenter som § 5-2 nevner, leder til at ansvaret i dette tilfelle
ikke vil virke urimelig tyngende for A. Lagmannsretten har således korrekt kommet til at
erstatningsansvaret ikke skal lempes.
(18) If Skadeforsikring NUF har nedlagt slik påstand:
"1. Erstatningsbeløpet tilkjent IF Skadeforsikring NUF i Agder lagmannsretts
sak nr. 02-01871 M punkt 2 b stadfestes.
2. IF Skadeforsikring NUF tilkjennes sakens omkostninger for Høyesterett, med
tillegg av rente etter forsinkelsesrenteloven § 3 første ledd fra 14 – fjorten –
dager etter dommens forkynnelse til betaling skjer."
(19) Jeg har funnet saken tvilsom, men er blitt stående ved at A bør gis medhold i sitt krav om
lempning.
(20) Hovedregelen i norsk erstatningsrett er at skadelidte har krav på full erstatning av
skadevolderen. Ved tingsskade vil skadelidte ofte få erstatningsoppgjør fra et ansvarlig

4
forsikringsselskap. I den utstrekning dette selskapet kan kreve regress hos skadevolderen
– noe som er tilfellet i vår sak, jf. skadeserstatningsloven § 4-3 jf. § 4-2 – vil et slikt
regresskrav ha samme omfang. Lempningsregelen i § 5-2 er et unntak fra regelen om full
erstatning. Som det er pekt på i dommen i Rt. 1997 side 883, har denne bestemmelsen
”en snever rekkevidde".
(21) Vilkåret for lempning er at "ansvaret virker urimelig tyngende for den ansvarlige". Ved
vurderingen av om det i det enkelte tilfelle er tale om et slikt urimelig tyngende ansvar,
nevner § 5-2 første punktum forskjellige forhold som det skal tas hensyn til.
Bestemmelsen i annet punktum er ikke aktuell i vår sak.
(22) I hvilken grad ansvaret vil virke tyngende for A, beror på en nærmere avveining av
"skadens størrelse" mot "den ansvarliges økonomiske bæreevne". Hovedstolen i If's
regresskrav er som nevnt nærmere 1,5 millioner kroner. I tillegg kommer renter. Etter den
någjeldende rentefot etter forsinkelsesrenteloven vil månedlig rente av hovedstolen
utgjøre et beløp på over kr 10.000.
(23) A avsluttet ungdomsskolen i 1997. Han har senere flere ganger påbegynt videregående
utdannelse, men har hver gang – i alt ved tre anledninger – sluttet før det første året var
ferdig. I sin forklaring for politiet opplyser han at han de siste par årene før
brannstiftelsen hadde hatt noen jobber av ulik varighet. I to av jobbene sluttet han fordi
han ikke likte arbeidet eller han gikk lei. A soner nå den fengselsstraffen han ble idømt
ved lagmannsrettens dom. Det er opplyst at han vil bli løslatt på prøve om kort tid. Før
soningen bodde han gratis hjemme hos sine foreldre.
(24) Høyst sannsynlig vil As økonomiske ansvar overfor If i flere år øke som følge av renter
som påløper. Det fremstår i dag som uvisst om han noen gang vil være i stand til fullt ut å
gjøre opp for seg i samsvar med lagmannsrettens dom. Selv om han ved egen innsats og
med hjelp og støtte bør kunne ha et langt yrkesaktivt liv foran seg, er det åpenbart at det
økonomiske ansvaret overfor If vil være meget tyngende for ham. Om det også må sies å
være urimelig tyngende, beror på en nærmere bedømmelse av de ytterligere forhold som
må trekkes inn ved vurderingen etter § 5-2.
(25) Ett av disse forhold er "foreliggende forsikringer og forsikringsmuligheter", som også
omfatter forsikringer og forsikringsmuligheter på skadelidtes hånd. I forarbeidene til
§ 5-2 uttaler departementet således at en slik forsikring vil "være et moment ved
vurderingen, hva enten erstatningskravet reises av skadelidte selv eller av
forsikringsselskapet som et regresskrav", jf. Ot.prp. nr. 75 (1983-84) side 66. I saker om
brannstiftelse vil skadelidte vanligvis få erstatning for skadene fra et forsikringsselskap,
slik at kravet mot skadevolderen i alminnelighet vil være et regresskrav. At det dreier seg
om et slikt krav, er et moment ved vurderingen også i denne saken.
(26) Skyldforholdene vil, slik jeg ser det, ofte ha stor vekt ved vurderingen av spørsmålet om
lempning. Disse forholdene kan trekke i ulik retning, se for eksempel dommen i Rt. 1997
side 883, hvor ansvaret ble lempet med omkring 50 %, og hvor det ble lagt betydelig vekt
på at skadelidte hadde vært en aktiv part i det hendelseforløp som ledet frem til at han ble
varig skadet ved skalling fra skadevolderen. I den foreliggende sak er det bare
skadevolderens skyld som er av interesse.

5
(27) Vi har i rettspraksis eksempler på at skadevolderens skyld er så graverende at dette i seg
selv stenger for lempning, selv om det økonomiske ansvar er meget tyngende. Fra
Høyesteretts praksis, riktignok på et område hvor det gjør seg gjeldende til dels andre
hensyn, viser jeg til Høyesteretts dom 13. oktober 2003 i saker nr. HR-2002-00958 til
00960, der en psykolog som følge av grovt seksuelt misbruk ble dømt til å betale til
sammen omkring 7,5 millioner kroner til tre tidligere pasienter. Førstvoterende uttalte at
det var tale om forsettlige grove integritetskrenkelser over et langt tidsrom. Karakteren og
omfanget av overgrepene og det skadelidte hadde gjennomgått, hindret her enhver
lempning.
(28) Erstatningskrav ved tingsskade forårsaket av brannstiftelse kan lett bli betydelige i
omfang. Spørsmålet om lempning av erstatningsansvaret ved denne type skadeforvoldelse
synes å forekomme relativt hyppig. Graden av skadevolderens skyld kan her variere
sterkt. Er skaden dekket ved forsikring, kan verken skadelidte eller forsikringsselskapet
kreve erstatning hos skadevolderen dersom det bare er utvist uaktsomhet, se
bestemmelsene i skadeserstatningsloven §§ 4-2 og 4-3. I den motsatte ytterkant kan man
finne tilfeller hvor brannstiftelsen er en planlagt handling, og der hensikten har vært å
ødelegge. Jeg viser her til Borgarting lagmannsretts dom 14. desember 1998 i sak
LB-1998-00883, hvor et erstatningskrav på over 13 millioner kroner etter en kirkebrann
ble opprettholdt uten lempning. Jeg viser også til Borgarting lagmannsretts dom 19. april
1999 i sak LB-1997-03247 der skadevolderen etter flere forsøk i skadehensikt hadde
lyktes i å antenne et bolighus. Erstatningsansvaret på over 3 ½ millioner kroner, som i det
vesentlige var et regresskrav fra et forsikringsselskap, ble ikke lempet.
(29) Brannen i vår sak ble anstiftet i eller ved en bod i et større boligkompleks, antakelig ved
bruk av brennende væske. Under straffesaken festet ikke retten lit til As forklaring om at
det begynte å brenne ved et uhell, og at han slukket brannen før han forlot stedet. Som
nevnt ble A ved siden av skadeverket også straffedømt for overtredelse av den alvorligere
straffebestemmelsen i straffeloven § 148. Han var kjent med at boden var en del av et
eldresenter hvor det bodde mange eldre mennesker. Det var et hell at brannen ikke ledet
til tap av menneskeliv, og dette ble sett i sammenheng med politiets snarrådige og
resolutte opptreden på brannstedet. Selv om man først og fremst har for øye de materielle
verdiene som sto på spill og de tingsskadene som ble forvoldt, er det lite tvilsomt at As
forhold var meget graverende.
(30) Lagmannsretten uttaler at As handlemåte fremstår som "meningsløs og uten noe forståelig
motiv” og tilføyer så:
"Mest sannsynlig er handlingen en innskytelse i forvirret tilstand som i hovedsak er å
forklare i den misbrukssituasjon tiltalte over tid har vært i og særlig den betydelige
ruspåvirkningen den aktuelle natten."
(31) Når det gjelder skyldforholdet, skiller den foreliggende sak seg derfor klart fra forholdet i
de to lagmannsrettsdommene om brannstiftelse som jeg nettopp har nevnt.
(32) Jeg nevner at partene for Høyesterett under drøftelsen av § 5-2 også har trukket frem et
par andre forhold. A har fremhevet at hensynet til de skadelidte som i punkt 2 i
lagmannsrettens domsslutning har fått pådømt sine erstatningskrav, taler for lempning.
Forsikringsselskapet har på sin side pekt på de muligheter som A i fremtiden vil ha til å få
gjennomført gjeldsordning, og hvor også regresskravet vil kunne inngå i ordningen etter
bestemmelsene i gjeldsordningsloven § 4-8 bokstav h. Jeg kan ikke se at det her er tale

6
om forhold som med noen vekt kan tillegges betydning ved den vurdering som § 5-2
legger opp til.
(33) Etter en samlet vurdering av de momenter som skal tas i betraktning etter § 5-2, er jeg
under adskillig tvil kommet til at ansvaret for A blir urimelig belastende, og at det bør
lempes. Jeg legger da særlig vekt på at brannstiftelsen, selv om den var forsettlig, skjedde
som en innskytelse i en noe forvirret tilstand. Jeg er blitt stående ved at ansvarsbeløpet
bør reduseres til kr 750 000, og at renter av dette beløp først påløper fra den
oppfyllelsesfrist som blir fastsatt i Høyesteretts dom.
(34) Anken har ført frem. A er innvilget fri sakførsel for Høyesterett. På bakgrunn av den tvil
som jeg har gitt uttrykk for, er jeg kommet til at saksomkostninger ikke bør tilkjennes for
Høyesterett, jfr. tvistemålsloven § 180 annet ledd og § 172 annet ledd.
(35) Jeg stemmer for denne
D O M :
1. A betaler til If Skadeforsikring NUF kr 750 000 – syvhundreogfemtitusen – kroner
innen 2 – to – uker fra forkynnelsen av denne dom med tillegg av den alminnelige
forsinkelsesrente etter forsinkelsesrenteloven § 3 første ledd første punktum fra
utløpet av oppfyllelsesfristen til betaling skjer.
2. Saksomkostninger for Høyesterett tilkjennes ikke.
(36) Dommer Støle: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(37) Dommer Matningsdal: Likeså.
(38) Dommer Tjomsland: Likeså.
(39) Dommer Gjølstad: Likeså.
(40) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
1. A betaler til If Skadeforsikring NUF kr 750 000 – syvhundreogfemtitusen – kroner
innen 2 – to – uker fra forkynnelsen av denne dom med tillegg av den alminnelige
forsinkelsesrente etter forsinkelsesrenteloven § 3 første ledd første punktum fra
utløpet av oppfyllelsesfristen til betaling skjer.
2. Saksomkostninger for Høyesterett tilkjennes ikke.