Sammendrag: Øie, Utgård, Matningsdal, Skoghøy og ScheiSpørsmål om bruk av domenenavnet "volvoimport.no" krenker det registrerte varemerket "Volvo". A er uavhengig importør av Volvo personbiler. Han fikk i 2002 registrert internett-domenenavnet "volvoimport.no " hos registraren NORID og har opprettet en hjemmeside, som blant annet beskriver og viser bilder av de biler han kan skaffe. Varemerket "Volvo" er registret i Varemerkeregisteret. Volvo Personbiler Norge AS har rett til å forfølge krenkelser av varemerket i Norge.Høyesterett mente, i likhet med tingretten og lagmannsretten, at bruken av domenenavnet "volvoimport.no" krenker varemerket "Volvo". Forvekslingsfaren er så stor at bruken av "volvoimport" isolert sett rammes av varemerkeloven § 4, jf. § 6. Bruken av varemerket er heller ikke lovlig etter det såkalte konsumpsjonsprinsippet i varemerkedirektivet artikkel 7, som er gjennomført i norsk rett uten endring i varemerkeloven § 4. Avgjørende etter artikkel 7 er om varemerkeinnehaveren har berettiget grunn til å motsette seg bruken av varemerket. Det mente Høyesterett at Volvo Personbiler Norge AS hadde. Uttalt at det måtte foretas en bred interesseavveining mellom varemerkeinnehaverens interesse og As interesse i å drive import og salg. Sentrale momenter var om bruken av "volvoimport" skaper et inntrykk av at det er tilhørighet eller en sentral forbindelse mellom Hoppestads virksomhet og Volvokonsernet, om bruken er nødvendig av hensyn til formålet med artikkel 7, som er å sikre en effektiv konkurrerende import, og om bruken har preg av urimelig utnyttelse av varemerket Volvo.

NORGES HØYESTERETT
Den 7. oktober 2004 avsa Høyesterett dom i
HR-2004-01671-A, (sak nr. 2004/213), sivil sak, anke,
A (advokat Audun Gjøstein – til prøve)
mot
Volvo Personbiler Norge AS (advokat Helge Olav Bugge)
S T E M M E G I V N I N G :
(1) Dommer Øie: Saken gjelder spørsmålet om bruk av domenenavnet ”volvoimport.no”
krenker det registrerte varemerket ”Volvo”.
(2) Den ankende part, A, selger Volvo personbiler som han importerer fra Sverige. A, som er
uavhengig importør, skaffer bilene til veie gjennom autoriserte forhandlere i Sverige. Det
dreier seg dels om administrasjons-, demonstrasjons- og utstillingsbiler, dels om nye
biler. A tilbyr også enkelte andre bilmerker, men har solgt få slike biler.
(3) A fikk i 2002 registrert internett-domenenavnet ”volvoimport.no ” hos registraren
NORID. Han har opprettet en hjemmeside, som blant annet beskriver og viser bilder av
de biler han kan skaffe.
(4) Ankemotparten, Volvo Personbiler Norge AS, eies av Volvo Personvagnar AB og er
morselskapets eneimportør av Volvo personbiler til Norge. Bilene selges her i landet
gjennom vel 40 autoriserte forhandlere.
(5) Varemerket ”Volvo” er registret i Varemerkeregisteret. Volvo Personbiler Norge AS har
rett til å forfølge krenkelser av varemerket i Norge.
(6) Volvo Personbiler Norge AS reiste i juni 2002 sak ved Skien og Porsgrunn tingrett med
krav om at A skulle forbys å benytte, overdra eller på annen måte forføye over
domenenavnet ”volvoimport.no” og å gjøre forretningsmessig bruk av andre domenenavn
som inneholder ”volvo”. Selskapet krevde samtidig at A skulle pålegges å gjennomføre
nødvendige tiltak for å slette domenenavnet ”volvoimport.no”. I tillegg til å bestride

2
kravene, anførte A at Volvo Personbiler Norge AS ikke hadde rettslig interesse i
søksmålet. Tingretten avsa 29. oktober 2002 dom med slik domsslutning:
”1. A forbys å benytte, overdra eller på annen måte å forføye over
internettdomenenavnet ”volvoimport.no”.
2. A forbys å benytte, overdra eller på annen måte gjøre forretningsmessig bruk
av andre internettdomenenavn inneholdende ”volvo”.
3. A pålegges å gjennomføre nødvendige tiltak for å slette
internettdomenenavnet ”volvoimport.no” hos registraren NORID.
4. A betaler Volvo Personbiler Norge AS ved styrets formann saksomkostninger
med 61.750 – sekstientusensyvhundreogfemti – kroner med tillegg av den til
enhver tid lovlige forsinkelsesrente etter lov om renter ved forsinket betaling
mm av 17. desember 1976 nr. 100 § 3 første ledd – for tiden 12 % årlig rente –
fra forfall til betaling skjer. Oppfyllelsesfristen er 2 – to – uker fra dommens
forkynnelse.”
(7) A anket til Agder lagmannsrett. Saken sto for lagmannsretten i en noe annen stilling enn
for tingretten. A hadde frafalt anførselen om at Volvo Personbiler Norge AS ikke hadde
rettslig interesse i søksmålet. Dessuten var overskriften på hjemmesiden endret fra
”VOLVOIMPORT.NO” til ”A BIL” med undertittelen ”uavhengig importør av Volvo”.
Domenenavnet ”volvoimport.no” var derimot fortsatt i bruk. Lagmannsretten avsa 26.
november 2003 dom med slik domsslutning:
”1. Tingrettens dom, domsslutningens punkter 1, 3 og 4 stadfestes.
2. A frifinnes for øvrig.
3. A dømmes til innen 2 – to – uker fra forkynnelsen av denne dom å erstatte
Volvo Personbiler Norge AS dets saksomkostninger for lagmannsretten med
kr. 67.996,- – kronersekstisjutusennihundreognittiseks – med tillegg av lovlig
forsinkelsesrente etter lov om forsinket betaling mm av 17. desember 1976 § 3,
p.t. 12 – tolv – prosent p.a., fra forfall til betaling skjer.”
(8) A har anket punkt 1 og 3 i lagmannsrettens domsslutning til Høyesterett. Anken gjelder
rettsanvendelsen og bevisvurderingen. Partene er imidlertid i stor grad enige om det
faktum som er av betydning for de rettsspørsmål som Høyesterett behandler. A bestrider
ikke lenger at det er adgang til å pålegge ham å gjøre de nødvendige tiltak for å slette
domenenavnet ”volvoimport.no” hos registraren NORID hvis bruken av domenenavnet
krenker varemerket ”Volvo”. Saken står for øvrig i samme stilling for Høyesterett som for
lagmannsretten.
(9) Den ankende part, A, har i det vesentlige gjort gjeldende:
(10) Bruken av domenenavnet ”volvoimport.no” krenker ikke varemerket ”Volvo”.
Forvekslingsfare foreligger ikke. Hjemmesiden er utformet slik at det kommer tydelig
frem at A er en uavhengig importør. Siden skiller seg klart fra Volvos egen hjemmeside.
Volvos logo og design er ikke brukt. Lite tyder på at forveksling faktisk har skjedd. Dette
underbygger at forvekslingsfaren er liten. Varemerkeloven §§ 4 og 6 er dermed ikke
overtrådt.

3
(11) Uansett har A rett til å bruke domenenavnet med hjemmel i det såkalte
konsumpsjonsprinsippet: Innehaveren av et varemerke kan ikke forby bruken av
varemerket når en vare er brakt i omsetning under dette merket av innehaveren selv eller
med hans samtykke, jf. varemerkedirektivet (89/104/EØF) artikkel 7 nr. 1. Prinsippet er
ikke uttrykkelig nedfelt i varemerkeloven, men varemerkedirektivet artikkel 7 er
gjennomført i norsk rett uten endring av varemerkeloven § 4, jf. Høyesteretts dom 4. juni
2004 i den såkalte Paranova-saken.
(12) Varemerkedirektivet artikkel 7 nr. 2, som gjør unntak fra konsumpsjonsprinsippet når
varemerkeinnehaveren har berettiget grunn til å motsette seg bruken av varemerket,
kommer ikke til anvendelse. Et viktig særtrekk ved bilbransjen er at en bil gjerne selges
videre flere ganger. I den såkalte BMW-dommen (EF-domstolens sak C-63/97) ble det
lagt stor vekt på om bruken av et varemerke var nødvendig for å sikre retten til
videreforhandling. Skal bruktbilmarkedet fungere, må varemerket ”Volvo” kunne
benyttes også når varen har forlatt produsenten.
(13) Det følger av Paranova-dommen, jf. den såkalte Dior-dommen (EF-domstolens sak
C-337/95) at et varemerke kan brukes i markedsføringen av et produkt. For A er det
sentralt at han også kan bruke varemerket i markedsføringen av virksomheten sin. Det må
legges avgjørende vekt på at As markedsføringsstrategi er å kommunisere via internett.
Domenenavnet må være lett å huske. ”Volvoimport.no” beskriver helt presis den
virksomheten A driver, og er langt enklere å huske enn alternative domenenavn, for
eksempel ”Abil.no”.
(14) Bruken av ”volvoimport” gir ikke urettmessig inntrykk av at det er noen
forretningsforbindelse mellom varemerkeinnehaveren og A. ”Import” forstås i
bilsammenheng i folkelig tale som bruktbilimport. Hjemmesiden er utformet slik at det
kommer klart frem at A er en uavhengig importør. Man må dessuten se hen til hvem som
kan tenkes å gå inn på As hjemmeside. De som søker seg frem til ”volvoimport”, må
antas å være avanserte brukere som kjenner til import utenfor det ordinære
importapparatet. De øvrig brukerne må ha fått informasjon om siden fra andre og vet
dermed hvem de kommer til.
(15) Det er liten fare for at As virksomhet vil skade varemerket ”Volvo”. A selger bare biler av
høy kvalitet som skaffes fra velrenommerte forhandlere i Sverige. Varemerkeinnehaveren
har ikke berettiget grunn til å motsette seg bruken av ”volvoimport”. Bruken er lovlig.
(16) Det følger av Paranova-dommen at bruk av et varemerke som er lovlig etter
varmerkeloven §§ 4 og 6, jf. varemerkedirektivet artikkel 7, heller ikke kan være i strid
med markedsføringsloven § 8 a og/eller § 1.
(17) A bestrider også at foretaksnavneloven § 2-6 nr. 4, jf. §§ 3-2 og 3-3 er krenket.
(18) A har lagt ned slik påstand:
”1. A frifinnes.
2. A tilkjennes saksomkostninger for byrett, lagmannsrett og Høyesterett med
tillegg av lovens forsinkelsesrente fra oppfyllelsestidens utløp til betaling
skjer.”

4
(19) Ankemotparten, Volvo Personbiler Norge AS, har i det vesentlige gjort gjeldende:
(20) ”Volvo” er et non-deskriptivt og distinkt varemerke som er sterkt innarbeidet gjennom en
lang årrekke. Varemerket har en betydelig goodwill og representerer enorme investeringer
og verdier. Partene er enige om at merket har såkalt Kodak-status, jf. varemerkeloven § 6
andre ledd. Den sterke innarbeidelsen innebærer at bruken av ”volvoimport” urimelig
utnytter varemerket Volvos goodwill. Til overmål foreligger det vareidentitet. Bruken av
”volvoimport” er dermed i utgangspunktet i strid med varemerkeloven § 4, jf. § 6.
(21) Krenkelsen rettferdiggjøres ikke i kraft av konsumpsjonsprinsippet, jf.
varemerkedirektivet artikkel 7. Varemerkedirektivet artikkel 7 nr. 1 tillater ikke at et
varemerke brukes som domenenavn. Bruken strider mot sedvanlig bransjepraksis og er
allerede derfor ikke kommersielt nødvendig. Det foreligger ikke noen fastslått EF-rett
som gir konsumpsjonsprinsippet anvendelse på konkurrerende importørers bruk av
varemerke i domenenavn. Den ankende part argumenterer dermed for å utvide prinsippets
virkeområde klart utover det som følger av EF-domstolens praksis og nasjonal
rettspraksis i EU-land. Det kan reises tvil om hvor langt det EF-fastslåtte kjerneområdet
for varemerkedirektivet er implementert i norsk rett. En dynamisk presumsjonstolkning
kan ikke benyttes for å innpasse ikke-implementert EF-rett i spørsmål som gjelder borger-
borger, jf. plenumsavgjørelsen i Rt. 2000 side 1811 og avgjørelsen i Rt. 2000 side 996.
(22) Under enhver omstendighet forbyr artikkel 7 nr. 2 bruken av ”volvoimport.no” som
domenenavn. Dior-dommen åpner bare for bruk av varemerke ved videresalg når ”de
former for reklamering, som er sædvanlige i hans branche”, brukes. Det er ingen tradisjon
– verken i eller utenfor Volvo-konsernet – for å bruke varemerke i detaljistforhandlernes
domene. Dette er heller ikke vanlig i andre bransjer. Dessuten følger det av BMW-
dommen at bruken av varemerket ikke må skape inntrykk av ”erhvervsmæssig
forbindelse” mellom forhandler og varemerkeinnehaver eller av at det på annen måte er
en særlig forbindelse mellom de to virksomheter. Sentralt er om varemerkets særpreg,
status og renommé blir utnyttet på en utilbørlig/illojal måte.
(23) Publikum vil nettopp ha en sterk forventning om enten identitet eller i hvert fall en
kommersiell forbindelse mellom varemerkeinnehaveren og en bruker av varemerket. Alle
Volvobiler som selges i Norge, er importert, og slik er det også med nesten alle andre
varer. Tillegget ”import” er dermed ikke egnet til å unngå sammenblanding.
Opplysningen om at A er en uavhengig importør av Volvo ser man først når man kommer
inn på hjemmesiden – ”inn i butikken” – og da har goodwill-utnyttelsen allerede skjedd.
Betraktningsmåten er spesielt relevant ved Kodak-merker, hvor kriteriet er goodwill-
utnyttelsen, ikke den tradisjonelle forveksling av varens kommersielle opphav.
(24) Paranova-dommen gir ikke støtte for den ankende parts syn. Den saken gjaldt et annet
ledd i omsetningskjeden hvor bruken av varemerket var kommersielt nødvendig.
(25) Som en parallell prinsipal anførsel har Volvo Pesonbiler Norge AS gjort gjeldende at
”volvoimport” brukes ulovlig som sekundært forretningskjennetegn. Bruken krenker både
det registrerte og innarbeidede varemerket Volvo, jf. foretaksnavneloven § 2-6 nr. 4 og
foretaksnavnet/det sekundære forretningskjennetegnet Volvo Personbiler Norge/Volvo,
jf. § 2-6 nr. 4, jf. §§ 3-2 og 3-3.

5
(26) Subsidiært hevder Volvo Personbiler Norge AS at bruken av ”volvoimport” som
kjennetegn krenker markesdføringsloven § 8 a og/eller § 1.
(27) Volvo Personbiler Norge AS har lagt ned slik påstand:
”1. Agder lagmannsretts dom i sak nr. 02-01945 A stadfestes.
2. A dømmes til å betale Volvo Personbiler Norge AS’ saksomkostninger for
Høyesterett, med tillegg av den til enhver tid lovlige forsinkelsesrente fra
forfall til betaling skjer.”
(28) Mitt syn på saken:
(29) Jeg er kommet til at anken ikke kan føre frem.
(30) Partene er enige om at A driver en fullt lovlig import av Volvo personbiler fra Sverige til
Norge og salg av bilene her. Spørsmålet er om bruken av ”volvoimport” er berettiget.
(31) ”Volvoimport” brukes i fire sammenhenger i As virksomhet: For det første brukes det
som domenenavn – som adresse til nettsted i verdensveven (world wide web – www).
Dessuten brukes ”volvoimport” som sidetittel på As hjemmeside, det inngår i overskriften
”Velkommen til A bil sitt nettsted, Volvoimport.no” på hjemmesiden, og det inngår i
e-postadressen. Volvos logo og design er derimot ikke brukt på hjemmesiden, og det går
uttrykkelig frem at A er en uavhengig importør. Siden har også opplysninger om As navn,
adresse og foretaksnummer.
(32) Jeg ser først på spørsmålet om bruken av ”volvoimport” er i strid med forbudet i lov
3. mars 1961 nr. 4 om varemerker (varemerkeloven) §§ 4 og 6. Varemerkeloven har ingen
særregler om retten til å bruke domenenavn. Men de mer generelle reglene i loven
kommer til anvendelse også på domenenavn, jf. blant annet NOU 2001: 8 Lov om
varekjennetegn med motiver fra Varemerkeutredningen II punkt 8.2.
(33) Rett til varemerke etter varemerkeloven §§ 1 til 3 har den virkning at ingen annen enn
innehaveren i næringsvirksomhet kan bruke ”samme kjennetegn”, jf. varemerkeloven § 4
første ledd første punktum. Dette gjelder enten kjennetegnet brukes ”på varen eller dens
innpakning, i reklame, forretningsdokumenter eller på annen måte” (første ledd annet
punktum). ”Samme kjennetegn” er i første ledd tredje punktum definert som ”et
kjennetegn som er så likt et annet at det er egnet til å forveksles med dette i den
alminnelige omsetning, jf § 6”.
(34) Paragraf 6 foreskriver at et kjennetegn som hovedregel bare skal anses som egnet til å
forveksles hvis det gjelder varer av samme eller lignende slag. Likevel skal kjennetegn
som ligner hverandre, anses egnet til å forveksles selv om det ikke gjelder varer av
samme eller lignende slag dersom det kjennetegnet som har eldst rett, ”er så velkjent og
har en slik anseelse her i riket, at det ville bety en urimelig utnyttelse eller forringelse av
dets anseelse (goodwill) om det annet kjennetegn ble brukt av en annen” (§ 6 andre ledd),
den såkalte Kodak-regelen. Det er ubestridt at varemerket ”Volvo” i utgangspunktet fyller
vilkårene for å nyte Kodak-vern.
(35) Jeg finner det lite tvilsomt at bruken av ”volvoimport” isolert sett rammes av § 4, jf. § 6.
”Volvo” er det sentrale elementet i domenenavnet. Jeg er enig med Volvo Personbiler

6
Norge AS i at ”import” ikke er tilstrekkelig til å skille mellom ”volvoimport” og ”Volvo”.
Dermed foreligger det sterk kjennetegnslikhet. Varemerket ”Volvo” er dessuten så
velkjent og har en slik anseelse at det innebærer en urimelig utnyttelse av varemerket om
det blir brukt av en annen.
(36) Spørsmålet er etter dette om As bruk av varemerket likevel er lovlig etter det såkalte
konsumpsjonsprinsippet. Prinsippet er nedfelt i første rådsdirektiv 21. desember 1988 om
tilnærming av medlemsstatenes lovgivning om varemerker (89/104/EØF, heretter kalt
varemerkedirektivet) artikkel 7, som lyder:
”Konsumpsjon av rettigheter som er knyttet til varemerket
1. Varemerket skal ikke gi innehaveren rett til å forby bruken av det for varer som av
innehaveren selv eller med dennes samtykke er brakt i omsetning i Fellesskapet under
dette varemerket.
2. Nr. 1 gjelder ikke når innehaveren har berettiget grunn til å motsette seg videre
ervervsmessig utnyttelse av varene, særlig når varenes tilstand er blitt endret eller
forringet etter at de ble brakt i omsetning.”
(37) Jeg legger til grunn at konsumpsjonsprinsippet slik det er nedfelt i varemerkedirektivet
artikkel 7, er gjennomført i norsk rett uten endring i varemerkeloven § 4, jf. Ot.prp. nr. 72
(1991–1992) side 55 og Høyesteretts dom 4. juni 2004 (HR-2004-00981-A), den såkalte
Paranova-dommen. Det heter i avsnitt 64 i dommen:
”… Utgangspunktet her er varemerkeloven § 4 første ledd første punktum. Etter
bestemmelsen har retten til et varemerke ”den virkning at ingen annen enn innehaveren
i næringsvirksomhet kan bruke samme kjennetegn … for sine varer”. Det har
tradisjonelt vært lagt til grunn at bestemmelsen må forstås med et ulovfestet forbehold
om konsumpsjon av varemerkerettigheten, dvs. at en originalvare som er beskyttet av et
varemerke, fritt kan videreselges under dette merket når varen er brakt i omsetning av
varemerkeinnehaveren eller med dennes samtykke. En tilsvarende regel om
konsumpsjon finnes i varemerkedirektivet artikkel 7, som er gjennomført i norsk rett
uten endring av varemerkeloven § 4. …”
(38) Jeg finner ikke grunn til å gå nærmere inn på plenumsavgjørelsen i Rt. 2000 side 1811,
som Volvo Personbiler Norge AS har trukket frem. I den saken var det spørsmål om en
klar norsk lovbestemmelse skulle vike for en direktivbestemmelse. I vår sak foreligger det
ikke et slikt kollisjonstilfelle. Det er her tale om å utfylle en tidligere ulovfestet og
skjønnsmessig regel.
(39) Varemerkeloven § 4 må etter dette tolkes på grunnlag av varemerkedirektivet artikkel 7,
som i sin tur må tolkes på grunnlag av EF-domstolens rettspraksis. Til bruk i Paranova-
saken ble det innhentet en rådgivende uttalelse fra EFTA-domstolen om artikkel 7. Det
heter blant annet i uttalelsen, som er gjengitt i Paranova-dommen avsnitt 65:
”32. Den rettspraksis som er referert til ovenfor er nå reflektert i artikkel 7 i direktivet,
hvis ordlyd er gitt generell form og som utgjør en sammenfattende regulering av
spørsmålet om konsumpsjon for varemerkerettigheter for produkter …
33. Direktivet må imidlertid tolkes i lys av de grunnleggende reglene om fri bevegelighet
for varer (se, for sammenligning, … [Bristol-dommen] avsnitt 27). Følgelig må
artikkel 13 EØS og artikkel 7 i direktivet, som tilstreber samme resultat, fortolkes på
samme måte (se … [Bristol-dommen] avsnitt 40).

7
34. Ved kodifiseringen av prinsippet om konsumpsjon, synes det som om
fellesskapslovgiverne mente å forene, på den ene siden, interessen i å beskytte
varemerkerettighetene med, på den andre siden, interessen i fri bevegelighet for varer.
Med hensyn til hvilken vekt disse interessene skal tillegges, bemerker EFTA-domstolen
følgende: varemerkerettighetene må anses som et vesentlig element i en ordning med
uinnskrenket konkurranse, som EØS-avtalen er ment å etablere og opprettholde …”
(40) Om betydningen av EFTA-domstolens uttalelse for norsk rett viser jeg til Paranova-
dommen avsnitt 67 med videre henvisning til plenumsavgjørelsen i Rt. 2000 side 1811 på
side 1820. I avsnitt 71 i Paranova-dommen fremheves det under henvisning til den
rådgivende uttalelsen avsnitt 47 at den nasjonale domstolen ”må foreta en omfattende
faktisk vurdering som gir en omhyggelig interesseavveining”. Og i avsnitt 73 heter det
blant annet:
”Jeg går så over til å drøfte de interesser som skal avveies mot hverandre, og ser først
på hensynet til parallellimportøren. Slik jeg ser det, representerer han den interessen
som ligger bak EØS-avtalen artikkel 13 in fine jf. artikkel 11, jf. EF-traktaten
artikkel 30 og 28 (Roma-traktaten artikkel 36 og 30) om hensynet til fri flyt av varer
mellom EØS-landene. Denne interessen tilsier etter min mening ikke bare at
parallellimportøren må kunne markedsføre ompakkede legemidler, men også at han må
gis en rimelig mulighet for å presentere sine varer for publikum, dvs. at han må gis et
visst spillerom for en strategi for produktpresentasjon …”
(41) To dommer av EF-domstolen er også sentrale. I dom 4. november 1997 i sak C-337/95,
Parfums Christian Dior SA og Parfums Christian Dior BV mot Evora BV (Dior-dommen)
avsnitt 46 er det lagt til grunn at en parallellimportør som hovedregel kan benytte et
varemerke i markedsføringen av sitt produkt under forutsetning av at han anvender de
former for reklame som er sedvanlige i hans bransje.
(42) Dette utdypes nærmere i dom 23. februar 1999 i sak C-63/97, Bayerische Motorenwerke
AG (BMW) og BMW Nederland BV mot Ronald Karel Deenik (BMW-dommen) avsnitt
51 og 52: Varemerket kan ikke brukes i forhandlerens reklame på en måte som kan gi
inntrykk av at det består en forretningsmessig forbindelse mellom forhandleren og
varemerkeinnehaveren, og særlig ikke av at forhandleren tilhører varemerkeinnehaverens
organisasjon eller at det er nær tilknytning mellom de to virksomheter. En slik reklame er
ikke nødvendig for å sikre fortsatt markedsføring av varen og dermed heller ikke for å
sikre at formålet med konsumpsjonsregelen i direktivet artikkel 7 nås. Dessuten vil
reklamen være illojal i forhold til varemerkeinnehaverens legitime interesser og skade
varemerkets verdi ved en utilbørlig utnyttelse av varemerkets særpreg eller renommé.
(43) På denne bakgrunnen må det i vår sak foretas en bred interesseavveining mellom
varemerkeinnehaverens interesse og As interesse i å drive import og salg. Sentrale
momenter i denne vurderingen vil være om bruken av ”volvoimport” skaper et inntrykk
av at det er tilhørighet eller en sentral forbindelse mellom As virksomhet og
Volvokonsernet, om bruken er nødvendig av hensyn til formålet med artikkel 7, som er å
sikre en effektiv konkurrerende import, og om bruken har preg av urimelig utnyttelse av
varemerket Volvo.
(44) Ved vurderingen må det legges vekt på at det dreier seg om et domenenavn, som etter sin
karakter er eksklusivt og ekskluderende, og som kan utvikles til å bli et sekundært
kjennetegn.

8
(45) Som nevnt anser jeg ”volvo” for å være den dominerende delen av domenenavnet.
”Import” beskriver den virksomheten som varemerkeinnehaveren selv driver. Videre
legger jeg til grunn at det ikke er utbredt at Volvoforhandlere bruker ”volvo” som en del
av sitt domenenavn eller som sekundært kjennetegn, og at tilsvarende heller ikke er vanlig
blant forhandlere som selger andre bilmerker. Jeg er da enig med Volvo Personbiler
Norge AS i at bruken av ”volvo” i domenenavnet skaper en sterk forventning hos
publikum om at det er tilhørighet eller i alle fall en forretningsmessig forbindelse mellom
A og Volvokonsernet.
(46) Riktignok går det uttrykkelig frem av As hjemmeside at han er en uavhengig importør.
Men det blir man først oppmerksom på når man er kommet inn på hjemmesiden. Da har
det – som ankemotparten sterkt har fremhevet – allerede skjedd en utnyttelse av goodwill.
(47) Jeg kan heller ikke se at bruken av ”volvo” i domenenavnet er nødvendig for å fremme
As interesser som konkurrerende importør. Det forhold at det ikke er noen utbredt
bransjepraksis å bruke et varemerke som domenenavn eller sekundært kjennetegn,
underbygger dette. A vil i markedsføringssammenheng, for eksempel i annonser, lovlig
kunne opplyse at han importerer og selger Volvobiler. Bruken av søkemotorer på internett
vil dessuten gjøre at kunder kan finne frem til hans hjemmeside selv om ”volvo” ikke
utgjør en del av domenenavnet. Det er dermed ikke nødvendig at markedsføringen av
hans virksomhet skjer ved bruken av domenenavnet ”volvoimport.no”.
(48) Bruken av domenenavnet ”volvoimport.no” gjør det imidlertid mulig for A å drive sin
virksomhet uten store markedsføringsutgifter. Domenenavnet er så søkbart at muligheten
for at interesserte treffer, er rimelig stor. Men dette er ikke tilstrekkelig til å si at bruken
av domenenavnet er nødvendig.
(49) Etter min mening er det heller ikke rimelig at A, ved å bruke et domenenavn hvor et
varemerke med Kodak-vern er det sentrale element, blir spart for betydelige
markedsføringsutgifter. Hovedimportøren og Volvokonsernet for øvrig har brukt store
ressurser for å gjøre varemerket kjent og gi det kvalitetsstatus. A er med som
gratispassasjer.
(50) Jeg mener på denne bakgrunnen at Volvo Personbiler Norge AS har berettiget grunn til å
motsette seg en videre bruk av domenenavnet ”volvoimport.no”, jf. varemerkedirektivet
artikkel 7 nr. 2. A kan derfor ikke med hjemmel i konsumpsjonsprinsippet krenke
varemerket Volvo. Bruken av domenenavnet ”volvoimport.no” er dermed i strid med
varemerkeloven §§ 4 og 6.
(51) Med det resultatet jeg har kommet til, er det ikke nødvendig å gå inn på de øvrige
anførsler til Volvo Personbiler Norge AS.
(52) Anken har ikke ført frem. Etter hovedregelen i tvistemålsloven § 180 første ledd må da
den ankende part erstatte sakens omkostninger for Høyesterett. Det samlede beløp ifølge
omkostningsoppgaven for Høyesterett er 126 535 kroner, hvorav 1 535 kroner er
omkostninger. Hensett til det meget betydelige forarbeidet for å fremskaffe relevante
utenlandske rettskilder finner jeg at utgiftene har vært nødvendige, og kravet tas til følge.
(53) Jeg stemmer for denne

9
D O M :
1. Agder lagmannsretts dom stadfestes.
2. I saksomkostninger for Høyesterett betaler A til Volvo Personbiler Norge AS 126
535 – etthundreogtjuesekstusenfemhundreogtrettifem – kroner innen 2 – to – uker
fra forkynnelse av denne dom med tillegg av den alminnelige forsinkelsesrente
etter forsinkelsesrenteloven § 3 første ledd første punktum fra utløpet av
oppfyllelsesfristen til betaling skjer.
(54) Dommar Utgård: Eg er i det hovudsaklege og i resultatet einig med
førstvoterande.
(55) Dommer Matningsdal: Likeså.
(56) Dommer Skoghøy: Likeså.
(57) Justitiarius Schei: Likeså.
(58) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
1. Agder lagmannsretts dom stadfestes.
2. I saksomkostninger for Høyesterett betaler A til Volvo
Personbiler Norge AS 126 535 – etthundreogtjuesekstusenfemhundreogtrettifem –
kroner innen 2 – to – uker fra forkynnelse av denne dom med tillegg av
den alminnelige forsinkelsesrente etter forsinkelsesrenteloven § 3 første ledd første
punktum fra utløpet av oppfyllelsesfristen til betaling skjer.