Sammendrag: Bruzelius, Øie, Skoghøy, Rieber-Mohn, CowardA var av tingretten og lagmannsretten funnet å ha overtrådt straffeloven §§ 228 eller 229 ved fire anledninger, i tre av tilfellene med tillegg av § 232. Overtredelsene var i alle fire tilfellene utført ved slag mot fornærmedes ansikt. Han var også funnet å ha overtrådt § 227 - trussel om å drepe fornærmede. I forbindelse med en straffesak i 1977 ble han erklært for å være sinnssyk, og ble dømt til sikring i inntil tre år for overtredelse av straffeloven §§ 227, 229 første ledd og § 127. Det forelå opplysninger om en rekke tilfeller av aggressiv atferd i perioder hvor han ikke har vært undergitt tvangsmedisinering.Det var ikke tvilsomt at kravet om utilregnelighet på gjerningstiden var oppfylt. Det samme gjaldt kravet om at en overtredelse måtte være en alvorlig voldsforbrytelse etter § 39 nr. 1. Spørsmålene i saken var om det på domstidspunktet forelå konkret, nærliggende fare for at A på ny vil begå en alvorlig overtredelse når han tvangsmedisineres med antipsykotisk depotmedisin etter kapittel 3 i lov om psykisk helsevern, og om hensynet til samfunnsvernet gjorde det nødvendig med dom på tvungent psykisk helsevern i lys av tvangsvedtaket etter kapittel 3. Tingretten og lagmannsretten dømte A til tvungent psykisk helsevern. Lagmannsrettens dom ble imidlertid avsagt under dissens fra en fagdommer. Høyesterett kom til at faren for nye voldshandlinger ville være stor dersom medisineringen skulle bli avbrutt, og at det var stor fare for at voldshandlingene ville være alvorlige. Det ble videre uttalt at retten også må vurdere situasjonen dersom vernet etter kapittel 3 av en eller annen grunn skulle opphøre. As lidelse kan ikke kureres, men symptomene mildnes vesentlig under medikamentell behandling. Han har imidlertid ikke sykdomsinnsikt, og har avsluttet medisineringen hver gang tvangen er blitt opphevet.

Det ble fremhevet at når stabilitet i medisineringen er en helt nødvendig forutsetning for at det ikke skal være kvalifisert fare for nye voldshandlinger, må gjentakelsesvilkåret anses oppfylt Høyesterett kom videre til at hensynet til samfunnsvernet tilsa at rammen for tvungent psykisk helsevern i et tilfelle som dette, er lov om psykisk helsevern kapittel 5 og straffeloven § 39 b.

Påtalemyndigheten vil da ha en mulighet til å føre kontroll med rammevilkårene for medisineringen av A.

NORGES HØYESTERETT
Den 13. september 2005 avsa Høyesterett kjennelse i
HR-2005-01448-A, (sak nr. 2005/757), straffesak, anke,
A (advokat Gunnar K. Hagen)
mot
Den offentlige påtalemyndighet (førstestatsadvokat Lasse Qvigstad)
S T E M M E G I V N I N G :
(1) Dommer Bruzelius: Saken gjelder spørsmålet om det skal gis dom på overføring til
tvungent psykisk helsevern, jf. straffeloven § 39 og kapittel 5 i lov 2. juli 1999 nr. 62 om
psykisk helsevern.
(2) Kongsberg tingrett avsa 23. desember 2004 dom for straffekravet med slik domsslutning:
”A, født 00.00.1940, har overtrådt strl. § 229 tredje straffalternativ, jfr. § 232, strl. § 229 første
straffalternativ, strl. § 228 første ledd, jfr. § 232 og strl. § 227 og dømmes til overføring til
tvungent psykisk helsevern i medhold av strl. § 39.”
(3) A anket dommen til Borgarting lagmannsrett. Anken gjaldt bevisbedømmelsen under
skyldspørsmålet og reaksjonsfastsettelsen. Anken over domfellelsen for overtredelse av
straffeloven § 229 tredje straffalternativ jf. § 232, ett tilfelle av overtredelse av § 228
første ledd, jf. § 232 og av § 227 samt reaksjonsfastsettelsen ble henvist til
ankeforhandling.
(4) Ved lagmannsrettens dom av 25. april 2005 ble han funnet å ha overtrådt straffeloven for
de forhold som var henvist til behandling, og dømt til tvungent psykisk helsevern etter
straffeloven § 39 nr. 1, jf. lov om psykisk helsevern kapittel 5. Dommen er avsagt under
dissens. En av fagdommerne mente at det ikke var nødvendig av hensyn til
samfunnsvernet å idømme overføring til tvungent psykisk helsevern. Hun viste til at det
er truffet vedtak om tvungent psykisk helsevern etter lov om psykisk helsevern kapittel 3,
og mente at det ikke var sannsynliggjort at A er farlig i en slik grad at det kreves tiltak
utover de som kan settes i verk etter dette kapittel.

2
(5) A har anket over reaksjonsspørsmålet til Høyesterett. Han har gjort gjeldende at en
særreaksjon ikke er nødvendig for å verne samfunnet, og at faren for gjentakelse er liten
når han tvangsmedisineres med hjemmel i kapittel 3 i lov om psykisk helsevern.
(6) Jeg er kommet til at anken må forkastes.
(7) A er en 64 år gammel mann. Han er ugift og uten forsørgelsesbyrde. Han har tidligere
vært styrmann og er nå uføretrygdet. Han ble i 1977 idømt sikring i inntil tre år i stedet
for straff, jf. straffeloven § 39 bokstavene a-e slik bestemmelsen lød før lovendringen av
17. januar 1997 nr. 11 trådte i kraft 1. januar 2002. Han hadde den gangen overtrådt
straffeloven § 227, § 229 første ledd og § 127. Sikringen opphørte i mars 1980.
(8) I forbindelse med straffesaken som ble pådømt i 1977, ble det innhentet en
rettspsykiatrisk erklæring. I tilleggserklæring datert 16. august 1976 konkluderte de
rettsoppnevnte sakkyndige med at A var sinnssyk, og at han også hadde vært sinnssyk på
tiden for de påklagede handlinger. Kongsberg tingrett har i anledning av den nå aktuelle
saken innhentet en rettspsykiatrisk erklæring fra overlege, spesialist i psykiatri Hege
Saltnes og spesialist i psykiatri Agnar Aspaas. I erklæringen, som er avgitt 16. oktober
2004, oppsummerer de sakkyndige A’ sykehistorie:
”I 1975 ble han første gang innlagt Lier Sykehus (nå psykiatrisk avdeling, Sykehuset
Buskerud HF). Fram til 1999 har han hatt til sammen 14 opphold ved institusjonen, alle
ved tvungent psykisk helsevern. Han var også innlagt Reitgjerdet sykehus i 1976/77.
Tilstanden har vært kjennetegnet av omfattende vrangforestillinger om motarbeidelse
og forgiftning, drapsforsøk med gasspistol, ryktespredning og sammensvergelser hvor
bl.a. familie, politi og helsevesen skal være involvert. Han har fått diagnosene paranoid
schizofreni og paranoid psykose. Symptomene har vært ledsaget av aggressiv og truende
adferd. Under behandling med antipsykotisk medisin har symptomene bleknet
vesentlig, og adferden har blitt normalisert. Han har i lengre perioder vært fulgt opp
under tvungent ettervern. Hver gang han har blitt overført til frivillighet, har han
avbrutt medisinering. Etter noen tid har psykotiske symptomer og forstyrret, aggressiv
adferd kommet tilbake.
….
Det er ellers dokumentert en rekke tilfeller av voldsadferd som ikke har ført til tiltale.
Dette har i hovedsak skjedd i perioder hvor han har vært ubehandlet og tidlig i
behandlingsforløpet etter innleggelser på Lier.
Siden 1999 har han vært uten kontakt med det psykiske helsevern etter at tingretten i
1999 ga ham medhold i klage over tilbakeholdelse på Lier.
Av spesiell interesse er utskrift av vaktjournal ved Kongsberg politikammer. Denne
viser betydelig økning i henvendelser om aggressiv adferd etter at han ble utskrevet fra
tvungent psykisk helsevern i 1999 etter at han hadde fått medhold i tingretten.”
(9) Lovbrytere som er utilregnelige på gjerningstiden og straffrie etter straffeloven § 44 første
ledd, kan idømmes særreaksjon i medhold av § 39. Det er ikke bestridt at vilkåret om
utilregnelighet er oppfylt.
(10) Straffeloven § 39 angir hvilke lovbrudd den utilregnelige må ha begått for at
særreaksjonen skal kunne idømmes. Felles for de oppregnede lovbruddskategoriene i nr. 1
første punktum, som er benyttet i saken, er at de omhandler alvorlige forbrytelser som
krenker andres liv, helse eller frihet. Det er ikke uenighet om at A’ overtredelse av
straffeloven § 229 tredje straffalternativ jf. § 232 er en alvorlig voldsforbrytelse etter § 39
nr. 1. I tiltalebeslutningen er grunnlaget beskrevet slik:

3
”Fredag 23. april 2004 ca. kl. 15.20, på gangstien langs Numedalslågen ved krysset
Numedalsveien – Bergmannsveien i Kongsberg, uten foranledning tildelte han B et eller
flere slag med knyttet hånd mot ansiktet/ hodet, slik at B falt. Deretter tildelte han B
ytterligere slag med knyttet hånd og spark mot hodet og kroppen, slik at B mistet
bevisstheten, ble påført et meget stort hematom omkring høyre øyespalte og smerter
blant annet i øyeregionen, en utvidelse og et rift i høyre virvelpulsåre, med den følge at
B ble påført indre blødning i hodet. Lørdag 24. april 2004 ca. kl. 15.00 falt B bevisstløs
om, og døde på Rikshospitalet i Oslo 29. april 2004.”
(11) Det fremgår av lagmannsrettens domsgrunner at retten ikke fant det bevist at B var i ferd
med å angripe A, som ”hadde bygget opp en sterk aggressivitet”, og retten fant ”at det var
relativt tilfeldig at B plutselig kom i fokus for tiltaltes aggresjon”.
(12) Etter straffeloven § 39 kan overføring til tvungent psykisk helsevern bare idømmes når
vilkåret om gjentakelsesfare, jf. § 39 nr. 1 annet punktum, er oppfylt.
(13) Forsvareren har vist til at A er undergitt tvungent psykisk helsevern med hjemmel i
kapittel 3 i lov om psykisk helsevern. Selv om han nå ikke har døgnopphold i institusjon,
anføres det at vedtaket etter lovens § 3-8 sikrer at han blir medisinert, noe som fører til at
hans aggressive atferd reduseres vesentlig. Det foreligger derfor ikke på domstidspunktet
en konkret, nærliggende fare for at A på ny vil begå en alvorlig forbrytelse.
(14) Jeg drøfter først om det er nærliggende fare for at A på ny vil begå en ny alvorlig
forbrytelse etter kriteriene i § 39 nr. 1 første punktum. Gjentakelsesfaren må være
kvalifisert og reell, og kravet til faregraden kan variere etter alvoret i de straffbare
handlinger som er begått. Det fremgår av lovteksten at det særlig skal legges vekt på de
aktuelle straffbare forholdene og ”lovbryterens atferd, sykdomsutvikling og psykiske
funksjonsevne”.
(15) Utgangspunktet for farevurderingen er som nevnt den forbrytelsen som domfellelsen
gjelder. Lovgiverens intensjon har vært at forbrytelsens art og omfang kan gi
holdepunkter for hvor sannsynlig det er at noe lignende skjer igjen. Den alvorlige
voldsforbrytelsen i vår sak er en uprovosert legemskrenkelse med døden som følge mot
en, som lagmannsretten fremhever, ”liten og spinkel person som prøvde å flykte unna
tiltalte”. Retten peker videre på at handlingen har ”karakter av mishandling”, og
fortsetter:
”Tiltalte slo gjentatte ganger hardt med knyttet neve mot hoderegionen. Han fortsatte å
slå B etter at denne var falt vergeløs på bakken. Dertil sparket han B gjentatte ganger
hardt i overkroppen. Tiltalte var seg bevisst de handlinger han foretok, men synes ikke
å ha hatt sperrer mot å fortsette mishandlingen i minst tre til fire minutter.
Foranledningen til denne voldshandlingen var at B reiste seg og ropte til tiltalte for å få
ham til å stoppe vold mot en felles bekjent, … Tiltaltes angrep på … hadde sin
bakgrunn i vrangforestillinger.”
(16) Lagmannsretten kom som nevnt til at A også hadde overtrådt straffeloven § 228 første
straffalternativ jf. § 232 og § 227. I den rettskraftige delen av tingrettens dom ble han
funnet å ha overtrådt straffeloven § 229 første straffalternativ og § 228 første ledd
jf. § 232. Han har således overtrådt §§ 228 eller 229 ved fire anledninger, i tre av
tilfellene med tillegg av § 232. Overtredelsene ble utført ved slag mot fornærmedes
ansikt. A ble også funnet å ha overtrådt § 227 – trussel om å drepe fornærmede. Dommen
fra 1977 gjaldt §§ 227 og 229. Som nevnt av de rettspsykiatrisk sakkyndige, inneholder

4
vaktjournalen ved Kongsberg politikammer opplysninger om en rekke tilfeller av
aggressiv atferd i perioder hvor han ikke har vært undergitt tvangsmedisinering.
(17) As lidelse kan ikke kureres, men symptomene kan mildnes vesentlig under medikamentell
behandling. De rettspsykiatrisk sakkyndige har fremhevet at han aldri har oppnådd
sykdomsinnsikt, og at han har avsluttet antipsykotisk behandling hver gang tvang er blitt
opphevet. Om faren for nye voldshandlinger uttaler de i erklæringen:
”Forutsetning for en optimal prognose hvor risiko for nye voldshandlinger er minimal,
er at observanden behandles under tvungent psykisk helsevern. Det vesentlige
behandlingselement er antipsykotisk medisin i depotform. Behovet for slik behandling
er varig.
Fravær av slik behandling vil innebære en dårlig prognose med meget høy risiko for nye
voldshandlinger.”
(18) Overlege Yngve Ystad ved psykiatrisk avdeling, Sykehuset Buskerud HF, opplyste i
lagmannsretten at A ”har nytte av behandling med antipsykotisk medisin i depotform. Det
blir gitt injeksjon hver tredje uke. Sykehuset har registrert økt stressnivå hos A i slutten av
treukersperiodene”.
(19) Faren for nye voldshandlinger er etter min vurdering stor dersom behandlingen med
antipsykotisk medisin skulle bli avbrutt, for eksempel ved at A på ny skulle få medhold i
krav om opphevelse av vedtak eller om han ellers skulle bli utskrevet fra tvungent psykisk
helsevern, jf. lovens § 3-9 og § 3-10 siste ledd. Det er også, slik jeg ser det, stor fare for at
nye voldshandlinger vil være alvorlige.
(20) Det foreligger således etter min vurdering en kvalifisert fare for aggressiv atferd dersom
tvangsmedisineringen av A opphører, og en nærliggende fare for at han da på ny vil begå
alvorlig forbrytelse som krenker eller utsetter for fare andres liv, helse eller frihet.
Forsvarer har anført at denne faren ikke foreligger på domstidspunktet fordi han
tvangsmedisineres med hjemmel i lov om psykisk helsevern. Selv om utgangspunktet for
farevurderingen er situasjonen på domstidspunktet, må denne vurderingen imidlertid etter
mitt syn også omfatte forutsetningene for denne situasjon, jf. Rt. 2003 side 1085
avsnitt 29 flg. Selv om vedkommende i den saken var undergitt frivillig psykisk
helsevern, viser avgjørelsen at det er nødvendig å ta i betraktning situasjonen dersom
dette vernet skulle opphøre. Det er ikke tvilsomt at stabilitet i medisineringen er en
nødvendig forutsetning for at det ikke skal være kvalifisert fare for at A på ny skal begå
alvorlige voldshandlinger. Vilkåret om gjentakelsesfare er etter min mening da oppfylt.
(21) Jeg går så over til å behandle om hensynet til samfunnsvernet gjør det nødvendig med
dom på tvungent psykisk helsevern. Dette vilkåret har nær sammenheng med, og glir over
i vilkåret om gjentakelsesfare, jf. Rt. 2003 side 1085 og det som der er gjengitt i
avsnitt 15 fra Ot.prp nr. 87 (1993–1994). Forsvareren har som nevnt gjort gjeldende at
vilkåret om samfunnsvern ikke er oppfylt, og har også her vist til at vedtaket etter kapittel
3 fører til stabil medisinering av A med den følge at han aggressive atferd er vesentlig
redusert.
(22) En vesentlig forskjell mellom administrativt tvungent helsevern etter kapittel 3 i lov om
psykisk helsevern og dom på overføring til tvungent psykisk helsevern etter kapittel 5, er
at påtalemyndigheten etter kapittel 5 beholder en sentral partsrolle både ved vesentlige
endringer i behandlingen, jf. lovens § 5-4, og ved opphør av reaksjonen, jf. straffeloven

5
§ 39 b. Påtalemyndigheten har ikke en slik rolle etter kapittel 3. Forskjellen dempes noe
ved at politiet etter loven er tillagt funksjoner som ”offentlig myndighet”, jf. § 1-3.
Dersom en person som er tvangsinnlagt etter kapittel 3 blir utskrevet, kan politiet etter
§ 3-7 begjære vedkommende undergitt tvungent psykisk helsevern på ny. Verken politiet
eller påtalemyndigheten har imidlertid noen partsrolle dersom vedkommende reiser
søksmål om gyldigheten av vedtak etter kapittel 3.
(23) As sykdom er varig, han mangler sykdomsinnsikt og motsetter seg nødvendig
medikamentell behandling. Voldshandlingene finner sted uten forvarsel, og har ofte blitt
forøvd ved knyttneveslag mot hodet til fornærmede. Slike handlinger har et stort
skadepotensial. Hensynet til samfunnsvernet tilsier etter min mening at rammen for
tvungent psykisk helsevern i dette tilfellet utgjøres av lov om psykisk helsevern kapittel 5
og straffeloven § 39 b og ikke utelukkende av lovens kapittel 3. Dette vil gi
påtalemyndigheten en mulighet til å føre kontroll med rammevilkårene for
medisineringen av A.
(24) Jeg stemmer for denne
K J E N N E L S E :
Anken forkastes.
(25) Dommer Øie: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(26) Dommer Skoghøy: Likeså.
(27) Dommer Rieber-Mohn: Likeså.
(28) Dommer Coward: Likeså.
(29) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
K J E N N E L S E :
Anken forkastes.