Sammendrag: Coward, Flock, Mitsem, Utgård og AaslandDet norske selskapet Agrimann Norge AS reiste sak ved Nord-Østerdal tingrett mot bl.a. det finske selskapet Junkkari OY med krav om erstatning for brudd på en påstått eneforhandleravtale. Tingretten avviste søksmålet, og lagmannsretten stadfestet tingrettens kjennelse.Agrimanns kjæremål over lagmannsrettens kjennelse ble henvist til muntlig forhandling i Høyesterett. Heller ikke dette kjæremålet førte frem, men begrunnelsen ble en noe annen enn i de tidligere instansene. Det var nå enighet om at i forhold til Luganokonvensjonen artikkel 5 nr. 1 om oppfyllelsesverneting var det plikten etter eneforhandleravtalen som var "den forpliktelse tvisten gjelder". Uenigheten gjaldt særlig rekkevidden av EF-domstolens avgjørelse fra 2002 i den såkalte WABAG-saken. Domstolen kom der til at det ikke var oppfyllelsesverneting etter artikkel 5 nr. 1 i den parallelle Brusselkonvensjonen når en unnlatelsesforpliktelse overhodet ikke hadde noen geografisk avgrensning. Høyesterett var enig med Junkkari i at det samme måtte gjelde når den påståtte eneforhandleravtalen ikke hadde noe mer bestemt oppfyllelsessted enn at den gjaldt for salg på det norske markedet. Søksmålet måtte da etter hovedregelen i artikkel 2 i Luganokonvensjonen anlegges ved Junkkaris hjemting i Finland. Partene var også uenige om hvorvidt det var inngått noen eneforhandleravtale. Ut fra sin forståelse av artikkel 5 nr. 1 så Høyesterett ikke grunn til å ta standpunkt til om Agrimanns pretensjon om at det var inngått en slik avtale, skulle legges til grunn ved avgjørelsen av vernetingsspørsmålet.

NORGES HØYESTERETT
Den 14. juni 2004 avsa Høyesterett kjennelse i
HR-2004-01040-A, (sak nr. 2003/1520), sivil sak, kjæremål,
Agrimann Norge AS (advokat Arne Meltvedt)
mot
Junkkari OY (advokat Yngvild Thue – til prøve)
S T E M M E G I V N I N G :
(1) Dommer Coward: Saken gjelder spørsmål om verneting ved krav om erstatning for
brudd på en påstått eneforhandleravtale – tolkning av Luganokonvensjonen artikkel 5
nr. 1.
(2) Agrimann Norge AS – i det følgende stort sett omtalt som Agrimann – gikk 9. desember
2002 til søksmål for Nord-Østerdal tingrett mot det finske selskapet Junkkari OY og mot
Eikmaskin AS. Agrimann krevde erstatning og anførte at Junkkari hadde brutt en
eneforhandleravtale med Agrimann ved å selge bestemte typer landbruksmaskiner –
særlig dobbeltkutteren Tupla-Junkkari – til Eikmaskin. Oppfyllelsesverneting etter
Luganokonvensjonen artikkel 5 nr. 1 ble anført som grunnlaget for å reise saken mot
Junkkari ved Nord-Østerdal tingrett. De to saksøkte påstod begge saken avvist.
(3) Nord-Østerdal tingrett avsa 15. april 2003 kjennelse der saken ble avvist overfor begge de
saksøkte. Slutningen lyder slik:
”1. Søksmålet mot Junkkari OY og Eikmaskin AS avvises.
2. Agrimann Norge AS dømmes til å betale saksomkostninger til Junkkari Oy
og Eikmaskin AS med kr 31.000 til hvert firma. Beløpene forfaller to uker fra
forkynnelse av denne kjennelse.”
(4) Søksmålet mot Eikmaskin AS ble avvist i medhold av tvistemålsloven § 64, og denne
delen av kjennelsen ble ikke påkjært. Agrimann påkjærte derimot til Eidsivating
lagmannsrett avgjørelsen om å avvise søksmålet mot Junkkari. Kjæremålet førte ikke
frem; lagmannsretten avsa 9. september 2003 kjennelse med slik slutning:

2
”1. Tingrettens kjennelse, slutningens punkt 1, samt slutningens punkt 2 for så
vidt gjelder Agrimann Norge AS, stadfestes.
2. I saksomkostninger for lagmannsretten betaler Agrimann Norge AS til
Junkkari OY 7.000 – syvtusen – kroner innen 2 – to – uker fra kjennelsens
forkynnelse.”
(5) Agrimann har påkjært lagmannsrettens kjennelse til Høyesteretts kjæremålsutvalg.
Kjæremålsutvalget besluttet 11. mars 2004 at kjæremålssaken skal avgjøres av
Høyesterett etter reglene i lov 25. juni 1926 nr. 2 § 6 andre ledd, og justitiarius har
bestemt at partsforhandling skal finne sted etter reglene for ankesaker.
(6) Saken har i noen grad endret karakter for Høyesterett. Mens de tidligere instansene løste
vernetingsspørsmålet ut fra at leveringsstedet for de enkelte leveransene av
landbruksmaskiner fra Junkkari til Agrimann var det avgjørende oppfyllelsesstedet i
forhold til artikkel 5 nr. 1 i Luganokonvensjonen, er partene nå enige om at det
avgjørende er oppfyllelsesstedet for Junkkaris plikt til å respektere den påståtte
eneforhandleravtalen.
(7) Den kjærende part – Agrimann Norge AS – har i hovedsak anført:
(8) Det foreligger en avtale mellom Agrimann og Junkkari som gir Agrimann rett til å være
eneforhandler av Junkkaris dobbeltkuttere Tupla-Junkkari på det norske markedet. For at
det skal legges til grunn for vernetingsavgjørelsen at en slik avtale eksisterer, kreves det
for øvrig ikke mer enn at det foreligger forholdsvis klare indikasjoner for dette.
Eneforhandleravtalen har Junkkari misligholdt ved at selskapet ved gjentatte anledninger
har solgt dobbeltkuttere til Eikmaskin AS. Agrimann kan følgelig kreve sitt tap erstattet.
(9) Ved avgjørelsen av vernetingsspørsmålet har lagmannsretten uriktig lagt avgjørende vekt
på oppfyllelsesstedet for de enkelte vareleveransene, og ikke sett hen til oppfyllelsesstedet
for eneforhandleravtalen. Men partene er nå enige om at oppfyllelsen av Junkkaris plikt
til ikke å selge til andre norske forhandlere er primærforpliktelsen i relasjon til artikkel 5
nr. 1 i Luganokonvensjonen.
(10) Denne plikten til å avstå fra salg til andre norske forhandlere var en plikt som skulle
oppfylles i Norge, og det følger da av artikkel 5 nr. 1 at saken har verneting i Norge. EF-
domstolens avgjørelse 19. februar 2002 i WABAG-saken gjelder et tilfelle der plikten
ikke hadde noen geografisk avgrensning, og dommen er uten betydning når alle tenkelige
oppfyllelsessteder er i Norge. Det fremgår av uttalelser i dommen at det var de
internasjonale sidene man tok sikte på. Det som er viktig å vite for Junkkari, er at sak om
brudd på eneforhandleravtalen kan reises i Norge, ikke hvor i Norge saken kan reises. At
det er oppfyllelsesverneting etter artikkel 5 nr. 1 ved tvister om eneforhandleravtaler, er
lagt til grunn av EF-domstolen i saken de Bloos mot Bouyer og også av domstoler i
Nederland og Danmark.
(11) Agrimann måtte i og for seg kunne velge å reise sak ved domstolen for et hvilket som
helst sted i Norge der Junkkaris forpliktelse er brutt. Men Nord-Østerdal tingrett må være
nærmest til å behandle saken; det er i den rettskretsen Agrimann har sete, og der er også
oppfyllelsesstedet for et av salgene som ble foretatt i strid med eneforhandleravtalen.

3
(12) Agrimann Norge AS har nedlagt slik påstand:
”1. Saken fremmes.
2. Agrimann Norge AS tilkjennes saksomkostninger for alle tre instanser, tillagt
renter i medhold av forsinkelsesrentelovens § 3 fra den av Høyesterett
fastsatte forfallstid til betaling skjer.”
(13) Kjæremålsmotparten – Junkkari OY – har i hovedsak anført:
(14) Saken kan avgjøres utelukkende ut fra en tolkning av Luganokonvensjonen, uten at det er
nødvendig å ta stilling til om det forelå noen eneforhandleravtale.
(15) For Høyesterett bestrides det ikke at Junkkaris plikt etter en eneforhandleravtale ville
måtte anses som en selvstendig primærforpliktelse som er relevant for vernetinget etter
Luganokonvensjonen artikkel 5 nr. 1.
(16) Men en eventuell eneforhandleravtale utpeker ikke ett bestemt oppfyllelsessted i Norge,
og artikkel 5 nr. 1 kan ikke anvendes overfor negative forpliktelser som kan tenkes
overtrådt i mer enn én rettskrets. Dette må følge av EF-domstolens avgjørelse i WABAG-
saken. Selv om det der var tale om en negativ forpliktelse som kunne overtres i flere land,
må det samme gjelde når forpliktelsen kan overtres i flere rettskretser i samme land. En
slik løsning har støtte i ordlyden i artikkel 5 nr. 1 og også i begrunnelsen for de unntakene
som artikkel 5 gjør fra hovedregelen i konvensjonens artikkel 2 – nemlig at det er en
særlig tilknytning mellom oppfyllelsesstedet og den domstolen som artikkel 5 utpeker.
Artikkel 5 skal også – som et unntak fra hovedregelen – tolkes snevert.
(17) Skulle Høyesterett ha et annet syn på tolkningen av konvensjonen, kan kjæremålet likevel
ikke føre frem. Det er ikke riktig at det er inngått noen slik eneforhandleravtale mellom
partene som Agrimann anfører. Påstanden om dette er så svakt fundert at saksøkerens
pretensjon ikke kan legges til grunn.
(18) Junkkari OY har nedlagt slik påstand:
”1. Lagmannsrettens kjennelse av 9. april 2003 punkt 1 og 2 stadfestes.
2. Junkkari OY tilkjennes saksomkostninger for Høyesterett med tillegg av
lovens forsinkelsesrente fra oppfyllelsestidspunktet inntil betaling skjer.”
(19) Jeg er kommet til at kjæremålet ikke kan føre frem.
(20) Som det har fremgått, er spørsmålet i kjæremålssaken om Nord-Østerdal tingrett er rett
verneting for det erstatningssøksmålet som Agrimann har reist mot Junkkari, og som er
begrunnet med at Agrimann har en eneforhandlerrett som Junkkari har krenket.
Lagmannsretten har avvist saken med en begrunnelse som innebærer at saken ikke hører
under norsk domstol, og det gjelder da ikke begrensninger i Høyesteretts kompetanse ved
avgjørelsen av kjæremålet, jf. tvistemålsloven § 404 første ledd nr. 1.
(21) Søksmålet er reist av et selskap med sete i Norge mot et selskap med sete i Finland, og
hva som er rett verneting i saken, må avgjøres etter reglene i Luganokonvensjonen, se § 1
første ledd i lov 8. januar 1993 om gjennomføring i norsk rett av Luganokonvensjonen
om domsmyndighet og fullbyrding av dommer i sivile og kommersielle saker.

4
(22) Luganokonvensjonen er i alt vesentlig en parallell til Brusselkonvensjonen, som ble
inngått 27. september 1968 mellom EF-landene. EF-domstolen har kompetanse i saker
om avendelsen av Brusselkonvensjonen, og ifølge en erklæring som ble avgitt ved
undertegningen av Luganokonvensjonen, skal det ved tolkningen av denne konvensjonen
tas ”tilbørlig hensyn til” EF-domstolens avgjørelser og også til nasjonale domstolers
avgjørelser om ”de bestemmelser i Brusselkonvensjonen som i det alt vesentlige er
gjengitt i Luganokonvensjonen”. Det følger av dette at særlig praksis fra EF-domstolen
vil være en viktig rettskilde når norske domstoler skal ta stilling til tolkningen av
Luganokonvensjonen.
(23) Hovedregelen etter konvensjonen er at søksmål skal anlegges der den saksøkte har bosted,
det vil for et aksjeselskap si der selskapet har sete, jf. artiklene 2 og 53. Etter
hovedregelen skulle Agrimann dermed reist søksmålet der Junkkari har sete i Finland.
(24) Konvensjonen inneholder imidlertid en rekke særlige vernetingsregler. Den bestemmelsen
som har interesse i vår sak, er artikkel 5 nr. 1, som sier at saksøkeren ”i saker om
kontraktforhold” istedenfor ved den saksøktes bosted kan velge å reise søksmålet ”ved
domstolen for det sted hvor den forpliktelse tvisten gjelder, skal oppfylles”. Det siktes her
til den kontraktsforpliktelsen som saksøkeren påberoper som grunnlag for sin påstand.
(25) Partene er nå enige om at hvis det ved avgjørelsen av vernetingsspørsmålet skal legges til
grunn at det foreligger en eneforhandleravtale, er det plikten etter denne avtalen som er
”den forpliktelse tvisten gjelder”. Jeg er enig i det, og bygger da på EF-domstolens dom
6. oktober 1976 i saken de Bloos mot Bouyer.
(26) Et neste spørsmål er imidlertid hva artikkel 5 nr. 1 innebærer når Junkkaris eventuelle
plikt er en unnlatelsesforpliktelse som ikke har noe mer bestemt oppfyllelsessted enn at
plikten til ikke å selge til andre enn Agrimann gjelder for salg på det norske markedet.
(27) Sentralt ved avgjørelsen av dette tolkningsspørsmålet er den såkalte WABAG-dommen
som EF-domstolen avsa 19. februar 2002. Dommen gjaldt en unnlatelsesforpliktelse som
overhodet ikke hadde noen geografisk begrensning; plikten gjaldt overalt i verden.
Domstolen kom til at artikkel 5 nr. 1 ikke kunne anvendes i et slikt tilfelle. Det heter i
konklusjonen, i den danske versjonen, at artikkel 5 nr. 1
”… finder ikke anvendelse i et tilfælde, hvor opfyldelsesstedet, som i hovedsagen, for
den forpligtelse, der ligger til grund for sagen, ikke kan bestemmes, fordi den
omtvistede kontraktforpligtelse består i en undladelsesforpligtelse, som ikke indebærer
nogen form for geografisk begrænsning, og som derfor er kendetegnet ved, at det sted,
hvor den er opfyldt eller skal opfyldes, ikke er et enkelt sted, men mange steder. I et
sådant tilfælde kan kompetencen alene bestemmes ved anvendelse af det almindelige
kompetencekriterium, der er fastlagt i konventionens artikel 2, stk. l.”
(28) Partene er uenige om rekkevidden av dommen. Agrimann viser til at saksforholdet der var
at oppfyllelsesstedet var fullstendig uten geografisk avgrensning, og anfører at dommen
er uten betydning når alle tenkelige oppfyllelsessteder er i Norge. Junkkari hevder på sin
side at løsningen i dommen må gjelde i alle tilfeller der forpliktelsen kan overtres i flere
rettskretser, selv om de er i samme land. – Jeg er kommet til at dette siste må være den
riktige forståelsen.

5
(29) Begge parter har vist til uttalelser i dommen. I domspremissene brukes på den ene side
uttrykk som plikter som ”skal opfyldes hvor som helst i verden”, og i konklusjonen som
jeg har sitert, omtales en unnlatelsesforpliktelse ”som ikke indebærer nogen form for
geografisk begrænsning”. På den annen side viser domskonklusjonen også til at
oppfyllelsesstedet ”ikke er et enkelt sted, men mange steder”. Og avsnitt 49 gir inntrykk
av at begrunnelsen for domsresultatet ligger i at plikten ikke hadde tilknytning til én
bestemt domstol; det heter:
”En sådan forpligtelse til at undlade at gøre noget bestemt på et hvilket som helst sted
kan i øvrigt pr. definition ikke have tilknytning til én bestemt ret frem for en anden.”
(30) Ordlyden i artikkel 5 – ”ved domstolen for det sted” der plikten skal oppfylles – må etter
mitt syn tale for den snevrere forståelsen av det unntaket som bestemmelsen gjør fra det
alminnelige vernetinget etter artikkel 2; det vises ikke til domstolene i ett land, men til
domstolen på ett sted. I samme retning trekker det at begrunnelsen for unntaket er den
nære tilknytningen mellom et oppfyllelsessted og en bestemt domstol. Jeg viser her til
O'Malley and Layton: European Civil Practice, l989, der det på side 369 i kommentaren
til artikkel 5 i Brusselkonvensjonen heter:
”With one exception, these rules not only determine the international jurisdiction of the
courts, they also assign jurisdiction to the courts for a particular place or to a particular
court. The reasoning behind this more particular assignment of jurisdiction is that the
inclusion of the special rules as an alternative to the general rules is justified in each
case by the existence of some special factor or close link which connects the court to
which they give jurisdiction with the subject-matter of the dispute or the nature of the
proceedings, regardless of the place where the defendant is domiciled.”
(31) Endelig viser jeg til at unntaket i artikkel 5 nr. 1, som gir saksøkeren en valgmulighet,
ikke skal tolkes utvidende, se avsnitt 54 i WABAG-dommen, der det heter at det er ”fast
praksis, at denne valgmulighed ikke må føre til en fortolkning, der rækker ud over de
tilfælde, Bruxelles-konventionen udtrykkeligt har for øje”.
(32) Jeg nevner at Agrimann har anført tre dommer til støtte for sitt syn. To av dommene – den
tidligere nevnte avgjørelsen fra EF-domstolen i saken de Bloos mot Bouyer og en
avgjørelse fra Sø- og handelsretten i Danmark, UfR 1991 side 244 – ser jeg imidlertid
som lite relevante i denne sammenhengen. Disse dommene gjaldt nemlig ikke salg i strid
med en eneforhandleravtale, men oppsigelsen av en slik avtale, noe som ikke reiser det
samme spørsmålet om oppfyllelsessted som vår sak. Den tredje dommen – en avgjørelse
24. mai 1991 av den nederlandske høyesterett, Nederlandse Jurisprudentie 1991 nr. 676 –
gjelder derimot vårt spørsmål, og domstolen kom der til at artikkel 5 nr. 1 kunne
anvendes. Men dommen er avsagt før EF-domstolens avgjørelse i WABAG-saken, og den
må derfor anses å ha begrenset vekt.
(33) Jeg er altså kommet til at det ikke er oppfyllelsesverneting etter artikkel 5 nr. 1 i vår sak,
slik at det er det alminnelige verneting etter artikkel 2 som gjelder, det vil si Junkkaris
hjemting i Finland.
(34) Det vil da, uansett om man vil komme til at det er inngått en eneforhandleravtale, ikke
være verneting for søksmålet ved Nord-Østerdal tingrett, og jeg ser ikke grunn til å ta
standpunkt til om det ved avgjørelsen av vernetingspørsmålet skal legges til grunn at det
er inngått en slik avtale.

6
(35) Kjæremålet har vært forgjeves. Jeg nevner at det må være en skrivefeil i punkt 1 i
slutningen i lagmannsrettens kjennelse; når det står ”for så vidt gjelder Agrimann Norge
AS” må Agrimann Norge AS være feilskrift for Junkkari OY.
(36) Junkkari ble tilkjent saksomkostninger både for tingretten og lagmannsretten, og jeg
mener at omkostninger må tilkjennes for alle instanser, jf. hovedregelen i tvistemålsloven
§§ 180 første ledd og 172 første ledd. I samsvar med saksomkostningsoppgaven
tilkjennes omkostninger for Høyesterett med 60 000 kroner, som alt gjelder salær.
(37) Jeg stemmer for denne
K J E N N E L S E :
1. Lagmannsrettens kjennelse stadfestes, likevel slik at ”Agrimann Norge AS” i
slutningen punkt 1 rettes til ”Junkkari OY”.
2. I saksomkostninger for Høyesterett betaler Agrimann Norge AS til Junkkari OY
60 000 – sekstitusen – kroner innen 2 – to – uker fra forkynnelsen av kjennelsen,
med tillegg av den alminnelige forsinkelsesrente etter forsinkelsesrenteloven § 3
første ledd første punktum fra forfall og til betaling skjer.
(38) Dommer Flock: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(39) Dommer Mitsem: Likeså.
(40) Dommar Utgård: Det same.
(41) Dommer Aasland: Likeså.
(42) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
K J E N N E L S E :
1. Lagmannsrettens kjennelse stadfestes, likevel slik at ”Agrimann Norge AS” i
slutningen punkt 1 rettes til ”Junkkari OY”.
2. I saksomkostninger for Høyesterett betaler Agrimann Norge AS til Junkkari OY
60 000 – sekstitusen – kroner innen 2 – to – uker fra forkynnelsen av kjennelsen,
med tillegg av den alminnelige forsinkelsesrente etter forsinkelsesrenteloven § 3
første ledd første punktum fra forfall og til betaling skjer.