Dato: 2024-10-15

Sammendrag: Saken gjelder seksuell omgang med barn under 14 år. I tingretten ble tiltalte, i samsvar med tiltalen, dømt for ett tilfelle av masturbasjon av penisen til en yngre gutt.

Lagmannsretten fant det bevist at den seksuelle omgangen var mer omfattende enn det som var beskrevet i tiltalen, og domfelte også for oralt og analt samleie. Selv om lovens minstestraff for samleie ikke gjelder for en tiltalt under 18 år, ble straffen vesentlig skjerpet.

Etter Høyesteretts syn forholdt lagmannsretten seg til det samme straffbare forholdet som var angitt gjennom tiltalen. Bestemmelsen som regulerer dette, straffeprosessloven § 38, krever imidlertid at retten før den bruker et annet straffebud enn tiltalebeslutningen, skal gi partene rett til å uttale seg om endringen.

I denne tilfellet tok lagmannsretten opp spørsmålet om endring uten at det kom noen reaksjon fra partene. Dette skjedde på et meget sent tidspunkt – etter at bevisførselen og prosedyrene om straffekravet var avsluttet. Det dreide seg om en endring som kunne lede til en vesentlig strengere straff. I en slik situasjon må det kreves at lagmannsretten er særlig tydelig. Forsvarerne må ha en reell mulighet til å uttale seg på vegne av tiltalte. Ut fra de konkrete omstendighetene i saken, mener Høyesteretts flertall – fire dommere – at kravet til tydelighet ikke ble oppfylt, slik at lagmannsrettens dom må oppheves.

Én dommer finner ikke bevismessig dekning for å si at lagmannsretten ikke tok opp endringsspørsmålet tilstrekkelig tydelig, men er likevel enig i at dommen må oppheves som følge av manglende kontradiksjon.

Høyesteretts dom avklarer innholdet i kravet til varsling i straffeprosessloven § 38.

D O M
avsagt 15. oktober 2024 av Høyesterett i avdeling med
dommer Bergljot Webster
dommer Espen Bergh
dommer Erik Thyness
dommer Thom Arne Hellerslia
dommer Christian Lund
HR-2024-1871-A, (sak nr. 24-068954STR-HRET)
Anke over Frostating lagmannsretts dom 16. februar 2024
A (advokat Øystein Ola Storrvik)
mot
Påtalemyndigheten (konstituert statsadvokat
Mads Fredrik Baardseth – til prøve)

2
S T E M M E G I V N I N G
(1) Dommer Bergh:
Sakens spørsmål og bakgrunn
(2) Saken gjelder spørsmål om lagmannsretten kunne domfelle for seksuell omgang til samleie
i en sak der tiltalen gjaldt annen seksuell omgang.
(3) A er født 00.00.1987. Den 10. juli 2023 ble han satt under tiltale for flere straffbare
forhold. Post I i tiltalen gjaldt overtredelse av straffeloven 1902 § 195 om seksuell omgang
med barn. Den fornærmede etter denne posten er B, som er As fetter.
(4) Trøndelag tingrett avsa 19. oktober 2023 dom der A ble dømt for noen tiltaleposter og
frifunnet for andre. Han ble domfelt etter tiltalen post I, slik denne lød etter endringer gjort
av møtende aktor.
(5) Både A og påtalemyndigheten anket deler av dommen til Frostating lagmannsrett. Under
saksforberedelsen for lagmannsretten ble tiltalen post I korrigert og ble da lydende:
«I Straffeloven (1902) § 195 første ledd første straffalternativ
for å ha hatt seksuell omgang med barn under 14 år
Grunnlag:
Ved en anledning i tidsrommet mellom 2003 til ca. 2004, i X, masturberte han penisen
til B f. 00.00.92.»
(6) Partene er enige om at utformingen av den korrigerte tiltalen er i samsvar med tiltalens
innhold etter de endringene som ble gjort under tingrettens behandling. Det gjelder selv om
tingretten i sin dom har beskrevet endringene noe annerledes.
(7) Ved tingrettens dom ble A domfelt i samsvar med dette – altså for ett tilfelle av seksuell
omgang bestående i masturbasjon av fornærmedes penis. Tingretten uttalte at domfellelsen
for post I isolert sett ga grunnlag for en straff på 8 til 10 måneder betinget fengsel,
hensyntatt tiltaltes unge alder på gjerningstidspunktet.
(8) Ved sin behandling av tiltalen post I fant lagmannsretten, som tingretten, grunnlag for å
domfelle for ett tilfelle av seksuell omgang. Lagmannsretten fant det imidlertid bevist at
den seksuelle omgangen, i tillegg til masturbasjon, besto i at A førte sin penis inn i Bs
munn og endetarmsåpning. Dette er handlinger som anses som samleie. Lagmannsretten
bygde på at handlingene likevel lå innenfor det samme straffbare forholdet, slik at
straffeprosessloven § 38 ikke var til hinder for å domfelle for seksuell omgang til samleie.
(9) Lagmannsretten vurderte at passende straff for post I isolert sett i utgangspunktet burde
ligge på fengsel i noe under 2 år. Ved den samlede straffutmålingen ble 6 måneder av den
totale straffen på fengsel i 2 år gjort betinget som følge av tiltaltes alder på
handlingstidspunktet og tidsforløpet.
(10) Saken i lagmannsretten omfattet også tiltale for voldtekt overfor to kvinner. A ble frifunnet
for disse tiltalepostene.
HR-2024-1871-A, (sak nr. 24-068954STR-HRET)

3
(11) Domsslutningen i Frostating lagmannsretts dom 16. februar 2024 punkt 1 til 3 lyder slik:
«1. A, født 00.00.1987, frifinnes for tiltalen post II a og II b.
2. A dømmes for overtredelse av straffeloven (1902) § 195 første ledd andre
punktum, sammenholdt med forholdene som ble rettskraftig avgjort ved
Trøndelag tingretts dom 19. oktober 2023, jf. straffeprosessloven
§ 348 første ledd første punktum, til fengsel i 2 – to – år. 6 – seks – måneder
av straffen gjøres betinget med prøvetid på 2 – to – år.
Varetekt kommer til fradrag med 2 – to – dager i den ubetingede delen av
straffen.
3. A dømmes til å betale oppreisningserstatning til B med
240.000 – tohundreogførtitusen – kroner innen 2 – to – uker fra forkynnelsen
av dommen.»
(12) A har anket til Høyesterett. Anken gjelder saksbehandlingen og straffutmålingen. Prinsipalt
gjøres det gjeldende at når lagmannsretten har domfelt for handlinger som omfatter
samleie, er dette et annet straffbart forhold enn det tiltalen gjaldt. Domfellelsen er dermed i
strid med straffeprosessloven § 38 første ledd, jf. andre ledd. Subsidiært foreligger det en
saksbehandlingsfeil ved at det ikke har funnet sted kontradiksjon slik § 38 tredje ledd
krever. Uansett er straffen for streng.
(13) A krevde også ny behandling av oppreisningserstatningen til B. Ved Høyesteretts
ankeutvalgs beslutning 28. juni 2024 ble det ikke gitt samtykke til ny behandling, men
utvalget bemerket at dersom anken over straffedommen fører frem, kan det også få
betydning for avgjørelsen av kravet om oppreisningserstatning.
(14) Påtalemyndigheten har lagt ned påstand om at anken forkastes.
Mitt syn på saken
Straffebestemmelsen
(15) Tiltalen gjelder straffeloven 1902 § 195 første ledd. I den aktuelle perioden for saken her
lød bestemmelsen slik:
«Den som har seksuell omgang med barn under 14 år, straffes med fengsel inntil
10 år. Dersom den seksuelle omgangen var samleie, er straffen fengsel i minst 2 år.»
(16) Strafferammen for seksuell omgang med barn under 14 år var altså etter § 195 første ledd
første punktum fengsel inntil 10 år. Både masturbasjon av fornærmedes penis og innføring
av penis i fornærmedes munn eller endetarmsåpning er seksuell omgang i lovens forstand.
(17) Samtidig fastsatte andre punktum en minstestraff på 2 år dersom den seksuelle omgangen
var samleie. Uttrykket «samleie» omfatter også analt samleie og innføring av penis i munn.
I straffeloven 1902 fulgte dette av § 206.
HR-2024-1871-A, (sak nr. 24-068954STR-HRET)

4
(18) Någjeldende straffelov har en lignende oppbygning. Seksuell omgang med barn under
14 år straffes etter straffeloven 2005 § 299 som voldtekt med fengsel inntil 10 år. Samtidig
gjelder etter § 300 en minstestraff på 3 år ved samleie, og strafferammen utvides da til
15 år.
(19) Det er ikke tvilsomt at selv om den generelle strafferammen er høy, har det stor betydning
for straffutmålingen om den seksuelle omgangen omfatter samleie. Det vil gjelde også i
denne saken, selv om lovens minstestraff ikke kommer til anvendelse fordi tiltalte var
under 18 år på gjerningstidspunktet, se straffeloven 1902 § 55 og straffeloven
2005 § 80 bokstav h.
Nærmere om domfellelsene i tingretten og lagmannsretten
(20) Både tingretten og lagmannsretten har funnet bevist at seksuell omgang mellom A og B
startet da B var 6 til 8 år gammel. A var i dette tidsrommet 11 til 13 år. Begge instanser
bygger på Bs forklaring om at den seksuelle omgangen fra begynnelsen av besto i at A tok
hans penis inn i sin munn. Senere utviklet handlingene seg til å omfatte masturbasjon av Bs
penis og innføring av As penis i endetarmsåpningen og i munnen til B.
(21) B har forklart at selv om den seksuelle omgangen skjedde over flere år, foregikk den ikke
oftere enn én til to ganger i året. A fylte 15 år 18. mai 2002 og kom da over den den
kriminelle lavalderen, jf. straffeloven § 20 første ledd. Han kan ikke straffes for handlinger
begått før dette. Både for tingretten og lagmannsretten var det et sentralt spørsmål om det
skjedde seksuell omgang også etter at A fylte 15 år, og hva denne omgangen i tilfelle besto
i.
(22) Tingretten viser til at B har forklart at det skjedde minst ett overgrep etter at A hadde
begynt å jobbe på sjøen, noe som skjedde i 2003. Deretter uttaler tingretten:
«Retten finner ingen grunn til å betvile Bs forklaring, og er ikke i tvil om at det har
skjedd ett overgrep i perioden 2003 etter at tiltalte begynte i jobb på sjøen. B var da
11 år gammel, og straffeloven (1902) § 195 første ledd kommer til anvendelse. Hva
gjelder type overgrep, finner retten ikke bevismessig grunnlag for å kunne slå fast
annet enn at det er tale om ett tilfelle der tiltalte har masturbert Bs penis.»
(23) Tingrettens vurdering var altså at det ikke var bevist mer enn ett tilfelle av seksuell
omgang etter at A fylte 15 år, og at det ikke var bevist at den seksuelle omgangen da besto
i noe annet enn masturbasjon.
(24) Lagmannsretten vurderte bevisene noe annerledes. På grunnlag av dette uttaler
lagmannsretten i sin dom:
«Etter straffeprosessloven § 38 første ledd første punktum kan retten ikke gå utenfor
det forholdet tiltalen gjelder, men er ubundet av den nærmere beskrivelsen med
hensyn til tid, sted og andre omstendigheter. Forholdets identitet endres ikke
utelukkende fordi retten legger til grunn at den straffbare handlingen er begått på en
alternativ måte til den beskrivelsen av grunnlaget som er gitt i tiltalen,
jf. HR-2015-2283-U [Rt-2015-1281] avsnitt 22. Straffeprosessloven § 38 er derfor
ikke til hinder for at tiltalte i tillegg til masturbasjon også kan domfelles for innføring
av penis i Bs munn og analåpning. Disse handlingene er å anse som samleie,
HR-2024-1871-A, (sak nr. 24-068954STR-HRET)

5
jf. straffeloven (1902) § 206, jf. også straffeloven (2005) § 292 bokstav a og b.
Ettersom tiltalen bare gjelder et enkeltstående tilfelle, må det legges til grunn at
lagmannsretten ikke kan dømme tiltalte for flere overtredelser som utgjør et fortsatt
forhold selv om det skulle være bevismessig dekning for det, jf. Rt-2009-98 avsnitt 41.
Lagmannsretten er imidlertid av den oppfatning at det foreligger omstendigheter som
gjør at det er riktig å dømme etter en strengere straffebestemmelse enn etter tiltalen,
jf. straffeprosessloven § 38 første ledd andre punktum. Straffverdigheten er vesentlig
større når det er tale om seksuell omgang til samleie. Endring til straffeloven (1902)
§ 195 første ledd andre punktum endrer ikke forholdets identitet.
Partene fikk under prosedyrene anledning til å uttale seg til spørsmålet om det er
grunnlag for å bruke en strengere straffebestemmelse, jf. straffeprosessloven § 38
tredje ledd.
Lagmannsretten konkluderer med at tiltalte dømmes for overtredelse av straffeloven
(1902) § 195 første ledd andre punktum ved at han ved én anledning i tidsrommet
mellom 2003 og 2004 masturberte Bs penis samt førte sin penis i munnen og
analåpningen hans.»
(25) Lagmannsrettens vurdering var altså at det ikke var i strid med straffeprosessloven § 38 å
domfelle for seksuell omgang til samleie, selv om tiltalen gjaldt annen seksuell omgang.
Gjelder domfellelsen i lagmannsretten samme straffbare forhold?
(26) Straffeprosessloven § 38 første og andre ledd lyder slik:
«Retten kan ikke gå utenfor det forhold tiltalen gjelder, men er ubundet av den
nærmere beskrivelse med hensyn til tid, sted og andre omstendigheter. Bare når den
finner særlig grunn til det, prøver retten om det foreligger omstendigheter som ville
bringe forholdet inn under en strengere straffebestemmelse enn etter tiltalen.
Med hensyn til det straffebud som skal anvendes på forholdet, er retten ikke bundet av
tiltalen eller de påstander som er fremsatt. Det samme gjelder med hensyn til straff og
andre rettsfølger. Straff eller rettsfølger som nevnt i § 2 nr. 1, kan ikke idømmes i en
sak som bare gjelder inndragning.»
(27) Retten er altså bundet av det forholdet tiltalen gjelder. Så lenge det er tale om det samme
straffbare forholdet, står retten likevel fritt til å bygge på et annet faktum og til å dømme
etter et annet straffebud enn det tiltalen gjelder.
(28) Innholdet i straffeprosessloven § 38 er drøftet i en rekke avgjørelser fra Høyesterett. En
bred generell gjennomgang er gitt i HR-2022-2297-A avsnitt til 23 til 31. Som det er
fremhevet i denne avgjørelsen avsnitt 28 til 30, står man overfor samme forhold så lenge
det dreier seg om samme faktiske handling og straffebudene ikke har vesentlig forskjellig
rettslig karakter. Det kan være samme faktiske handling selv om retten bygger på et annet
tidspunkt, et annet sted og andre omstendigheter. Avgjørelsen av om det foreligger samme
forhold, skal bygge på en helhetsvurdering, jf. Rt-2006-279 avsnitt 11.
(29) I dette tilfellet har lagmannsretten dømt for mer omfattende overgrep enn tiltalen bygger
på. Dette har den virkning at et alternativ i bestemmelsen som gir grunnlag for høyere
straff, kommer til anvendelse. Domfellelsen gjelder likevel fortsatt den samme
HR-2024-1871-A, (sak nr. 24-068954STR-HRET)

6
straffebestemmelsen som tiltalen, og overtredelsen har samme karakter. Dette fremstår
særlig klart ved at det fortsatt dreier seg om en handling som faller inn under lovens begrep
«seksuell omgang». At handlingen er forøvet på en annen måte enn beskrevet i tiltalen,
medfører ikke at forholdet endrer identitet, jf. Rt-2003-1112 avsnitt 27. Det må som
utgangspunkt også gjelde når retten finner bevist at handlingen er mer omfattende enn det
som er beskrevet i tiltalen.
(30) Det eneste som etter mitt syn kan være egnet til å skape noe tvil, er at loven fastsetter en
minstestraff for seksuell omgang til samleie, og at straffenivået blant annet som følge av
dette er vesentlig strengere enn ved annen seksuell omgang. Det følger av rettspraksis at
ikke bare strafferammen, men også straffenivået har betydning ved vurderingen av om det
foreligger samme forhold, se HR-2022-2297-A avsnitt 31 med videre henvisninger.
(31) I dette tilfellet, når de øvrige elementene som inngår i vurderingen, klart tilsier at det er tale
om samme straffbare forhold, kan jeg likevel ikke se at minstestraffen og forskjellen i
straffenivå kan være avgjørende. Mitt syn er dermed at domfellelsen i lagmannsretten
gjaldt det samme straffbare forholdet som er beskrevet i tiltalen.
Er kravene til kontradiksjon oppfylt?
Rettslige utgangspunkter
(32) Krav til kontradiksjon følger av straffeprosessloven § 38 tredje ledd, som lyder slik:
«Før retten bruker et annet straffebud enn tiltalebeslutningen, eller idømmer en annen
rettsfølge eller et større inndragningsansvar enn påstått, skal den gi partene anledning
til å uttale seg om spørsmålet. Siktede skal få en passende utsettelse når retten finner
det ønskelig for forsvaret.»
(33) Bestemmelsen er begrunnet i retten til rettferdig rettergang, se HR-2016-592-A avsnitt 12.
En endring til tiltaltes ugunst kan ikke skje uten at partene er varslet og gitt adgang til å
uttale seg. En slik uttalerett gir mulighet både til å argumentere mot at et annet straffebud
skal anvendes, og til å få frem omstendigheter som vil være av betydning for rettens
vurdering dersom straffebudet faktisk blir anvendt. Dette kan være omstendigheter som
ikke har fremstått som relevante ut fra beskrivelsen av det straffbare forholdet i tiltalen.
(34) Tredje ledd gjelder anvendelse av «et annet straffebud». I dette tilfellet er det ikke
spørsmål om å anvende en annen straffebestemmelse, men om å anvende et alternativ i den
samme bestemmelsen som kan gi grunnlag for en strengere straff. Ut fra formålet med
tredje ledd ser jeg det likevel som klart at de kravene som oppstilles, gjelder også ved en
slik subsumsjonsendring som foreligger her.
(35) Bestemmelsen fastsetter at «partene» skal gis anledning til å uttale seg. Dette må forstås
slik at retten også gjelder for tiltalte selv, slik det er forutsatt i HR-2018-884-A avsnitt 55.
Det vil normalt ikke være tilstrekkelig at forsvarer har mulighet til å uttale seg på vegne av
tiltalte.
(36) Videre må det kreves at retten når den opplyser at det er aktuelt med en
subsumsjonsendring, gjør dette på en tilstrekkelig tydelig måte, jf. Rt-1989-1336.
Informasjonen må gjøre det klart at det er aktuelt å fravike tiltalen, og hva dette nærmere
HR-2024-1871-A, (sak nr. 24-068954STR-HRET)

7
kan gå ut på. Partene må gis en reell mulighet til å benytte seg av retten til å uttale seg eller
be om utsettelse av saken.
Faktum
(37) I det jeg har sitert fra lagmannsrettens dom, er det opplyst at partene under prosedyrene
fikk anledning til å uttale seg om bruk av en strengere straffebestemmelse. I rettsboken er
dette beskrevet slik:
«Under prosedyrene nevnte rettens leder at det kunne bli aktuelt for lagmannsretten å
gå utenfor beskrivelsen av det straffbare forholdet i tiltalen post I, og det ble gitt
anledning til merknader om dette, straffeprosessloven § 38 tredje ledd. Ingen av
partene ba om utsettelse av denne grunn.»
(38) Gjennom forsvarernes støtteskriv til Høyesterett og en redegjørelse fra statsadvokaten som
var møtende aktor, er det gitt utdypende opplysninger om hvordan spørsmålet om å gå
utenfor gjerningsbeskrivelsen i tiltalen ble behandlet under forhandlingene i
lagmannsretten.
(39) Det følger av aktors redegjørelse at lagmannsretten under aktors prosedyre hadde reist
spørsmål om hun hadde vurdert endring av tiltalen til også å omfatte samleie. Aktors svar
var at hun hadde vurdert dette, men at det etter hennes oppfatning ikke var tilstrekkelig
bevismessig grunnlag for en slik endring.
(40) Partene er enige om at retten senere tok opp spørsmålet om å gå utenfor
gjerningsbeskrivelsen i tiltalen. Dette skjedde imidlertid først under forsvarernes
prosedyrer og da i forbindelse med deres behandling av oppreisningskravet. Det var altså
på et sent tidspunkt under ankeforhandlingen – etter at bevisførselen var gjennomført og
aktor og bistandsadvokatene hadde holdt sine prosedyrer, og også etter at forsvarerne
hadde behandlet sitt syn på skyldspørsmålet. A var på dette tidspunktet ikke lenger til stede
i retten. Retten hadde gitt tillatelse til at han kunne unnlate å møte siste rettsdag.
(41) I støtteskrivet til Høyesterett gis det uttrykk for at forsvarerne oppfattet rettens spørsmål
som foranlediget av at de i sin prosedyre tok opp spørsmålet om retten kunne idømme
oppreisningserstatning på et bredere grunnlag enn det som fulgte av gjerningsbeskrivelsen
i tiltalen. I støtteskrivet heter det videre:
«Bakgrunnen for at forsvarer Kjøren brukte tid på dette i sin prosedyre var at
tingretten hadde domfelt tiltalte for ett tilfelle, men hadde tilkjent erstatning for to
tilfeller. Forsvarer Kjøren sitt svar var også kun tilpasset hans forståelse av at
lagmannsrettens spørsmål gjaldt oppreisningserstatningen og hvilket faktum som
kunne legges til grunn for det spørsmålet. Dersom retten hadde vært tydelige på at de
vurderte å idømme straff med grunnlag i en strengere straffebestemmelse, så ville
forsvarerne bedt om en pause og i tillegg bedt om at saken ble utsatt.»
HR-2024-1871-A, (sak nr. 24-068954STR-HRET)

8
Min vurdering
(42) Spørsmålet om endring ble tatt opp først etter at A hadde fått tillatelse til å forlate
forhandlingene i lagmannsretten. Han fikk dermed ikke selv anledning til å uttale seg. Det
foreligger da en saksbehandlingsfeil. Dette er heller ikke bestridt av påtalemyndigheten.
(43) For at en saksbehandlingsfeil skal lede til opphevelse, må det antas at feilen kan ha
innvirket på dommens innhold, jf. straffeprosessloven § 343 første ledd.
Påtalemyndigheten har anført at når forklaringen fra A uansett er at han ikke har begått
noen form for overgrep, kan det ikke ha hatt betydning at han ikke ble gitt anledning til å
uttale seg om endringen. Jeg tar ikke stilling til dette, ettersom det etter mitt syn uansett
foreligger en annen feil som må lede til opphevelse.
(44) Det er på det rene at lagmannsretten tok opp muligheten for å gå utenfor tiltalens
gjerningsbeskrivelse under forhandlingene og dermed før saken ble tatt opp til doms.
I utgangspunktet er spørsmålet da tatt opp med partene slik at det er gitt anledning til å gi
merknader. Spørsmålet er også tatt opp tidsnok, jf. lovens formulering «før retten bruker et
annet straffebud …, skal den gi partene anledning til å uttale seg om spørsmålet». Det som
må vurderes nærmere, er om retten ut fra de konkrete omstendighetene i saken her har vært
tydelig nok.
(45) Rettens opplysning om at den vurderte å gå utenfor gjerningsbeskrivelsen kom meget sent
– først under forsvarernes behandling av oppreisningserstatningen. Riktignok hadde det
under aktors prosedyre blitt stilt spørsmål om hun vurderte å endre tiltalen, men
lagmannsretten hadde ved dette ikke gitt uttrykk for at det var aktuelt å foreta en endring
av eget tiltak.
(46) Forsvarerne har forklart at slik de forsto det, gjaldt spørsmålet fra retten
oppreisningserstatningen. Etter min vurdering fremstår dette ikke ulogisk. Som forsvarerne
påpeker, hadde tingretten, selv om straffedommen gjaldt ett tilfelle av seksuell omgang,
funnet grunnlag for å bygge oppreisningserstatningen på at det hadde funnet sted to tilfeller
av masturbasjon.
(47) Det er på det rene at rettens spørsmål ikke ledet til noen form for reaksjon fra forsvarerne.
Dette styrker forklaringen om at de faktisk ikke forsto hva spørsmålet gjaldt.
(48) Etter mitt syn hadde lagmannsretten, slik situasjonen var, grunn til å ta opp spørsmålet om
endring på en særlig tydelig måte. Jeg legger da for det første vekt på at spørsmålet ble tatt
opp på et meget sent stadium under forhandlingene. Bevisførselen var avsluttet, og både
aktor og forsvarer hadde fullført sine prosedyrer om straffekravet.
(49) Dessuten er det sentralt at det her var tale om en endring som kunne lede til en vesentlig
strengere straff. Jeg viser til at tingretten antydet en straff på 8 til 10 måneder betinget
fengsel for handlingen beskrevet i tiltalen, mens lagmannsretten ut fra det faktum den fant
bevist, angir passende straff til fengsel i noe under 2 år. Ut fra den betydningen endringen
kunne få, var det nærliggende at forsvarerne ville ønske ytterligere forhandlinger, i det
minste ved å utdype sin prosedyre om straffekravet.
(50) På grunnlag av de opplysningene som foreligger, må det etter mitt syn konkluderes med at
lagmannsretten ikke på en tilstrekkelig tydelig måte ga uttrykk for at man vurderte å
HR-2024-1871-A, (sak nr. 24-068954STR-HRET)

9
domfelle for seksuell omgang som omfatter samleie. Som følge av dette har partene ikke
fått en reell mulighet til å uttale seg. Det foreligger dermed en saksbehandlingsfeil.
(51) Spørsmålet er videre om det må antas at feilen kan ha innvirket på dommens innhold. Ved
manglende kontradiksjon er dette ikke noen høy terskel. Blant annet i HR-2016-592-A
avsnitt 12 gis det uttrykk for at veien til opphevelse etter straffeprosessloven § 343 første
ledd ikke er lang ved brudd på kontradiksjonsprinsippet.
(52) Påtalemyndigheten har fremhevet at det i denne saken var en meget omfattende bevisførsel
om omfanget av og innholdet i den seksuelle omgangen. Slik det også fremkommer av
dommene, var temaet for forklaringene fra tiltalte, fornærmede og vitner ikke begrenset til
handlingen slik den var beskrevet i tiltalen. De samme vitnene ble ført både i tingretten og
i lagmannsretten.
(53) Etter mitt syn må det likevel antas at den saksbehandlingsfeilen som foreligger, kan ha
virket inn. Som jeg allerede har gitt uttrykk for, er det i det minste nærliggende at
forsvarerne ville lagt opp sine prosedyrer på en annen måte dersom de var klar over at det
var aktuelt å domfelle for seksuell omgang til samleie. Dette kunne fått betydning for
lagmannsrettens resultat. Det er videre vanskelig å se bort fra at det ville vært krevd
supplerende bevisførsel knyttet direkte til om den seksuelle omgangen som skjedde etter at
tiltalte fylte 15 år, omfattet samleie. Også dette kunne ha fått betydning for resultatet.
(54) Jeg er således kommet til at lagmannsrettens dom må oppheves når det gjelder
domfellelsen etter tiltalen post I. Opphevelsen må også omfatte ankeforhandlingen,
jf. straffeprosessloven § 347 første ledd. Ut fra sammenhengen må dessuten avgjørelsen av
oppreisningskravet oppheves.
Straff for de handlingene som er rettskraftig avgjort ved tingrettens dom
(55) Dommen i lagmannsretten omfattet også straff for tiltalepunkter som er rettskraftig avgjort
ved tingrettens dom. Når dommen oppheves for tiltalen post I, skal Høyesterett fastsette
straff for disse forholdene, se straffeprosessloven § 348 andre ledd første punktum.
(56) Tiltalen post III gjaldt overtredelse av straffeloven § 282 om mishandling i nære relasjoner
begått overfor As to sønner i perioden mellom 2019 og september 2022. Tingretten kom til
at det ikke var grunnlag for å domfelle etter straffeloven § 282. I stedet ble han dømt for
enkelte episoder med kroppskrenkelser, straffeloven § 271.
(57) Tiltalen post VI gjaldt overtredelse av straffeloven § 155.
(58) Lagmannsretten uttaler i sin dom følgende om innholdet i disse handlingene og utmålingen
av straff:
«Kroppskrenkelsene er begått overfor tiltaltes sønner, C, født 2012 og D, født 2016.
Ved én anledning knipset han D på hånden, ved én anledning kløp han C over
munnen, og ved én anledning tok han tak i nakken til C. Isolert sett mener
lagmannsretten at disse lovbruddene ville ha medført en kortere betinget
fengselsstraff.
HR-2024-1871-A, (sak nr. 24-068954STR-HRET)

10
Overtredelsen av straffeloven § 155 fant sted 2. juni 2023. Politiet hadde rykket ut til
tiltaltes bolig etter at han hadde truet med å ta livet sitt. Overfor politifolkene uttalte
han at han kom til å skyte patruljen dersom han oppdaget dem. Dette forholdet ville ha
gitt en kortere ubetinget fengselsstraff.»
(59) Etter mitt syn kan straffen for disse forholdene passende settes til fengsel i 30 dager. Til
fradrag kommer 2 dager for utholdt frihetsberøvelse.
Feil i tingrettens domsslutning
(60) I tingrettens domsslutning punkt 1 angis at A frifinnes blant annet for tiltalen post III. Dette
er en feil. Tingretten har for dette tiltalepunktet anvendt straffeprosessloven § 38 og
domfelt for overtredelse av straffeloven § 271 i stedet for § 282. Da skal det ikke avsies
dom på frifinnelse.
(61) Ut fra dette endres tingrettens domsslutning slik at frifinnelsen for post III utgår.
Konklusjon
(62) Jeg stemmer etter dette for denne
D O M :
1. Lagmannsrettens dom, domsslutningen punkt 2 og 3, oppheves. Opphevelsen
omfatter også ankeforhandlingen.
2. For de forholdene som er rettskraftig avgjort ved tingrettens dom, settes straffen til
fengsel i 30 – tretti – dager. Til fradrag i straffen går 2 – to – dager for utholdt
frihetsberøvelse, jf. straffeloven § 83.
3. I tingrettens dom, domsslutningen punkt 1, gjøres den endring at frifinnelsen for
post III utgår.
(63) Dommer Thyness: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(64) Dommer Lund: Likeså.
(65) Dommer Hellerslia: Likeså.
(66) Dommer Webster:
Særmerknad
(67) Jeg har kommet til samme resultat som førstvoterende, men med en delvis annen
begrunnelse når det gjelder straffeprosessloven § 38 tredje ledd. Etter mitt syn er det ikke
HR-2024-1871-A, (sak nr. 24-068954STR-HRET)

11
bevismessig dekning for å si at lagmannsretten ikke tok opp spørsmålet tilstrekkelig
tydelig. Derimot er det sannsynliggjort at forsvarerne misforsto eller ikke skjønte
konsekvensene av det lagmannsretten tok opp. Det førte til manglende kontradiksjon om et
spørsmål av stor betydning for straffutmålingen. En slik feil fra forsvarernes side skal ikke
gå ut over tiltalte, og domfellelsen på dette punktet må derfor oppheves.
(68) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
1. Lagmannsrettens dom, domsslutningen punkt 2 og 3, oppheves. Opphevelsen
omfatter også ankeforhandlingen.
2. For de forholdene som er rettskraftig avgjort ved tingrettens dom, settes straffen til
fengsel i 30 – tretti – dager. Til fradrag i straffen går 2 – to – dager for utholdt
frihetsberøvelse, jf. straffeloven § 83.
3. I tingrettens dom, domsslutningen punkt 1, gjøres den endring at frifinnelsen for
post III utgår.
HR-2024-1871-A, (sak nr. 24-068954STR-HRET)