Dato: 2022-04-08

Sammendrag: Høyesterett har avsagt dom i tre saker (HR-2022-731-A,HR-2022-732-A, HR-2022-733-A) om straffutmåling for rusavhengiges befatning med narkotika til egen bruk. Sakene gjaldt ulike mengder narkotika og ble behandlet med de samme dommerne. Bakgrunnen var de lovgiversignalene som kom til uttrykk ved Stortingets behandling av Solberg II-regjeringens forslag om en rusreform. Selv om flertallet ikke gikk inn for en generell avkriminalisering av befatning med mindre mengder narkotika til egen bruk, var det tverrpolitisk enighet om at det er lite hensiktsmessig å straffe tungt rusavhengige for slike overtredelser. Sakene som nå er behandlet i Høyesterett, avklarer betydningen og rekkevidden av disse lovgiversignalene.

HR-2022-733-A gjaldt straffutmåling for befatning med 24 gram amfetamin. Høyesterett kom til at lovgiversignalene gitt under Stortingets behandling av rusreformen ikke ga grunnlag for noen generell nedjustering av straffenivået ved befatning med så store kvantum narkotika. Med grunnlag i lovgiveruttalelser fra 2005, om økt bruk av alternative reaksjoner overfor rusavhengige, kom Høyesterett likevel til at samfunnsstraff var en tilstrekkelig streng reaksjon. Straffen ble fastsatt til samfunnsstraff i 60 timer, subsidiært fengsel i 50 dager.

Dommen avklarer betydningen av lovgiversignalene ved befatning med større kvantum narkotika. Den gir føringer for økt bruk av samfunnsstraff ved rusavhengiges befatning med narkotika til egen bruk over de veiledende grensene.

D O M
avsagt 8. april 2022 av Høyesterett i avdeling med
dommer Jens Edvin A. Skoghøy
dommer Bergljot Webster
dommer Knut H. Kallerud
dommer Per Erik Bergsjø
dommer Kine Steinsvik
HR-2022-733-A, (sak nr. 21-159906STR-HRET)
Anke over Eidsivating lagmannsretts dom 1. oktober 2021
A (advokat John Christian Elden)
mot
Påtalemyndigheten (statsadvokat Alf Butenschøn Skre)

2
S T E M M E G I V N I N G
(1) Dommer Steinsvik:
Sakens spørsmål og bakgrunn
(2) Saken gjelder utmåling av straff for oppbevaring av rundt 24 gram amfetamin og 4 gram
hasj, hovedsakelig til egen bruk. Saken er behandlet i sammenheng med sakene
HR-2022-731-A og HR-2022-732-A for å avklare straffutmålingspraksis i lys av
Stortingets behandling av Solberg II-regjeringens forslag til rusreform. Saken her gjelder et
høyere kvantum og reiser særlig spørsmål om bruk av samfunnsstraff.
(3) A ble 30. januar 2020 oppsøkt av politiet på bopel etter meldinger om at det foregikk salg
av narkotika fra adressen. A erkjente straks at han oppbevarte amfetamin, og viste
polititjenestemennene til kjøkkenet der det ble funnet en boks med amfetamin i
oppvaskmaskinen. Det ble også funnet en mindre mengde hasj. Stoffet ble senere veid, og
A ble 5. februar 2021 tiltalt etter straffeloven § 231 første ledd for oppbevaring av
23,96 gram amfetamin og 4,03 gram hasj. Lagmannsretten la til grunn at stoffet hadde
normal styrkegrad.
(4) Ved Østre Innlandet tingretts dom 14. mai 2021 ble A domfelt i samsvar med tiltalen til
fengsel i 90 dager. Domsslutningen lyder slik:
«1. A, født 00.00.1957, dømmes for overtredelse av straffeloven § 231 første
ledd til fengsel i 90 – nitti – dager.
2. Han dømmes til å betale det offentliges sakskostnader med
1 500 – ettusenfemhundre – kroner.»
(5) A anket over straffutmålingen til Eidsivating lagmannsrett, som 1. oktober 2021 avsa dom
med slik domsslutning:
«I Østre Innlandet tingretts dom 14. mai 2021 gjøres den endring at straffen settes til
fengsel i 60 – seksti – dager.»
(6) Lagmannsretten anså ikke A for å være i kjerneområdet for den gruppen rusmisbrukere
som er omhandlet i forslaget om rusreform. Kvantumet var etter lagmannsrettens syn også
for stort til at det kunne reageres med betinget fengselsstraff. Videre fant lagmannsretten at
samfunnsstraff ikke skulle idømmes, særlig fordi A ikke var i en rehabiliteringssituasjon
og fordi hensynet til straffens formål talte mot en slik reaksjon.
(7) A har anket straffutmålingen til Høyesterett. Påtalemyndigheten gjorde gjeldende at anken
burde tillates fremmet grunnet behov for rettsavklaring etter Høyesteretts ankeutvalgs
kjennelse i HR-2021-1469-U. I kjennelsen ble lagmannsrettens opprinnelige ankenektelse i
sak HR-2022-731-A opphevet under henvisning til at «synet på straffereaksjoner for
rusavhengige har endret seg de senere årene», og at lagmannsretten derfor burde ha henvist
tingrettens straffutmåling til ankebehandling.
(8) Forsvareren har gjort gjeldende at straffen for A må fastsettes i lys av det endrede synet på
straff for rusavhengiges oppbevaring av narkotika til egen bruk. Selv mener A at han ikke
er rusavhengig, men vurderingen av om han tilhører denne gruppen, kan ikke utelukkende
HR-2022-733-A, (sak nr. 21-159906STR-HRET)

3
bygge på hans egen oppfatning. Han har en langvarig rushistorikk, stoffet var til egen bruk
og det var ikke spredningsfare av betydning. Ubetinget fengsel bør ikke idømmes
rusavhengige ved oppbevaring til egen bruk. Overfor A bør det reageres med
straffutmålingsfrafall, subsidiært med samfunnsstraff. Forsvareren har lagt ned slik
påstand:
«1. A anses på mildeste måte.
2. Sakskostnader ilegges ikke for noen instans.»
(9) Påtalemyndigheten har gjort gjeldende at A ikke er i kjernen av den gruppen rusavhengige
som det er tverrpolitisk enighet om at ikke bør idømmes straff. Det oppbevarte kvantum er
langt høyere enn de foreslåtte terskelverdiene i forslaget om rusreform, og kontrollhensyn
gjør seg gjeldende. Selv om stoffet hovedsakelig var til egen bruk, tilsier kvantum og
spredningsfaren at det idømmes en følbar reaksjon. Ut fra As personlige forhold og
lovgivers tidligere uttalelser om økt bruk av samfunnsstraff for gjengangere med
rusmisbruk, bør han idømmes samfunnsstraff.
(10) Aktor har lagt ned slik påstand:
«A, født 00.00.1957, dømmes for overtredelse av straffeloven § 231 til samfunnsstraff
i 60 – seksti – timer, jf. straffeloven § 49. Gjennomføringstiden skal være 120 –
etthundreogtjue – dager. Den subsidiære fengselsstraffen settes til 50 – femti – dager.»
Mitt syn på saken
Problemstillingene
(11) Førstvoterende i HR-2022-731-A har gjort grundig rede for forslaget om rusreform i Prop.
92 L (2020–2021) og behandlingen av lovforslaget i Stortinget gjennom Innst. 612 L
(2020–2021). Jeg viser til hans gjennomgang i avsnittene 16 til 27. Som det fremgår i
avsnitt 25, er kjerneområdet for den brede politiske enigheten i Stortinget knyttet til
rusavhengiges bruk og befatning med mindre mengder narkotika til egen bruk. Denne
gruppen bør ikke lenger møtes med straff, men få helsemessig oppfølgning.
Problemstillingen i saken her er om det er grunnlag for endringer i straffutmålingspraksis
også i saker som ligger utenfor kjerneområdet for lovgiveruttalelsene.
(12) Konkret reiser saken spørsmål om betydningen av kvantum og spredningsfare, og om
domfelte faller inn under gruppen av rusavhengige stortingskomiteens uttalelser tar sikte
på. Videre reiser saken spørsmål om samfunnsstraff er en riktig reaksjon.
Saksforholdet
(13) Lagmannsretten har gitt følgende beskrivelse av As bakgrunn:
«Tiltalte er en 63 år gammel mann med lang rushistorikk. Han forklarte at han har
brukt amfetamin og andre illegale rusmidler i 45 år. Tiltalte benektet imidlertid at han
er avhengig av rusmidler og han betrakter ikke seg selv som en rusmisbruker. Han
forklarte at bruken av amfetamin gir ham en bedre livskvalitet og øker hans yteevne
når han jobber, men at det likevel er uproblematisk for ham å oppbevare amfetamin
HR-2022-733-A, (sak nr. 21-159906STR-HRET)

4
uten å føle trang til å bruke det. Tiltalte ga uttrykk for at han ikke har til hensikt å
slutte med å bruke illegale rusmidler, uavhengig av hvilken straff han nå blir idømt.
Tiltalte var dessuten uenig med sin forsvarer i at han har behov for noen behandling
eller helsehjelp på grunn av sitt rusmisbruk.»
(14) Av en personundersøkelse datert 21. oktober 2020 fremgår det at A har vært uføretrygdet
siden 1989, og at han ikke har hatt lønnet arbeid siden. Han bor alene i et hus tilhørende
familiens gård, der han også har vokst opp. I perioden 2008–2011 sonet A en dom på tre
års fengsel for narkotikalovbrudd. Til personundersøkeren har han fortalt at dette ble et
vendepunkt i livet, og at han i etterkant av dommen har valgt å holde seg borte fra
rusmiljøet. Han er likevel domfelt for narkotikakriminalitet flere ganger senere. I 2016 ble
A dømt til ubetinget fengsel i åtte måneder for oppbevaring av amfetamin, og i 2017 ble
han dømt til samfunnsstraff i 267 timer. Han er også ilagt flere forelegg for
narkotikalovbrudd de senere årene, senest 19. februar 2022. A vedtok da et forelegg på
9 000 kroner for overtredelse av straffeloven § 231 for oppbevaring av 15 gram hasj og en
mindre mengde amfetamin.
(15) I forbindelse med saken for Høyesterett har A også gitt en skriftlig forklaring. På spørsmål
om omfanget av amfetaminbruken har A opplyst at han på dager han kan jobbe, «fort
[bruker] 5–6 gram på en dag». Men hvis han ikke jobber, kan det hende han «lar være å ta
amfetamin i det hele tatt».
(16) På bakgrunn av forklaringen A gav for tingretten, la retten til grunn «som bevist ut over
enhver rimelig tvil at tiltalte er rusmisbruker, og har brukt amfetamin i en mannsalder».
(17) Både tingretten og lagmannsretten har lagt til grunn at det beslaglagte stoffet var ment til
egen bruk, likevel slik at lagmannsretten bemerket at tiltalte forklarte at han «pleier å dele
stoffet han kjøper med andre». Jeg finner ikke grunn til å fravike de tidligere instansenes
bevisbedømmelse på dette punkt, men som jeg straks kommer tilbake til, er det beslaglagte
kvantumet av et slikt omfang at den objektive spredningsfaren uansett må ha stor
betydning ved straffutmålingen, herunder ved valget av straffart.
Straffutmålingen
Rettslige utgangspunkter
(18) Det styrende for straffutmålingen er oppbevaringen av amfetamin. Oppbevaringen av hasj
er isolert et bøteforhold og kommer inn som en skjerpende omstendighet.
(19) Ved utmåling av straff for narkotikalovbrudd er det i rettspraksis tradisjonelt tatt
utgangspunkt i stoffets art, mengde og hvilken befatning tiltalte har hatt med stoffet.
Stortingets behandling av forslaget til rusreform gir ikke grunnlag for å ta et annet generelt
rettslig utgangspunkt ved straffutmålingen i denne saken.
Betydningen av lovgiversignalene i lys av kvantum
(20) Forholdet gjelder oppbevaring av rundt 24 gram amfetamin med normal styrkegrad.
Kvantumet ligger markert over de foreslåtte terskelverdiene i Prop. 92 L (2020–2021), som
var ment å skille straffbar og straffri befatning med narkotika. Jeg viser til proposisjonen
HR-2022-733-A, (sak nr. 21-159906STR-HRET)

5
side 40, der den foreslåtte terskelverdien for straffri befatning med amfetamin er satt til 2
gram, mens øvre terskel for påtaleunnlatelse ble satt til 5 gram. På side 38 fremgår det at
terskelverdiene var satt blant annet ut fra en balansering av «hensynet til den enkelte
bruker og hensynet til eventuell spredningsfare, herunder selgere som tilpasser seg
terskelverdiene».
(21) Et kvantum som i saken her innebærer objektivt sett at det foreligger spredningsfare. For
brukere uten toleranseutvikling for bruk av amfetamin vil kvantumet representere et
betydelig antall brukerdoser. As forklaring om at han pleier å dele stoffet han kjøper med
andre, underbygger også en viss konkret spredningsfare i saken her. Som det fremgår av
HR-2022-731-A avsnittene 45–50, får det endrede lovgiversynet først og fremst betydning
for straffutmålingen når det gjelder befatning med mengder narkotika som erfaringsmessig
er til egen bruk. For straffutmålingsfrafall er det en forutsetning både at narkotikaen i det
aktuelle tilfellet rent faktisk er til egen bruk, og at mengden ikke er større enn de
veiledende grensene som fremgår av denne avgjørelsen.
(22) Den brede politiske enigheten om at straff ikke bør benyttes overfor rusavhengige ved
befatning med mindre mengder narkotika til egen bruk, gir etter dette ikke grunnlag for
noen generell nedjustering av straffenivået for oppbevaring av kvantum i den
størrelsesorden vår sak gjelder.
Rekkevidden av lovgiversignalene – avgrensningen til «rusavhengige»
(23) Som førstvoterende i HR-2022-731-A har redegjort for i avsnitt 52, er det på det rene at
den brede enigheten på Stortinget gjaldt bruken av straff overfor en avgrenset gruppe,
nemlig rusavhengige. Komitéinnstillingen inneholder ikke noen nærmere drøftelse av
begrepet rusavhengig eller for øvrig uttalelser om avgrensningen av den gruppen
komitéflertallet hadde i tankene. Det fremgår heller ikke klart om det innebærer en
kvalifisering når uttrykk som «tung rusavhengighet» og «tunge rusavhengige» brukes
enkelte steder.
(24) Kjerneområdet for lovgivers signaler reiser etter mitt syn likevel ikke problemer.
Illustrerende er saksforholdene i de to sakene Høyesterett nå behandler sammen med saken
her, der begge de domfelte utvilsomt faller innenfor den persongruppen flertallet i
stortingskomiteen sikter til. Langt vanskeligere er det å trekke yttergrensene for hvem som
skal omfattes av endringene i straffutmålingspraksis.
(25) Som jeg allerede har nevnt, innebærer kvantumet i vår sak at vi er utenfor kjernen av
lovgiversignalene. Det er ut fra dette ikke nødvendig å trekke noen endelig konklusjon med
hensyn til om A faller inn under gruppen rusavhengige der det – innenfor den veiledende
grensen oppstilt i HR-2022-731-A – som hovedregel skal reageres med
straffutmålingsfrafall ved oppbevaring til egen bruk. Som jeg kommer tilbake til, er
kvantumet også for stort til at det kan reageres med betinget reaksjon.
(26) Jeg nevner likevel at As subjektive oppfatning av egen rusavhengighet ikke kan være
avgjørende. Det kan neppe heller stilles ufravikelige krav om at vedkommende er
diagnostisert som rusavhengig av lege. Rusavhengighet forutsetter imidlertid generelt en
omfattende bruk av narkotika, både med hensyn til omfang og varighet, og som
vedkommende selv har problemer med å kontrollere. Om dette er situasjonen, må bero på
HR-2022-733-A, (sak nr. 21-159906STR-HRET)

6
en objektiv vurdering, der tidligere rushistorikk og eventuell behandlingshistorikk vil stå
sentralt. Også tidligere straffereaksjoner for narkotikarelaterte forhold og vedkommendes
generelle livssituasjon er av betydning.
(27) Ut fra opplysningene om As bakgrunn og langvarige rusmisbruk, er det mye som tilsier at
han faller inn under kategorien rusavhengig, selv om han i dag benekter å være avhengig
av amfetamin og bestrider at han trenger noen form for helsehjelp.
Nærmere om utgangspunktet for straffen
(28) Lagmannsretten har tatt utgangspunkt i at straffen for oppbevaring av om lag 24 gram
amfetamin ligger på fengsel i 75 dager. Etter mitt syn er dette utgangspunktet noe for
strengt.
(29) I avgjørelsen i HR-2017-1674-A ble straffen for innførsel av LSD tilsvarende 20 gram
amfetamin med normal styrkegrad fastsatt til samfunnsstraff i 45 timer, med en subsidiær
fengselsstraff på 45 dager. Førstvoterende tok i avsnitt 37 et utgangspunkt for straffen på
fengsel i 60 dager. I formildende retning ble det lagt vekt på tilståelse, samt «en viss vekt»
på at stoffet var ment til egen bruk. Kvantumet i avgjørelsen er riktignok noe mindre enn i
vår sak, men innførsel straffes etter sikker rettspraksis noe strengere enn oppbevaring. Ut
fra kvantumet i vår sak og i lys av at stoffet hovedsakelig var til egen bruk, mener jeg at et
passende utgangspunkt for straffen vil ligge på fengsel i om lag 60 dager.
(30) A er domfelt en rekke ganger for narkotikalovbrudd. Tidligere domfellelser gjelder i
hovedsak befatning med narkotika til egen bruk og får dermed begrenset vekt i skjerpende
retning, jf. HR-2018-1660-A avsnitt 40. I formildende retning skal det tillegges vekt at
saken har hatt en liggetid på rundt sju måneder. As tilståelse har hatt begrenset betydning
og kan ikke få noen større selvstendig vekt i formildende retning.
(31) Dersom det skal utmåles fengselsstraff, mener jeg – som aktor – at en riktig straff ville ha
vært 50 dager ubetinget fengsel.
Er det grunnlag for å anvende samfunnsstraff?
(32) Samfunnsstraff kan etter straffeloven § 48 første ledd idømmes i stedet for fengselsstraff
når det ellers ikke ville ha blitt idømt strengere straff enn fengsel i ett år, og hensynet til
straffens formål ikke taler mot en reaksjon i frihet.
(33) A har samtykket til samfunnsstraff, jf. vilkåret i § 48 første ledd bokstav c. Ut fra
opplysningene i personundersøkelsen er han også egnet for gjennomføring av en slik
reaksjon. At A tidligere har gjennomført samfunnsstraff for narkotikalovbrudd, kan etter
mitt syn ikke utelukke bruk av denne reaksjonsformen, hvis den likevel fremstår som den
riktige.
(34) Det avgjørende er derfor vilkåret i straffeloven § 48 første ledd bokstav b om at «hensynet
til straffens formål ikke taler mot en reaksjon i frihet».
HR-2022-733-A, (sak nr. 21-159906STR-HRET)

7
(35) A er ikke i noen rehabiliteringssituasjon, og individualpreventive hensyn kan derfor ikke
begrunne samfunnsstraff.
(36) Allmennpreventive hensyn veier tungt og taler i utgangspunktet mot en reaksjon i frihet.
Ved den nærmere vurderingen av om de allmennpreventive hensynene som gjør seg
gjeldende, krever bruk av ubetinget fengselsstraff, tar jeg utgangspunkt i forarbeidene til
straffeloven 2005. Hovedtrekkene i den tidligere rettstilstanden vedrørende straff for
narkotikaovertredelser ble videreført ved vedtakelsen av loven, jf. Ot.prp. nr. 22
(2008–2009) side 90. Straffelovkommisjonens forslag om en kraftig omlegging i retning av
en avkriminalisering og nedkriminalisering ble således ikke fulgt opp. Departementet
uttaler likevel samme sted at «menneskelige hensyn, og da særlig hensynet til langvarige
rusmisbrukere, skal varetas bedre enn i dag ved at det i større grad skal reageres med
behandling og samfunnsstraff mot mindre alvorlige narkotikaovertredelser». Om de
allmennpreventive hensynene heter det på side 94:
«Kjernen i allmennprevensjonen er nettopp at en ved å straffe den enkelte samtidig
avholder mange fra å gjøre de tilsvarende handlinger. Det er ikke bare tale om
straffens avskrekkende funksjon. Kriminaliseringen av narkotikabruk er etter
departementets oppfatning også viktig for å markere grunnleggende verdier i
samfunnet. Straffen utgjør slik sett et viktig element i den pedagogiske påvirkning
som samfunnet ellers står for, for eksempel i hjem og skole. Departementet er
imidlertid langt på vei enig i at det overfor langvarige, tunge misbrukere i liten grad
vil være hensiktsmessig med straff.»
(37) Det fremgår av Innst. O. nr. 73 (2008–2009) punkt 4.2 at justiskomiteen sluttet seg til
regjeringens forslag om å «opprettholde dagens straffutmålingspraksis» for
narkotikaovertredelser. Flertallet i komiteen uttalte samtidig:
«Flertallet vil vise til St.meld. nr. 37 (2007–2008) Kriminalomsorgsmeldingen og
behandlingen av Ot.prp. nr. 31 (2006–2007) om endringer i
straffegjennomføringsloven som begge legger opp til økt bruk av samfunnsstraff som
straffereaksjon. Flertallet vil understreke at for de minst alvorlige
narkotikaovertredelsene, som typisk gjelder bruk/besittelse og overtredelser som
typisk begås av gjengangere med et tungt rusmiddelmisbruk, i all hovedsak bør møtes
med samfunnsstraff eller rusprogram/behandling.»
(38) Ved vedtakelsen av straffeloven 2005 uttrykte lovgiver altså et klart ønske om økt bruk av
samfunnsstraff. Og ved de «minst alvorlige» narkotikaovertredelsene, herunder
overtredelser som typisk begås av gjengangere med et tungt rusmisbruk, burde det etter
komiteens syn i all hovedsak benyttes alternative reaksjoner.
(39) Disse uttalelsene fra lovgiver gir etter mitt syn støtte for å bruke alternative reaksjoner
overfor rusavhengige ved befatning med narkotika til egen bruk, selv om det ikke
foreligger noen rehabiliteringssituasjon. Den tverrpolitiske enigheten under behandlingen
av rusreformforslaget, om ikke å straffe rusavhengige for befatning med mindre mengder
narkotika til egen bruk, støtter også generelt en nyansering i bruken av strafferettslige
reaksjoner for denne gruppen.
(40) Overtredelsen i saken her tilsier at A må idømmes en følbar reaksjon. Jeg har likevel
kommet til at hensynet til straffens formål ikke taler mot en reaksjon i frihet, og at
samfunnsstraff er en tilstrekkelig streng reaksjon.
HR-2022-733-A, (sak nr. 21-159906STR-HRET)

8
(41) For å ivareta de allmennpreventive hensynene finner jeg at timetallet bør settes noe høyere
enn antall dager subsidiær fengselsstraff, og jeg er enig i aktors påstand om samfunnsstraff
i 60 timer, med en subsidiær fengselsstraff på 50 dager. Gjennomføringstiden settes til
120 dager.
(42) Aktor har frafalt idømte sakskostnader for tingretten.
Konklusjon
(43) I tråd med aktors forslag finner jeg det hensiktsmessig å utforme en ny domsslutning.
(44) Jeg stemmer for denne
D O M :
A, født 00.00.1957, dømmes for overtredelse av straffeloven § 231 første ledd til
samfunnsstraff i 60 – seksti – timer, jf. straffeloven § 49. Gjennomføringstiden skal være
120 – etthundreogtjue – dager. Den subsidiære fengselsstraffen settes til 50 – femti –
dager.
(45) Dommer Bergsjø: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(46) Dommer Webster: Likeså.
(47) Dommer Kallerud: Likeså.
(48) Dommer Skoghøy: Likeså.
(49) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
A, født 00.00.1957, dømmes for overtredelse av straffeloven § 231 første ledd til
samfunnsstraff i 60 – seksti – timer, jf. straffeloven § 49. Gjennomføringstiden skal være
120 – etthundreogtjue – dager. Den subsidiære fengselsstraffen settes til 50 – femti –
dager.
HR-2022-733-A, (sak nr. 21-159906STR-HRET)