Sammendrag: Coward, Stabel, Flock, Tjomsland og GjølstadB og C, et ektepar i tredveårene med barn, hadde kjøpt en mindre jordbrukseiendom som det hvilte odel på. A, som er 55 år gammel og uføretrygdet på grunn av fysiske handicaps, reiste odelsløsningskrav mot dem. De bestred ikke at A hadde odelsrett til eiendommen, men anførte at løsningskravet representerte misbruk av odelsretten, og viste blant annet til at hans bevegelseshemming gjorde at han ikke ville kunne drive eiendommen på en måte som oppfylte odelslovens formål.Tingretten ga A medhold i løsningskravet, mens lagmannsretten var enig med B og C i at det her forelå misbruk av odelsretten. As anke til Høyesterett førte frem. Høyesterett viste til at det er presisert i høyesterettspraksis etter odelsloven av 1974 at en innsigelse om odelsmisbruk bare kan føre frem i rene unntakstilfeller. Det følger av denne praksis at det er et akseptert motiv å ville sikre eiendommen for slekten, og at det har begrenset vekt om odelsløserens planer for driften virker realistiske og driften vil kunne gi overskudd. En uttalelse om antesipert mislighold av driveplikten som grunnlag for å konstatere odelsmisbruk er meget forbeholden. Ut fra dette kunne ikke As løsningskrav karakteriseres som et misbruk av odelsretten.

NORGES HØYESTERETT
Den 5. november 2004 avsa Høyesterett dom i
HR-2004-01863-A, (sak nr. 2004/1161), sivil sak, anke,
A (advokat Arnfinn Sørskår)
mot
B
C (advokat Kåre Vierdal – til prøve)
S T E M M E G I V N I N G :
(1) Dommer Coward: Spørsmålet i saken er om et krav om odelsløsning representerer
misbruk av odelsretten.
(2) Odelsløsningskravet er satt frem av A og gjelder eiendommen gnr. 00 bnr. 00 på X i Y
kommune. Dette er en jordbrukseiendom som er på 206 dekar medregnet utmark, og som
i tillegg har utmark i sameie. Av arealet er 15 dekar fulldyrket mark og 45 dekar
innmarksbeite.
(3) B og C, som er et ektepar i tredveårene med barn, kjøpte eiendommen av D for
1,7 millioner kroner og fikk tinglyst hjemmel i februar 2002. A, som er 55 år gammel og i
likhet med D barnebarn av den tidligere eieren E, er 100 prosent uføretrygdet etter
leddgikt fra 35-års-alderen og hjerneslag i 1994. Ved stevning til Ryfylke tingrett
25. mars 2002 reiste han krav om odelsløsning mot B og C. Fra deres side ble det ikke
bestridt at A har odelsrett til eiendommen, men anført at løsningskravet representerer
misbruk av odelsretten.
(4) I tingrettens dom 20. januar 2003 fikk A medhold i løsningskravet.
Domsslutningen lyder slik:
"1. B og C dømast til å skrive ut skøyte på eigedomen gnr. 00 bnr. 00 i Y til A mot
betaling av løysingssum fastsett ved odelstakst.

2
2. B og C in solidum skal betale sakskostnadar til A med kr. 30.630,- –
trettitusensekshundreogtretti – innan 2 – to – veker frå forkynninga av
domen."
(5) B og C anket til Gulating lagmannsrett. Lagmannsretten var i sin dom 17. juni 2004 enig
med dem i at løsningskravet representerte misbruk av odelsretten. Domsslutningen lyder
slik:
"1. De saksøkte frifinnes.
2. Partene bærer hver sine saksomkostninger for tingretten og lagmannsretten."
(6) A har anket til Høyesterett over bevisbedømmelsen og rettsanvendelsen i lagmannsrettens
dom. For Høyesterett er det oppnevnt en sakkyndig – overlege, spesialist i nevrologi Ernst
Georg Nessler – til å vurdere betydningen av As bevegelseshemming for hans mulighet til
å drive eiendommen. Den sakkyndiges erklæring har imidlertid måttet bygge utelukkende
på sykehusjournaler, som ikke går lenger frem enn til år 2000, fordi As samtykke ikke
rakk lenger enn dette. Det er foretatt bevisopptak av A og tre vitner og lagt frem noen nye
dokumenter, blant annet en landbruksfaglig vurdering fra kommunens landbrukssjef.
Videre har ankemotpartene anført et nytt rettslig synspunkt, men saken står i det
vesentlige i samme stilling som for lagmannsretten.
(7) Den ankende part – A – har i hovedsak anført:
(8) Hans krav om odelsløsning representerer ikke noe misbruk av odelsretten.
(9) Lagmannsretten har uriktig lagt vekt på at han etter rettens mening ikke er i stand til å
drive eiendommen ved egen innsats, slik at den vil ende som tilleggsjord til nabobruk.
Dette er for det første en uriktig bedømmelse av bevisene. Selv om han har et fysisk
handicap som begrenser evnen til fysisk aktivitet, har han en restarbeidsevne.
Eiendommen er liten, og som 100 prosent uføretrygdet kan han bruke hele sin
arbeidskraft på driften, og han kan også selv velge driftsform. Han kan dermed stå for det
meste av driften selv, og det han ikke makter, kan han få hjelp til av andre. Planen hans er
blant annet å ha villsau og å drive med gårdsturisme. Han har samboer og tre voksne barn
som kan bistå, og han har en romslig økonomi, som gir ham anledning til å leie hjelp. Når
det gjelder rettsanvendelsen på dette punktet, foreligger det tre høyesterettsavgjørelser –
Rt. 1985 side 452, Rt. 1985 side 1215 og Rt. 1990 side 278 – som viser at løserens evne
til å drive ikke har vært avgjørende. Av avgjørelsen i Rt. 1990 side 278 fremgår det også
at odelsmisbruk ikke kan konstateres ut fra mer eller mindre usikre formodninger om at
driveplikten ikke vil bli oppfylt.
(10) Det er videre uriktig når lagmannsretten begrunner sin avgjørelse med at han ikke har
som motiv å løse eiendommen for å beholde den i slekten. Det er ikke grunnlag for å
betvile at dette er et motiv for ham, og det følger av flere høyesterettsavgjørelser at et slikt
motiv ikke kan anses å innebære misbruk av odelsretten.
(11) Man kan ikke – som i ankemotpartenes nye anførsel for Høyesterett – forskuttere en
fremtidig lovendring som vil føre til at eiendommen i fremtiden ikke lenger vil være
odelseiendom. Det er også vanskelig å se hvilken betydning en eventuell lovendring
skulle ha for saken.

3
(12) A har nedlagt slik påstand:
"1. Ryfylke tingretts dom stadfestes.
2. B og C tilpliktes å erstatte As saksomkostninger for lagmannsretten og det
offentliges saksomkostninger for Høyesterett med tillegg av den alminnelige
forsinkelsesrente etter forsinkelseslovens § 3, 1. ledd 1. punktum fra utløpet av
oppfyllelsesfristen til betaling skjer."
(13) Ankemotpartene – B og C – har i hovedsak anført:
(14) Lagmannsrettens dom er riktig, både i resultatet og begrunnelsen.
(15) Skal A vinne frem med odelsløsningssøksmålet, må han vise at odelsløsningen ligger
innenfor odelslovens formål. Eiendommen er i dag marginal som landbrukseiendom i
forhold til odelslovens regler. Det er tale om et lite bruk, som om få år vil gå over til å bli
en boligeiendom. Det er dette som reelt sett er formålet for A, som er en bymann og aldri
vil bli en næringsdrivende bonde.
(16) Det benektes ikke at det er et akseptabelt motiv for odelsløsning å ville sikre eiendommen
for slekten, men A har under prosessen skiftet angivelse av sitt motiv: I prosesskrift til
tingretten oppgav han at motivet var å bringe eiendommen videre i slekten, og at hans
helsetilstand var irrelevant, senere hevder han at han selv skal drive eiendommen.
(17) Vitneforklaringen fra As datter viser at et generasjonsskifte i alle fall vil ligge langt frem i
tiden. Da er det sannsynlig at det vil være foretatt lovendringer som gjør at eiendommen
ikke lenger er odelseiendom, og motivet å føre eiendommen videre i slekten mister mye
av sin betydning.
(18) Det følger av Rt. 1990 side 278 at hvis det er på det rene at driveplikten vil bli
misligholdt, vil odelsløsning kunne nektes. Odelsloven § 27 krever kvalifisert drift,
driften må dekke odelslovens formål. Lagmannsretten har vurdert bevisene riktig når den
legger til grunn at A vil misligholde driveplikten. Gården er tungdrevet og krever fysisk
styrke; den gir lite rom for maskinell drift, blant annet på grunn av store høydeforskjeller.
Ut fra hans bevegelseshemming er As planer for driften av eiendommen helt urealistiske.
I beste fall kan han drive som hobbybruker, med noe hjelp av familien. Men det er
usikkert om hans voksne barn vil hjelpe til, og hans samboerforhold har vart så kort at det
er vanskelig å basere seg på det. Han vil i alle fall måtte leie noe hjelp og skaffe tilpassede
maskiner, og da vil driften gå i underskudd og ikke oppfylle kravene i odelsloven § 27.
(19) Det eneste rimelige resultatet er at familien B og C får beholde eiendommen. De har gjort
det de kunne for å opplyse saken, mens A, som har anlagt saken og da har ansvaret for å
opplyse den, ikke har villet legge kortene på bordet, blant annet når det gjelder hans
helsetilstand. I nærmiljøet vil det ikke bli forstått om en godt tilpasset familie som B og C
skal måtte flytte for at A skal overta eiendommen.
(20) B og C har nedlagt slik påstand:
"1. Gulating lagmannsretts dom stadfestes.
2. A tilpliktes å betale sakens omkostninger for tingretten, lagmannsretten og
Høyesterett."

4
(21) Mitt syn på saken:
(22) Jeg er kommet til at anken må føre frem.
(23) Som det har fremgått, er innsigelsen mot kravet om odelsløsning at det vil innebære
misbruk av odelsretten. – Odelslovens system er at en odelsberettiget, på nærmere vilkår
som er fastsatt i loven, kan løse en eiendom på odel når den er overtatt av en som ikke har
odelsrett, eller har dårligere odelsrett. Den som kjøper en odelseiendom, tar dermed en
viss risiko for at det blir reist løsningskrav. Loven inneholder ikke noen bestemmelse om
odelsmisbruk som innsigelse mot løsningskrav. Det har likevel fra gammelt eksistert en
ulovfestet regel om dette.
(24) Etter odelsloven av 1974 er behovet for en slik regel blitt mindre enn tidligere, blant annet
fordi kretsen av odelsberettigede er gjort snevrere, det er kommet vidtgående regler om
bo- og driveplikt i §§ 27 flg., og det er gitt regler i § 21 som gjør det mulig å fravike den
vanlige prioritetsrekkefølgen, se Falkanger: Odelsrett og åsetesrett side 176. Også under
1974-loven blir det likevel antatt at det eksisterer en regel om odelsmisbruk, men bare i
ett av de tilfellene der spørsmål om odelsmisbruk har vært oppe for Høyesterett etter at
1974-loven trådte i kraft, førte innsigelsen frem – avgjørelsen i Rt. 1988 side 54, der
saksforholdet var meget spesielt. I en grundig og prinsipiell drøftelse i Rt. 1990 side 278
er det presisert at en innsigelse om odelsmisbruk bare kan føre frem i rene
unntakstilfeller, uansett om resultatet kan føles mindre rimelig. På side 281 heter det:
"Utenom de rene unntakstilfelle, skal lovens regler følges selv om de i enkelte tilfelle kan
føre til resultater som kan føles mindre rimelige. Dette henger sammen med at man har,
og må ha, et fast regelverk om hvem som er odelsberettiget og med hvilken prioritet.
Lovens ordning innebærer også at det ved odelsløsning er noen som fordrives fra
eiendommen."
(25) Det er videre uttalt at regelen om odelsmisbruk særlig er knyttet til odelsløserens
subjektive forhold, og det fremgår at det ikke kan legges noen vesentlig vekt på om
odelsløserens planer om driften "ut fra en objektiv vurdering er realistiske og fornuftige,
og om driften av odelseiendommen vil gi overskudd". Det heter også at man må "godta at
odelsretten ved siden av materielle interesser også i vid utstrekning varetar
følelsesmessige holdninger", og at det ikke "kan foretas noen alminnelig
rimelighetsavveining i forholdet mellom eier og løsningsmann".
(26) En uttalelse i dommen om antesipert mislighold av driveplikten er meget forbeholden
med hensyn til når en slik innsigelse overfor løsningskravet kan tenkes å føre frem,
jf. følgende:
"Jeg vil ikke utelukke at man etter omstendighetene må kunne nekte odelsløsning hvis
det er på det rene at driveplikten vil bli misligholdt, og at vedkommende ikke vil få
dispensasjon."
(27) Synspunktene fra Rt. 1990 side 278, som må sees som en utdypning av det som var lagt
til grunn i tidligere avgjørelser, ble fulgt opp i en avgjørelse senere samme år – Rt. 1990
side 781. Nyere høyesterettsavgjørelser om odelsmisbruk finnes ikke. Etter min mening
kan ikke den utviklingen som har funnet sted i norsk landbruk, gi tilstrekkelig grunn for
domstolene til å fravike de nevnte synspunktene, så lenge dette ikke følger av ny
lovgivning. Jeg kan heller ikke se at synspunktene kan fravikes fordi det – som i vår sak –

5
gjelder et bruk som ligger nær den nedre grensen for hva det hviler odelsrett på, noe som
for øvrig har vært situasjonen også i tidligere avgjørelser.
(28) Med den meget begrensede rekkevidden som regelen om odelsmisbruk etter dette har, kan
jeg ikke se at As løsningskrav kan karakteriseres som et misbruk av odelsretten. Langt på
vei følger resultatet av de generelle uttalelsene jeg har referert fra 1990-dommen, og det
er dermed ikke nødvendig for meg å gå langt i en konkret vurdering av As motiver, planer
og muligheter for å oppfylle driveplikten. Og som det har fremgått, er det ikke avgjørende
om det oppfattes som konkret lite rimelig om familien B og C må flytte fra eiendommen.
(29) Når det gjelder As motiver for løsningskravet, er det på det rene – og ikke benektet av B
og C – at et akseptabelt motiv for odelsløsning er å ville sikre en eiendom for slekten, slik
A har anført at han ønsker. Og det kan ikke være uforenlig med dette at A selv ønsker å
drive eiendommen frem til et generasjonsskifte kan være aktuelt. Jeg kan heller ikke se at
det kan ha noen betydning for saken – slik B og C nå anfører – om det før et
generasjonsskifte finner sted, vil være foretatt lovendringer som gjør at eiendommen ikke
lenger er en odelseiendom.
(30) Innvendingene fra B og C om manglende realisme i As planer for driften av bruket kan
dels ta sikte på å belyse hans motiver, dels å sannsynliggjøre at driveplikten ikke vil bli
oppfylt. Ikke under noen av synsvinklene kan jeg se at det er grunnlag for å konstatere
odelsmisbruk. Jeg viser her til uttalelsene i 1990-dommen om den begrensede vekt det må
ha om odelsløserens planer virker realistiske og driften vil kunne gi overskudd, og den
meget forbeholdne uttalelsen om hvorvidt antesipert misbruk av driveplikten kan gi
grunnlag for å nekte odelsløsning. As fysiske handicap vil riktignok utvilsomt hindre ham
i å utføre en del av de arbeidsoppgavene som driften av eiendommen krever.
Eiendommen er tungdrevet, blant annet på grunn av gamle driftsbygninger og store
høydeforskjeller. Men den er liten, og som uføretrygdet kan han bruke den
restarbeidsevnen han har, på eiendommen. A viser også til bistand fra sine voksne barn og
fra sin samboer. Og han har som anført en økonomi som skulle gi mulighet for å leie noe
hjelp. Lagmannsretten synes å ha lagt avgjørende vekt på at det etter rettens mening er
"sannsynlighetsovervekt for at bruket vil kunne ende som tilleggsjord såfremt A gis
anledning til å løse eiendommen", og at det er "mest sannsynlig at driveplikten … vil bli
misligholdt med A som bruker". Dette må være å stille for små krav for å konstatere
odelsmisbruk. Jeg peker også på at ekteparet B og C etter odelsloven § 28 andre ledd i
prinsippet kan søke eiendommen tilbake hvis A ikke skulle overholde driveplikten – selv
om dette nok i praksis ofte vil være mindre aktuelt.
(31) Min konklusjon er, som det har fremgått, at odelsmisbruk ikke kan konstateres, og anken
fører dermed frem. Men A, som har hatt fri sakførsel for Høyesterett, kunne ha bidratt
mer til å få saken godt opplyst på et tidligere tidspunkt, og jeg er under en viss tvil
kommet til at saksomkostninger ikke bør ilegges for noen instans.
(32) Jeg stemmer for denne
D O M :
1. Tingrettens dom, domsslutningen punkt 1, stadfestes.
2. Saksomkostninger tilkjennes ikke for noen instans.

6
(33) Dommer Tjomsland: Jeg er når det gjelder spørsmålet om odelsløsningskravet skal
fremmes, i det vesentlige og i resultatet enig med førstvoterende.
(34) Jeg er imidlertid kommet til at ankemotpartene i samsvar med hovedregelen i
tvistemålsloven §180 annet ledd jf. § 172 første ledd må ilegges saksomkostninger for
lagmannsretten og Høyesterett. Saken har ikke fremstått som tvilsom, og den ankende
part kan etter mitt syn ikke på grunn av uklare anførsler bebreides for at saken fortsatte
etter behandlingen i tingretten. Jeg finner imidlertid at han forut for behandlingen i
tingretten på en tydeligere måte burde ha klargjort sin hensikt med odelsløsningen, og jeg
finner derfor under noen tvil at omkostninger for tingretten ikke bør tilkjennes.
(35) Dommer Stabel: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende, dommer Coward.
(36) Dommer Flock: Likeså.
(37) Dommer Gjølstad: Likeså.
(38) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
1. Tingrettens dom, domsslutningen punkt 1, stadfestes.
2. Saksomkostninger tilkjennes ikke for noen instans.