Dato: 2024-06-27

Sammendrag: En mann ble i 2021 dømt til forvaring med en tidsramme på 9 år og en minstetid på 6 år for blant annet voldtekt og grov mishandling i nære relasjoner. Mens mannen fortsatt satt i varetekt – før soningen av forvaringsdommen var påbegynt – begikk han nye alvorlige straffbare handlinger. Spørsmålet i saken er hvordan straffereaksjonen skal fastsettes i et slikt tilfelle.

De nye handlingene besto i frihetsberøvelse og trusler. Tingretten og lagmannsretten bygde på at disse handlingene isolert sett ville gitt grunnlag for en straff på fengsel i omkring 1 år og 6 måneder. Dette er etter Høyesteretts syn ikke for strengt.

Høyesterett er også enig med de øvrige instansene i at det er grunnlag for å fastsette en ny, felles forvaringsstraff. Adgangen til dette må følge av straffelovens system, selv om det ikke finnes bestemmelser som direkte regulerer spørsmålet.

Ut fra de alminnelige prinsippene for fastsettelse av forvaringsstraff må tidsrammen i dette tilfellet settes til 10 år og 6 måneder og minstetiden til 7 år. Den konkrete fastsettelsen i domsslutningen må likevel ta hensyn til den delen av forvaringsdommen som nå er sonet, samt tiden som er utholdt i varetektsfengsel.

Dommen avklarer reaksjonen når en forvaringsdømt begår nye straffbare handlinger.

D O M
avsagt 27. juni 2024 av Høyesterett i avdeling med
justitiarius Toril Marie Øie
dommer Per Erik Bergsjø
dommer Espen Bergh
dommer Cecilie Østensen Berglund
dommer Kine Steinsvik
HR-2024-1194-A, (sak nr. 24-031235STR-HRET)
Anke over Borgarting lagmannsretts dom 16. januar 2024
A (advokat Steinar Jacob Thomassen)
mot
Påtalemyndigheten (statsadvokat Aud Kinsarvik Gravås)

2
S T E M M E G I V N I N G
(1) Dommer Bergh:
Sakens spørsmål og bakgrunn
(2) Saken gjelder straffutmåling for frihetsberøvelse og trusler for en domfelt som allerede var
idømt forvaring da de straffbare handlingene ble begått. Spørsmålet er om det kan utmåles
en felles forvaringsstraff, og hvilke prinsipper som i så fall gjelder for utmålingen.
(3) A ble ved Oslo tingretts dom 20. juli 2020 dømt til forvaring med en tidsramme på 9 år og
en minstetid på 6 år. Domfellelsen omfattet blant annet voldtekt og grov mishandling i
nære relasjoner. A anket dommen i sin helhet, men bare anken over straffutmålingen ble
henvist til ankeforhandling. Borgarting lagmannsrett avsa dom 7. desember 2021. Anken
førte ikke frem, men fradraget for utholdt frihetsberøvelse ble økt.
(4) Lagmannsrettens dom ble rettskraftig ved As vedtakelse 23. desember 2021. Han startet
soningen av forvaringsdommen 4. januar 2022.
(5) I desember 2021 begikk A nye straffbare handlinger. Ved tiltalebeslutning 27. oktober
2022 ble han og B satt under tiltale for overtredelse av:
«I Straffeloven § 254, jf. straffeloven § 15
for ved innesperring, bortføring eller på annen måte rettsstridig å ha fratatt noen
friheten, eller medvirket til dette.
Grunnlag:
Gjelder begge
Fredag 31. desember 2021 ca. kl. 18.30 i ---veien 00 i Oslo, oppsøkte B og to gutter på
14 år, hjemmet til C og uttalte at hun måtte bli med dem for å snakke med sin
ekskjæreste, A. De rettet henholdsvis en kniv og en gasspistol mot henne og sa de
skulle skyte og/eller drepe henne om hun ikke gjorde som de sa. De tok henne med inn
i en bil, kjørte fra stedet, fratok henne mobiltelefon, teipet hennes armer og ben, og
besørget at hun måtte prate med A via telefon gjentatte ganger. De holdt kontroll på
henne mot hennes vilje i ca 5 timer, helt til hun klarte å frigjøre hendene og varsle
politiet. A var innsatt i Oslo fengsel og planla derfra handlingen og gav ordre om
utførelsen underveis via mobiltelefoner som han hadde fått smuglet inn i fengselet.
II Straffeloven § 264, jf. § 263
for i ord eller handling å ha truet med straffbar atferd under slike omstendigheter at
trusselen var egnet til å fremkalle alvorlig frykt, eller medvirket til dette.
Trusselen var grov fordi det særlig legges vekt på at den var fremsatt uprovosert og av
flere i fellesskap.
Grunnlag:
Gjelder begge
Til tid og på sted som beskrevet under post I, forholdt de seg som der beskrevet.
III Straffeloven § 263
for i ord eller handling å ha truet med straffbar atferd under slike omstendigheter at
trusselen var egnet til å fremkalle alvorlig frykt.
HR-2024-1194-A, (sak nr. 24-031235STR-HRET)

3
Grunnlag:
Gjelder nr. 1 A.
Mandag 20. desember 2021 via epost/meldinger til C, varslet han at han skulle dele
privatsensitive bilder og/eller videoer av henne hvis hun ikke ville ta kontakt med
ham.»
(6) Som det går frem av tiltalen, satt A fengslet da handlingene ble begått.
(7) Ved Oslo tingretts dom 28. februar 2023 ble A dømt i samsvar med tiltalen. Tingretten
avsa dom på forvaring som fellesdom med den tidligere forvaringsdommen. Grunnlaget for
dette var en analogisk anvendelse av straffeloven § 82. Etter tingrettens syn ville
tidsbestemt straff for handlingene i den nye tiltalen isolert vært fengsel i noe over 1 år og
6 måneder. Retten anvendte imidlertid prinsippet i § 82 andre ledd, som går ut på at det
ved etterskuddsdom skal tas hensyn til hva en passende straff ville vært ved samtidig
pådømmelse. Ut fra dette ble både tidsrammen og minstetiden i den opprinnelige dommen
utvidet med 1 år.
(8) Domsslutningen punkt 1 lyder slik:
«A født 00.00.1982, dømmes for én overtredelse av straffeloven § 254, én overtredelse
av straffeloven § 264 jf. § 263 og én overtredelse av straffeloven § 263 til forvaring
med en tidsramme på 10 – ti – år og med en minstetid på 7 – syv – år jf. straffeloven
§ 40. Straffen er en fellesstraff med Oslo tingretts dom 20. juli 2020 og Borgarting
lagmannsretts dom av 7. desember 2021. Til fradrag i minstestraffen kommer
815 – åttehundreogfemten – dager som er utholdt frihetsstraff pr. 28. februar 2023.»
(9) A anket dommen. Anken over reaksjonsfastsettelsen ble henvist til ankeforhandling.
(10) Borgarting lagmannsrett avsa dom 17. januar 2024. Lagmannsretten bygde, som tingretten,
på at tidsbestemt straff for de nye handlingene ville vært fengsel i omkring 1 år og
6 måneder. Også lagmannsretten fant grunnlag for å avsi en felles forvaringsdom, men
anvendte, i motsetning til tingretten, ikke straffutmålingsprinsippene i straffeloven § 82.
Tidsrammen ble etter dette utvidet med 1 år og 6 måneder. I samsvar med alminnelige
prinsipper for fastsettelse av minstetid ble denne utvidet med 2/3 av 1 år og 6 måneder,
altså med 1 år. Ved fastsettelsen av tidsrammen og minstetiden gjorde lagmannsretten
fradrag for den delen av forvaringsdommen som allerede var sonet. I minstetiden ble det i
tillegg gjort fradrag for utholdt varetekt.
(11) Lagmannsrettens domsslutning punkt 2 lyder slik:
«I Oslo tingretts dom av 28. februar 2023, domsslutningen punkt 1, gjøres den endring
for A at tidsrammen for forvaringen settes til 8 – åtte – år og 5 – fem – måneder, og at
minstetiden settes til 3 – tre – år og 10 – ti – måneder.»
(12) A har anket til Høyesterett. Anken gjelder straffutmålingen. Han har ikke innvendinger mot
at det fastsettes en fellesstraff, eller mot lagmannsrettens utgangspunkt på fengsel i 1 år og
6 måneder. Han gjør imidlertid gjeldende at straffutmålingsprinsippene i straffeloven
§ 82 må lede til en lavere samlet straff, både når det gjelder tidsrammen og minstetiden.
Det er dessuten feil når lagmannsretten ikke har gjort fradrag for utholdt varetekt i
tidsrammen.
HR-2024-1194-A, (sak nr. 24-031235STR-HRET)

4
(13) Påtalemyndigheten mener lagmannsrettens dom er riktig, likevel slik at man er enig i at det
må gjøres fradrag for utholdt varetekt også ved fastsettelsen av tidsrammen.
Mitt syn på saken
Hva ville vært riktig tidsbestemt straff for handlingene i den nye tiltalen?
(14) Tiltalen post I og II gjelder en alvorlig frihetsberøvelse i sammenheng med trusler.
Frihetsberøvelsen var langvarig – fem timer. Det ble benyttet våpen, og handlingen ble
utøvd av flere i fellesskap. Selv om A ikke deltok fysisk, er han ansett som hovedmannen.
Tiltalen post III utgjør et skjerpende forhold ved straffutmålingen.
(15) Tingretten og lagmannsretten har bygd på at samlet fengselsstraff for handlingene A er
funnet skyldig i, ville utgjøre fengsel i omkring 1 år og 6 måneder. Det er da i skjerpende
retning lagt vekt på at han tidligere er straffedømt for alvorlige forhold.
(16) Avgjørelsen i Rt-2011-407 kan gi en viss veiledning om straffenivået. Straffen for
frihetsberøvelse og enkelte andre forhold ble her satt til fengsel i 1 år og 2 måneder.
Bortsett fra at fornærmede i den saken bare var 17 år, fremstår handlingene i vår sak som
noe mer alvorlige. De tidligere instansenes utgangspunkt på fengsel i omkring 1 år og
6 måneder er derfor ikke for strengt.
Er det grunnlag for å avsi en felles dom på forvaring?
Utgangspunktene
(17) Vilkårene for å idømme forvaring følger av straffeloven § 40. Første ledd inneholder en
oppregning av alvorlige forbrytelser som kan gi grunnlag for forvaring. Grunnvilkåret etter
§ 40 første ledd er videre at fengselsstraff ikke anses tilstrekkelig til å verne andres liv,
helse eller frihet.
(18) Ved Borgarting lagmannsretts dom 7. desember 2021 er det rettskraftig avgjort at vilkårene
for forvaring overfor A er oppfylt. Spørsmålet i saken her er hvilken reaksjon som skal
ilegges som følge av at han etter at denne dommen ble avsagt, har begått nye alvorlige
straffbare handlinger.
(19) Det følger av straffeloven § 41 at forvaring ikke kan forenes med andre straffer i samme
sak, bortsett fra rettighetstap. Videre er det fastsatt i straffeloven § 42 at tidligere idømt
fengselsstraff og samfunnsstraff faller bort når forvaring idømmes. Slike straffer kan
likevel vektlegges ved fastsettelse av tidsramme og minstetid for forvaringen. Jeg viser her
til Rt-2012-1114 avsnitt 21 og 22. Den straffen som fastsettes i et slikt tilfelle, må sees som
en form for fellesstraff.
(20) Det er altså et utgangspunkt at en forvaringsdom skal være en samlet reaksjon på alle
straffbare handlinger som den domfelte har begått. Samtidig er det klart at den som er dømt
til forvaring, kan idømmes straff for nye handlinger, selv om forvaringsdommen ikke er
ferdig sonet. For handlinger begått under prøvetiden, følger dette direkte av lovens § 46, se
HR-2024-1194-A, (sak nr. 24-031235STR-HRET)

5
også Ot.prp. nr. 87 (1993–1994) side 114. Det er ikke tvilsomt at det samme gjelder for
handlinger begått før eller under soningen i fengsel.
(21) Frihetsberøvelsen som A nå domfelles for, omfattes av oppregningen i straffeloven
§ 40 første ledd av handlinger som kan gi grunnlag for forvaring. Både tingretten og
lagmannsretten har fastsatt en felles forvaringsstraff, og ingen av partene har innvendinger
mot en slik løsning. Det er likevel på det rene at det ikke finnes noen lovbestemmelse som
direkte gir grunnlag for å gå frem på denne måten.
Straffeloven § 82
(22) Tingretten bygde på en analogisk anvendelse av straffeloven § 82. Den gjelder ved
utmåling av straff ved domfellelse der alle eller noen forhold er begått før dommen i en
tidligere sak. Etter andre ledd skal straffskjerpelsesprinsippet i straffeloven § 79 i slike
tilfeller anvendes ved utmålingen av straff i den nye saken. Det skal tas hensyn til hva en
passende straff ville vært ved samtidig pådømmelse, og den samlede straffen må ikke være
strengere enn om alle forholdene hadde vært pådømt samtidig. Det følger videre av tredje
og fjerde ledd at retten kan avsi en fellesdom som omfatter både de tidligere pådømte
forholdene og de forholdene som omfattes av sak nummer to.
(23) Paragraf 82 regulerer en annen situasjon enn den som foreligger i vår sak. Det
grunnleggende formålet med bestemmelsen er at den samlede utmålingen av straff for
handlinger begått før det avsies dom i en sak, ikke skal påvirkes av om handlingene
pådømmes i denne saken eller i en senere sak.
(24) Saken her gjelder straff for handlinger begått etter dommen i den første saken. I en slik
situasjon slår ikke hensynene bak reglene i § 82 til. Jeg viser her til drøftelsen i NOU 1992:
23 Ny straffelov – alminnelige bestemmelser. Straffelovkommisjonens delutredning V side
226.
(25) Når det er tale om grunnleggende forskjellige situasjoner, der ulike hensyn gjør seg
gjeldende, blir det etter mitt syn ikke riktig å anvende straffeloven § 82 analogisk. En
annen sak er at bestemmelsen viser at det er innenfor straffelovens system å utmåle en
felles straff selv om pådømmelsen skjer gjennom flere saker.
Straffeloven § 46
(26) Straffeloven § 46 gjelder ved prøveløslatelse fra forvaring der den domfelte bryter fastsatte
vilkår eller det foreligger andre særlige forhold. Etter første ledd bokstav b omfatter dette
også tilfeller der den prøveløslatte begår en ny straffbar handling i prøvetiden.
(27) Det følger av første ledd at retten blant annet kan bestemme gjeninnsettelse i forvaring.
Samtidig er det fastsatt i tredje ledd at retten ved nye straffbare handlinger enten kan avsi
en samlet dom eller særskilt dom for den nye handlingen. Bestemmelsen gir dermed
hjemmel for at det kan avsies en ny felles forvaringsdom, der tidsramme og minstetid
fastsettes ut fra både den tidligere dommen og de nye handlingene.
HR-2024-1194-A, (sak nr. 24-031235STR-HRET)

6
(28) Hvordan det spillerommet bestemmelsen gir bør utnyttes, er drøftet i forarbeidene,
Ot.prp. nr. 90 (2003–2004) side 292. Her heter det blant annet:
«Hensynet til å unngå et tosporet system på fullbyrdingstiden, kan tale for at den
prøveløslatte gjeninnsettes til forvaring fremfor å få en ny fengselsstraff. Men dette
hensynet må veies mot hvor alvorlig det nye lovbruddet er, samt hvor lenge den
forvaringsdømte har vært løslatt på prøve og hvor mye som gjenstår av prøvetiden.
Dersom han har vært løslatt i lang tid, og begår et mindre alvorlig lovbrudd – av en
annen art enn dem som kan gi forvaring – kan det være grunn til å idømme en
fengselsstraff i stedet for å gjeninnsette til forvaring.»
(29) Forarbeidene forutsetter altså at det skal være en betydelig fleksibilitet, og fortsatt
forvaring er bare ett av flere alternativer.
(30) Straffeloven § 46 gjelder i likhet med saken her handlinger begått etter at forvaring er
idømt. Tidspunktet for handlingene er likevel vesentlig forskjellig. Bestemmelsen regulerer
handlinger etter prøveløslatelse, altså etter at minstetiden for forvaringsdommen er utholdt.
Hensynene som gjør seg gjeldende ved vurderingen av hvilken straff som bør utmåles, er
ikke de samme når de nye handlingene er begått på et tidligere tidspunkt – i vår sak til og
med før soningen av forvaringsdommen er påbegynt.
(31) Denne forskjellen er så vesentlig at det etter mitt syn ikke er grunnlag for å anvende
§ 46 analogisk. Det er likevel grunn til å merke seg at bestemmelsen bygger på at det også
ved en ny dom på forvaring kan fastsettes en fellesstraff.
Straffelovens system
(32) Mitt syn er etter dette at verken straffeloven § 46 eller § 82 kan anvendes analogisk i den
situasjonen som foreligger her. Samtidig er det ut fra det jeg har gjennomgått, klart at
fastsettelse av tidsramme og minstetid for forvaring i enkelte tilfeller kan bygge på
straffbare handlinger som er pådømt i forskjellige dommer. Bruk av fellesdom ved
forvaring er utvilsomt innenfor straffelovens system.
(33) I den situasjonen som foreligger her, finnes det etter mitt syn ikke egnede alternativer til å
avsi en fellesdom.
(34) Formålet med reglene om forvaringsstraff er i denne sammenheng vesentlig. Dette skiller
seg klart fra alminnelig fengselsstraff. Formålet er blant annet kommet til uttrykk i
forskriften om gjennomføring av særreaksjonen forvaring – forskrift 5. mars 2004 nr. 481.
I § 2 heter det:
«Gjennomføring av forvaring skal ivareta samfunnets behov for sikkerhet mot ny
alvorlig kriminalitet fra den forvaringsdømtes side. Innenfor sikkerhetsmessig
forsvarlige rammer skal den forvaringsdømte gis mulighet for å endre sin adferd og
tilpasse seg et liv i frihet.»
(35) I forskriften § 3 andre ledd presiseres det videre at innholdet i forvaringen «skal søkes
tilrettelagt slik at domfelte oppnår en gradvis progresjon i gjennomføringen frem mot full
frihet». Forvaringen skal altså gjennomføres planmessig frem mot et liv i frihet. Dette
HR-2024-1194-A, (sak nr. 24-031235STR-HRET)

7
inkluderer et omfattende system med prøveløslatelse som overgang mellom forvaring i
fengsel og endelig løslatelse.
(36) Det ville bryte med disse formålene dersom det i et tilfelle som i saken her skulle idømmes
en særskilt fengselsstraff, som i så fall måtte sones som tillegg til forvaringsstraffen. Det
ville også bryte med prinsippet i straffeloven § 41. Også en særskilt forvaringsdom
fremstår klart uhensiktsmessig, blant annet for gjennomføring av systemet for
prøveløslatelse. Jeg kan heller ikke se at noen av disse alternativene ville innebære en
bedre eller mildere løsning for den domfelte enn å avsi en fellesdom.
(37) Mitt syn er etter dette at straffelovens system tilsier at det er adgang til å avsi en felles dom
på forvaring i et tilfelle som i denne saken.
Fastsettelsen av tidsramme og minstetid
(38) Det alminnelige utgangspunktet for fastsettelse av tidsrammen er den alternative straffen
som ellers ville blitt pådømt, i dette tilfellet altså fengsel i 1 år og 6 måneder.
(39) I tillegg skal det fastsettes en minstetid, som innebærer at den domfelte ikke kan
prøveløslates før denne tiden er utløpt, se straffeloven § 44. Minstetiden settes vanligvis til
2/3 av den alternative fengselsstraffen. Utgangspunktene for fastsettelse av tidsramme og
minstetid følger av fast rettspraksis, se som eksempel HR-2019-2169-U avsnitt 78 og 79.
(40) Når nye straffbare handlinger er begått etter en tidligere dom, er det normalt ikke grunnlag
for å anvende prinsippet i straffeloven § 82. Rettstilstanden er sammenfattet i
HR-2018-1188-A avsnitt 26. Førstvoterende fremhever som eneste unntak at det kan være
grunn til å se hen til den samlede soningstiden hvis den samlede straffen ellers ville bli
urimelig lang.
(41) Det er ikke situasjonen her. Mitt syn er dermed at når det nå skal avsies en felles
forvaringsdom, må tidsrammen utvides med 1 år og 6 måneder og minstetiden med 1 år.
Dette er i samsvar med det lagmannsretten har bygd på.
(42) I lagmannsrettens dom 7. desember 2021 ble tidsrammen satt til 9 år og minstetiden til
6 år. Med tillegg som angitt blir tidsrammen 10 år og 6 måneder og minstetiden 7 år.
(43) Som også lagmannsretten viser til i sin dom i saken her, må det tas hensyn til den tiden
som er gått siden A startet soningen av forvaringsdommen. Den tidsrammen og
minstetiden som skal fastsettes nå, er den delen av forvaringstiden som gjenstår på
tidspunktet for dommen. Dette er i samsvar med den ordningen som ble valgt i
Rt-2012-1114, som gjaldt fastsettelse av forvaringsstraff felles med en tidligere tidsbestemt
straff, se dommen avsnitt 31 til 35.
(44) Det er nå gått nærmere 2 år og 6 måneder siden soningen av forvaringsdommen ble
påbegynt. Den gjenstående delen av tidsrammen blir dermed 8 år, mens den gjenstående
delen av minstetiden blir 4 år og 6 måneder.
HR-2024-1194-A, (sak nr. 24-031235STR-HRET)

8
(45) Lagmannsretten gjorde ved fastsettelsen av tidsrammen ikke fradrag for utholdt
varetektsfengsel. Det følger imidlertid av straffeloven § 83 femte ledd at det ved
idømmelse av forvaring skal gjøres fradrag fullt ut både i minstetiden og i tidsrammen.
(46) Når det her samtidig skal gjøres fradrag for den utholdte delen av forvaringsstraffen, kan
det være spørsmål om man, slik lagmannsretten gjorde for minstetiden, bør beregne et
samlet fradrag. Domsslutningen vil i så fall gi uttrykk for gjenstående tid også hensyntatt
varetektsfradrag. Det følger imidlertid av straffeloven § 83 andre ledd at varetektsfradraget
skal fastsettes i dommen. Etter mitt syn blir det riktig å angi varetektsfradraget i
domsslutningen også i den situasjonen som foreligger her. Det er enighet om at dette utgjør
396 dager.
Konklusjon
(47) Min konklusjon blir etter dette at det er grunnlag for å avsi en fellesdom der tidsrammen
settes til 8 år og minstetiden til 4 år og 6 måneder. Både i tidsrammen og i minstetiden
gjøres et fradrag for utholdt frihetsberøvelse med 396 dager.
(48) Jeg er med dette i realiteten kommet til samme resultat som lagmannsretten, bortsett fra at
lagmannsretten ved fastsettelsen av tidsrammen ikke gjorde fradrag for utholdt
varetektsfengsel.
(49) Jeg stemmer for denne
D O M :
I lagmannsrettens dom gjøres den endring at tidsrammen for forvaringen settes til
8 – åtte – år og minstetiden til 4 – fire – år og 6 – seks – måneder. Til fradrag i tidsrammen
og minstetiden går 396 – trehundreognittiseks – dager for utholdt frihetsberøvelse.
(50) Dommer Steinsvik: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(51) Dommer Østensen Berglund: Likeså.
(52) Dommer Bergsjø: Likeså.
(53) Justitiarius Øie: Likeså.
(54) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
I lagmannsrettens dom gjøres den endring at tidsrammen for forvaringen settes til
8 – åtte – år og minstetiden til 4 – fire – år og 6 – seks – måneder. Til fradrag i tidsrammen
og minstetiden går 396 – trehundreognittiseks – dager for utholdt frihetsberøvelse.
HR-2024-1194-A, (sak nr. 24-031235STR-HRET)