Dato: 2023-11-09

Sammendrag: I en nabokonflikt krevde den ene parten at politiet ila naboen – et samboerpar – besøksforbud. Politiet tok ikke kravet til følge, og kravet ble brakt inn for retten. Tingretten ila samboerparet besøksforbud. Samboerparet anket kjennelsen til lagmannsretten, som – i likhet med politiet – kom til at det ikke var grunnlag for besøksforbud. Samboerparet krevde at staten dekket kostnadene til advokat. Lagmannsretten tok ikke kravet til følge, og samboerparet anket sakskostnadsavgjørelsen inn for Høyesterett.

Høyesterett har kommet til at staten ikke er ansvarlig for sakskostnadene i en sak der påtalemyndigheten ikke har funnet grunnlag for besøksforbud.

Straffeprosessloven inneholder ikke bestemmelser om dekning av kostnader i saker om besøksforbud. Det følger likevel av rettspraksis at staten ved Justis- og beredskapsdepartementet kan ilegges ansvar for sakskostnader i saker om besøksforbud basert på en analogisk anvendelse av tvistelovens sakskostnadsregler. Der påtalemyndigheten ikke har funnet grunnlag for å ilegge besøksforbud, og heller ikke under den rettslige prosessen har opptrådt til støtte for besøksforbud, er det imidlertid ikke naturlig å anse påtalemyndigheten som «motpart». Verken rettspraksis eller de hensyn som ligger bak anvendelsen av tvistelovens regler på besøksforbud, taler da for at staten skal bli ansvarlig for den private parts kostnader ved å vinne fram. En slik sak om besøksforbud har et preg av å være en sivil prosess mellom to private parter, og krav om dekning av sakskostnader kan i stedet rettes mot den private parten som har brakt saken inn for retten.

K J E N N E L S E
avsagt 9. november 2023 av Høyesterett i avdeling med
dommer Aage Thor Falkanger
dommer Ragnhild Noer
dommer Henrik Bull
dommer Borgar Høgetveit Berg
dommer Thom Arne Hellerslia
HR-2023-2113-A, (sak nr. 23-082953STR-HRET) og (sak nr. 23-082949STR-HRET)
Anker over Agder lagmannsretts kjennelse 22. mai 2023
I.
A (advokat Knut Henning Larsen)
mot
Påtalemyndigheten (førstestatsadvokat Thomas Frøberg)
II.
B (advokat Knut Henning Larsen)
mot
Påtalemyndigheten (førstestatsadvokat Thomas Frøberg)

2
S T E M M E G I V N I N G
(1) Dommer Hellerslia:
Sakens spørsmål og bakgrunn
(2) Saken gjelder statens ansvar for sakskostnadene til den som forsvarer seg mot en begjæring
om besøksforbud og vinner fram i retten. Den reiser særlig spørsmål om staten ved
Justis- og beredskapsdepartementet er ansvarlig for slike kostnader i tilfeller der
påtalemyndigheten mener at det ikke er grunnlag for besøksforbud.
(3) A og B er samboere. De bor i en vertikaldelt tomannsbolig. C bor sammen med to
fosterbarn i den andre boenheten. Det har vært en langvarig konflikt mellom naboene.
(4) Den 19. desember 2022 leverte C en anmeldelse av A og B for blant annet trusler og ba
samtidig om at de ble ilagt besøksforbud, jf. straffeprosessloven § 222 a. Ved brev
2. januar 2023 avslo påtalemyndigheten begjæringen om besøksforbud. C ble samtidig
informert om retten til å bringe beslutningen inn for retten etter § 222 a siste ledd.
Anmeldelsen ble henlagt 3. januar 2023, begrunnet med manglende
saksbehandlingskapasitet.
(5) C ba påtalemyndigheten om å bringe beslutningen om ikke å ilegge besøksforbud inn for
retten. Saken ble oversendt Agder tingrett ved påtegning 9. januar 2023. Det går fram av
påtegningen at påtalemyndigheten hadde vurdert spørsmålet om besøksforbud på nytt, men
at den fremdeles mente at det ikke var grunnlag for dette.
(6) I rettsmøte i tingretten 1. mars 2023 møtte C med barna og sin advokat. A og B møtte ikke,
og heller ikke påtalemyndigheten. A og B hadde ved sin advokat sendt et skriftlig innlegg
der de stilte seg imot at det ble ilagt besøksforbud. Ved kjennelser samme dag ble A og B
ilagt besøksforbud for en periode på seks måneder.
(7) A og B anket kjennelsene 10. mars 2023 til Agder lagmannsrett. I ankene ble det også
krevd dekning av sakskostnader for tingretten og lagmannsretten. Kravet var rettet mot
staten ved Agder politidistrikt.
(8) Påtalemyndigheten opprettholdt at det ikke var grunnlag for besøksforbud. I påtegningen
til lagmannsretten ble det lagt ned påstand om at begjæringen om besøksforbud ikke tas til
følge.
(9) Agder lagmannsrett avsa felles kjennelse i ankesakene 22. mai 2023. Lagmannsretten kom
til at det ikke var grunnlag for å ilegge besøksforbud. A og Bs krav om dekning av
sakskostnader ble ikke tatt til følge. Lagmannsretten viste til at en analogisk anvendelse av
tvistelovens regler om sakskostnader ikke kan gi grunnlag for dekning, da det ikke har vært
noen tvist mellom A og B og påtalemyndigheten. Slutningen lyder slik:
«1. Besøksforbudet oppheves.
2. Staten ved Agder politidistrikt frifinnes for kravet om erstatning for
sakskostnader.»
HR-2023-2113-A, (sak nr. 23-082953STR-HRET)

3
(10) A og B anket 23. mai 2023 kjennelsen punkt 2 om sakskostnader til Høyesterett. Anken
gjelder rettsanvendelsen.
(11) Høyesteretts ankeutvalg besluttet 17. juli 2023 at ankesakene skal avgjøres i Høyesterett i
avdeling med fem dommere, jf. domstolloven § 5 første ledd andre punktum, og at det
holdes muntlige forhandlinger, jf. straffeprosessloven § 387.
(12) De ankende parter – A og B – har i korte trekk gjort gjeldende:
(13) Staten ved Justis- og beredskapsdepartementet skal ilegges ansvar for sakskostnadene etter
analogisk anvendelse av tvistelovens sakskostnadsregler. Påtalemyndigheten representerer
det offentlige og bør i saker om besøksforbud alltid anses som motpart etter tvisteloven
§ 20-2 første ledd. Rettspraksis og reelle hensyn gir støtte for dette. Alternativet om at den
et besøksforbud skal beskytte, ilegges ansvar for sakskostnadene, vil kunne gi urimelig
løsninger og vil heller ikke gi samme sikkerhet for oppgjør.
(14) A og B har lagt ned slik påstand:
«I saksomkostninger for tingrett, lagmannsrett og Høyesterett betaler staten ved
Justis- og beredskapsdepartementet innen 2 uker kr. 31 000 til A og B.»
(15) Ankemotparten – påtalemyndigheten – har i korte trekk gjort gjeldende:
(16) Analogien til tvistelovens sakskostnadsregler innebærer at staten ikke kan ilegges
kostnadsansvar i saker der påtalemyndigheten mener at det ikke er grunnlag for
besøksforbud. Påtalemyndigheten kan da ikke anses som «motpart» i henhold til
tvisteloven § 20-2 første ledd. Verken rettspraksis eller reelle hensyn tilsier en utvidende
tolkning av hvem som er motpart. Rettspraksis gir ikke noen enhetlig løsning, og det er
heller ikke tatt prinsipielt stilling til spørsmålet. Et krav om dekning av sakskostnader kan i
slike saker mer naturlig rettes mot den som har begjært besøksforbud.
(17) Påtalemyndigheten har lagt ned slik påstand:
«Ankene forkastes.»
Mitt syn på saken
(18) Spørsmålet er om A og B har krav på at staten ved Justis- og beredskapsdepartementet
dekker deres sakskostnader i saken om besøksforbud.
(19) Straffeprosessloven inneholder ingen hjemmel for A og Bs krav. Den som en begjæring
om besøksforbud retter seg mot, har ikke stilling som siktet, og reglene om
saksomkostninger og erstatning i straffeprosessloven kapittel 30 og 31 kommer ikke til
anvendelse. Jeg nevner i denne forbindelse at det kun er saker om besøksforbud i eget hjem
og saker der grunnlaget for besøksforbudet er mulig overtredelse av straffeloven § 282,
som gir rett til forsvarer, jf. straffeprosessloven § 100 b.
(20) Det er imidlertid fast rettspraksis for at tvisteloven kapittel 20 anvendes analogisk i saker
om besøksforbud, slik lagmannsretten legger til grunn, se som eksempel Rt-2010-834
HR-2023-2113-A, (sak nr. 23-082953STR-HRET)

4
avsnitt 10. Spørsmålet er hvor langt analogien rekker i en sak som dette, der
påtalemyndigheten under hele saksgangen har vært av den oppfatning at det ikke er
grunnlag for besøksforbud.
(21) Tvisteloven § 20-2 første ledd lyder slik:
«En part som har vunnet saken, har krav på full erstatning for sine sakskostnader fra
motparten.»
(22) Bestemmelsen fordeler ansvaret for sakskostnadene mellom sakens parter – «motparten» er
ansvarlig for sakskostnadene til «en part» som har vunnet saken.
(23) Besøksforbud er et tvangsmiddel som griper inn i den alminnelige handlefriheten, og som
gir grunnlag for straff ved overtredelse. Den som en begjæring om besøksforbud er rettet
mot, har derfor fulle partsrettigheter, uavhengig av om han eller hun er siktet,
jf. straffeprosessloven § 222 a sjette og åttende ledd og straffeprosessloven § 377. At den
som et besøksforbud er rettet mot, anses som part i henhold til tvisteloven kapittel 20, er
ikke bestridt.
(24) Den normale situasjonen vil være at påtalemyndigheten har ilagt et besøksforbud, som den
som besøksforbudet er rettet mot, bringer inn for retten. Påtalemyndigheten vil da anses
som motpart for tingretten, og det samme må i utgangspunktet gjelde i en eventuell
ankesak, jf. straffeprosessloven § 381 tredje ledd. Det framgår her at den som skal ha
melding om anken, er den som «har opptrådt som motpart eller kan betraktes som
motpart».
(25) Det vil i disse situasjonene være uenighet mellom påtalemyndigheten og den et
besøksforbud er rettet mot. Påtalemyndigheten vil derfor ut fra analogien til sivile saker
anses som motpart etter tvisteloven § 20-2. Jeg skyter inn at praksis i senere år har vært at
det er staten ved Justis- og beredskapsdepartementet som ilegges kostnadsansvaret, ikke
den aktuelle delen av påtalemyndigheten, jf. Rt-2014-645 avsnitt 25. Dette følger av at det
er Justis- og beredskapsdepartementet som er budsjettansvarlig for påtalemyndigheten,
jf. Skoghøy, Tvisteløsning, 4. utgave 2022, side 1339–1340.
(26) Dersom påtalemyndigheten derimot har kommet til at det ikke er grunnlag for
besøksforbud, er det klart at påtalemyndigheten ikke kan anses som «motpart» etter
tvisteloven § 20-2 første ledd basert på analogien til sivile saker. Det er da ingen tvist
mellom påtalemyndigheten og den begjæringen om besøksforbud er rettet mot – disse er i
stedet enige om at vilkårene for besøksforbud ikke er til stede.
(27) Påtalemyndigheten har i saken her uttalt seg om begjæringen og nedlagt påstand for
lagmannsretten – påtalemyndigheten har slik sett opptrådt med partsrettigheter.
Påtalemyndigheten har imidlertid ikke opptrådt som motpart til A og B, i og med at også
påtalemyndigheten la ned påstand om at kravet om besøksforbud ikke skulle tas til følge.
(28) Jeg bemerker at hvem som i rettsboken eller kjennelsen er oppført som parter, ikke er
avgjørende. Saken her viser at dette kan variere, uavhengig av hvem tvisten reelt sett står
mellom. Det kan heller ikke ha betydning at det var påtalemyndigheten som sendte
begjæringen til tingretten – dette er en ren ekspedisjon, som følger av lovens ordning.
HR-2023-2113-A, (sak nr. 23-082953STR-HRET)

5
(29) Hvis staten skal være ansvarlig for sakskostnadene i en sak som dette, må det i tilfelle være
ut fra en utvidet forståelse av hvem som er motpart etter tvisteloven § 20-2 første ledd. En
slik utvidet forståelse kan ses som en form for systemansvar, altså at staten dekker
kostnader som enkeltpersoner kan bli påført av straffeprosesslovens system. Etter min
oppfatning må det være klare holdepunkter i rettskildene dersom et såpass omfattende
ansvar skal legges til grunn.
(30) Jeg vil først se på om den rettspraksis som foreligger om analogisk anvendelse av
tvisteloven, kan gi grunnlag for dette.
(31) Høyesterett har ikke i et tilfelle som i saken her, altså der påtalemyndigheten ikke har
funnet grunnlag for å ilegge besøksforbud og har opprettholdt dette synet, ilagt staten
ansvaret for sakskostnadene. Det foreligger imidlertid enkelte avgjørelser der staten er
pålagt kostnadsansvar til tross for at påtalemyndigheten hadde latt være å anke en
avgjørelse om ikke å ilegge besøksforbud.
(32) I HR-2020-1985-U hadde påtalemyndigheten for tingretten begjært forlengelse av
besøksforbud. Tingretten tok ikke begjæringen til følge. Den som forbudet skulle beskytte,
anket til lagmannsretten. Lagmannsretten tok ikke anken til følge og ila vedkommende
sakskostnadsansvar overfor den et besøksforbud ville vært rettet mot. Høyesteretts
ankeutvalg viste til at det følger av høyesterettspraksis at det er staten ved Justis- og
beredskapsdepartementet som skal holdes ansvarlig for sakskostnadene, og kom følgelig til
at staten og ikke den som forbudet skulle beskytte, skulle dekke sakskostnadene til den
som et besøksforbud ville vært rettet mot.
(33) Også i Rt-2014-534, Rt-2009-79, Rt-2008-784 og Rt-2006-217 var situasjonen – i noe
ulike varianter – at påtalemyndigheten hadde forholdt seg passiv overfor vedkommende
instans, men likevel ble ilagt ansvaret for sakskostnadene til den besøksforbudet ville vært
rettet mot.
(34) Avgjørelsene peker i retning av at påtalemyndigheten er å anse som motpart også om den
ikke har opptrådt aktivt til støtte for besøksforbud. Det er imidlertid tale om kortfattede
avgjørelser fra Høyesteretts ankeutvalg der standpunktet ikke er nærmere begrunnet opp
mot analogien til tvisteloven. Når Høyesterett nå behandler problemstillingen i avdeling,
kan nevnte rettspraksis derfor ikke være avgjørende. Videre vil jeg peke på at det i alle
disse sakene var slik at besøksforbud opprinnelig var ilagt av påtalemyndigheten.
(35) Jeg går så over til å se nærmere på reelle hensyn.
(36) Et sentralt hensyn er at den som får en begjæring om besøksforbud rettet mot seg, bør ha
mulighet til å få dekket nødvendige sakskostnader der han eller hun forsvarer seg mot
begjæringen og vinner fram. I nevnte Rt-2006-217 ble ileggelse av sakskostnader for staten
begrunnet slik, jf. avsnitt 14:
«Reelle hensyn tilsier at den som blir gjenstand for en straffeprosessuell beslutning og
har engasjert advokat til ivaretakelse av sitt forsvar, bør tilstås dekning av nødvendige
utgifter etter prinsippene i tvistemålslovens kapittel 13.»
(37) Uttalelsen viser til straffeprosessuelle beslutninger generelt, og tvistelovens
sakskostnadsregler er da også anvendt analogisk ved andre typer beslutninger, slik som
HR-2023-2113-A, (sak nr. 23-082953STR-HRET)

6
beslutninger om vitneplikt og om utlevering av biologisk materiale, jf. Rt-1998-1891 og
Rt-2006-90.
(38) Dersom hensynet til dekning av nødvendige utgifter skal strekkes ut over prinsippene i
tvisteloven, vil dette som jeg har vært innom være en form for systemansvar. Hensynet bak
en slik form for ansvar vil ha mindre vekt dersom det er andre mulige ansvarlige. Det kan
derfor spørres om den et besøksforbud ville vært rettet mot, i tilfeller som i saken her
kunne ha krevd dekning av sakskostnadene av den besøksforbudet skulle beskytte.
(39) Før jeg går inn på dette spørsmålet, er det grunn til å se nærmere på hva som kjennetegner
ordningen med besøksforbud. Besøksforbud er et særegent tvangsmiddel, som på flere
punkter avviker fra de øvrige tvangsmidlene i straffeprosessloven.
(40) Jeg vil særlig trekke fram at ileggelse av besøksforbud ikke er betinget av at det har skjedd
noen straffbar handling, eller at det er innledet etterforskning. Det er tale om et
forebyggende tiltak, men ikke begrenset til å forebygge straffbare handlinger. Også der det
er grunn til å tro at det vil skje fredskrenkelser og ordensforstyrrelser som ikke er
straffbare, kan besøksforbud på nærmere vilkår ilegges, jf. § 222 a første ledd.
Besøksforbud har derfor ingen nødvendig tilknytning til straffeforfølgning. Plasseringen i
straffeprosessloven skjedde av praktiske grunner og ut fra slektskapet med
straffeprosessuelle tvangsmidler, jf. NOU 1992: 16 side 69 og Ot.prp. nr. 33 (1993–1994)
side 50. Den manglende tilknytningen til straffeforfølgning gjør at den som ilegges et
besøksforbud, ikke av den grunn får status som siktet. Som jeg allerede har vært inne på,
kommer derfor heller ikke reglene om saksomkostninger og erstatning i
straffeprosessloven kapittel 30 og 31 til anvendelse.
(41) I tillegg vil jeg peke på at den som et besøksforbud skal beskytte, er gitt en langt sterkere
prosessuell posisjon enn en fornærmet etter et straffekrav. Den fornærmede er ikke part for
straffekravet, mens den et besøksforbud skal beskytte, i praksis er gitt fulle partsrettigheter.
Han eller hun kan bringe begjæringen inn for retten dersom påtalemyndigheten ikke har
tatt denne til følge, jf. straffeprosessloven § 222 a åttende ledd første punktum.
Vedkommende har rett til å være til stede og uttale seg, jf. tredje punktum i samme ledd,
og rett til å anke, jf. straffeprosessloven § 377. Ankeretten gjelder også der han eller hun
ikke selv har brakt forbudet inn for retten, jf. Ot.prp. nr. 109 (2001–2002) side 35.
Partsrettigheter kan også gjøres gjeldende ved anke inngitt av den som et forbud er rettet
mot, jf. straffeprosessloven § 381 tredje ledd. Det er i Rt-2005-1512 riktignok uttalt at den
som ønsker besøksforbud, ikke er part i saken, jf. avsnitt 17. Saken gjaldt imidlertid et
tilfelle der besøksforbud var ilagt av påtalemyndigheten, og den problemstillingen
kjæremålsutvalget tok stilling til – bistandsadvokatens uttalerett – er i dag regulert i
lovteksten, se § 222 a åttende ledd fjerde punktum og Ot.prp. nr. 11 (2007–2008) side
33–34 og 115.
(42) Samtidig er det ikke noe krav om at påtalemyndigheten engasjerer seg aktivt i saken etter
at denne er brakt inn for retten. I praksis holdes påtalemyndigheten orientert om
saksgangen, og rettspraksis viser at det varierer fra sak til sak i hvilken grad
påtalemyndigheten engasjerer seg til fordel for den ene eller annen side, eventuelt
forholder seg passiv.
HR-2023-2113-A, (sak nr. 23-082953STR-HRET)

7
(43) De sider ved besøksforbud jeg har nevnt her, viser at ordningen vil kunne ha elementer av
en sivil prosess mellom to private parter, til tross for at det er straffeprosessloven som
regulerer ordningen.
(44) Analogien til tvistelovens sakskostnadsregler har da heller ikke utelukkende vært benyttet
for å ilegge ansvar for staten. I ankeutvalgets avgjørelse i HR-2017-554-U ble den et
besøksforbud skulle beskytte, ilagt ansvar for sakskostnadene overfor den besøksforbudet
ville vært rettet mot. Påtalemyndigheten hadde i den saken, i likhet med saken her, avslått
begjæringen om besøksforbud. I rettspraksis er også den et besøksforbud er rettet mot, blitt
ilagt sakskostnadsansvar overfor den besøksforbudet beskyttet, jf. Rt-2014-920 og
HR-2001-537. Men heller ikke disse avgjørelsene tar prinsipielt stilling til vår
problemstilling.
(45) Jeg har vanskelig for å se noen tungtveiende innvendinger mot at analogien ikke også skal
kunne innebære et sakskostnadsansvar for den et besøksforbud skal beskytte. I de sakene
der påtalemyndigheten ikke finner grunnlag for besøksforbud, vil de sivilrettslige
elementene være framtredende. De tilfeller der et slikt ansvar vil være urimelig, vil kunne
fanges opp av unntaksregelen i tvisteloven § 20-2 tredje ledd. Jeg peker også på at et slikt
ansvar vil kunne bidra til å hindre grunnløse begjæringer, i motsetning til dersom staten
alltid vil være ansvarlig. At en privat part ikke nødvendigvis er søkegod, kan ikke
begrunne et utvidet ansvar for staten.
(46) Jeg vil i denne forbindelse også peke på bestemmelsen i straffeprosessloven § 439, som
fastsetter at tvistelovens sakskostnadsregler gjelder der fornærmede selv fremmer sivile
krav i straffesaken. Regelen viser at lovgiver ikke har sett det som urimelig at fornærmede
har en kostnadsrisiko der han eller hun på egen hånd fremmer krav.
(47) De ankende parter har anført at avgjørelsen i Rt-2011-1811 er til hinder for en slik løsning.
Det heter her i avsnitt 45: «Selv om det er antatt at det er hjemmel for å tilkjenne en
fornærmet eller andre tredjeparter dekning av sakskostnadene fra staten etter en analogi fra
tvisteloven, jf. Rt-1998-1891, kan dette ikke få anvendelse motsatt vei ved at den
fornærmede idømmes erstatningsansvar uten uttrykkelig hjemmel.» Avgjørelsen gjelder
imidlertid fornærmedes ansvar overfor påtalemyndigheten. Jeg er enig i at analogien til
tvisteloven ikke kan medføre at en privat part ilegges ansvar overfor staten i en sak om
besøksforbud. Som jeg har sagt, er bakgrunnen for analogien hensynet til dekning av
private parters nødvendige utgifter ved å forsvare seg mot straffeprosessuelle beslutninger.
(48) Min oppsummering er at det ikke er tilstrekkelig dekning i rettskildene for at staten har et
kostnadsansvar i saker om besøksforbud som går ut over hva som følger av en analogisk
anvendelse av tvisteloven § 20-2 første ledd. Samtidig vil en analogisk anvendelse av
bestemmelsen ikke medføre at den som forsvarer seg mot en begjæring om besøksforbud
som påtalemyndigheten ikke har stilt seg bak, står uten mulighet til å få dekket sine
kostnader, da kravet i slike tilfeller kan rettes mot den som har brakt saken inn for retten.
(49) Utgangspunktet vil etter dette være at dersom påtalemyndigheten ikke har funnet grunnlag
for å ilegge besøksforbud, vil staten ikke kunne ilegges ansvar for sakskostnader som
pådras i en prosess mellom den som ønsker besøksforbud, og den som motsetter seg dette.
Jeg antar at det må gjøres unntak fra dette dersom påtalemyndigheten under den rettslige
prosessen likevel involverer seg til støtte for en av partene.
HR-2023-2113-A, (sak nr. 23-082953STR-HRET)

8
(50) Dersom det derimot er slik at påtalemyndigheten har ilagt et besøksforbud, som så prøves
for retten, vil utgangspunktet etter rettspraksis fortsatt være at ansvar kan ilegges staten ved
Justis- og beredskapsdepartementet etter prinsippene i tvisteloven kapittel 20. Dersom et
slikt ansvar ikke skal kunne ilegges, antar jeg at påtalemyndigheten på en utvetydig måte
må ha gitt uttrykk for at det likevel ikke var grunnlag for besøksforbud. Jeg viser her til at
en ankemotpart som ikke vil risikere sakskostnadsansvar for det tilfelle at en anke over
saksbehandlingen fører fram, straks og reservasjonsløst bør slutte seg til kravet om
opphevelse, jf. Schei mfl., Tvisteloven: Kommentarutgave, § 20-2 note 2.6, Juridika, sist
revidert 1. september 2023. Det vil med andre ord ikke nødvendigvis være tilstrekkelig for
påtalemyndigheten å la være å anke eller å forholde seg taus under den rettslige prosessen,
når utgangspunktet for den rettslige prosessen er et besøksforbud ilagt av
påtalemyndigheten.
(51) Jeg har etter dette kommet til at A og B ikke kan kreve at staten ved Justis- og
beredskapsdepartementet dekker sakskostnadene. Ankene skal derfor forkastes.
(52) Jeg stemmer for denne
K J E N N E L S E :
Ankene forkastes.
(53) Dommar Høgetveit Berg: Eg er i hovudsak og i resultatet samd med
fyrstvoterande.
(54) Dommer Noer: Likeså.
(55) Dommer Bull: Likeså.
(56) Dommer Falkanger: Likeså.
(57) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
K J E N N E L S E :
Ankene forkastes.
HR-2023-2113-A, (sak nr. 23-082953STR-HRET)