Dato: 2025-06-18

Sammendrag: En kvinne jobbet som administrativ leder i den kommunale barne- og familietjenesten. Etter et utbrudd av kusma i kommunen, tok hun etter anbefaling fra kommunelegen en oppfriskningsdose av MMR-vaksinen. Anbefalingen skjedde i samråd med Folkehelseinstituttet (FHI). Noen måneder etter fikk hun diagnosen multippel sklerose. Kvinnen søkte om pasientskadeerstatning og satte sykdommen i sammenheng med MMR-vaksinen. Søknaden ble avslått grunnet manglende årsakssammenheng. Kvinnen reiste deretter søksmål mot staten.

Spørsmålet for Høyesterett var om vaksinasjonen skulle anses som anbefalt etter smittevernloven, jf. pasientskadeloven § 3 andre ledd. For slike vaksinasjoner gjelder et lavere beviskrav for årsakssammenheng, noe som ville gi kvinnen grunnlag for erstatning.

Høyesteretts flertall legger til grunn at anbefalte vaksinasjoner etter smittevernloven omfatter vaksinasjoner gitt etter nasjonalt vaksinasjonsprogram. Den aktuelle vaksinasjonen ble imidlertid ikke tatt som ledd i det nasjonale vaksinasjonsprogrammet. Vaksinasjoner som er anbefalt av kommunale myndigheter, omfattes ikke av regelen om lavere beviskrav, selv om anbefalingen skjer i samråd med FHI og har forankring i FHIs vaksinasjonsveileder.

Vaksinen kvinnen tok, faller derfor utenfor den særlige bevisregelen. Med et slikt resultat var partene enige om at kravet til årsakssammenheng ikke er oppfylt, og at det ikke er grunnlag for erstatning.

Et mindretall på to dommere mente at når kommunelegen og FHI med grunnlag i oppgavene de er pålagt i smittevernloven, anbefaler vaksinering som et smitteverntiltak, foreligger en anbefalt vaksinasjon etter smittevernloven.

Dommen avklarer hva som utgjør «anbefalte … vaksinasjoner etter [smittevernloven]», jf. pasientskadeloven § 3 andre ledd.

D O M
avsagt 18. juni 2025 av Høyesterett i avdeling med
justitiarius Toril Marie Øie
dommer Ingvald Falch
dommer Borgar Høgetveit Berg
dommer Thom Arne Hellerslia
dommer Thomas Chr. Poulsen
HR-2025-1141-A, (sak nr. 24-184263SIV-HRET)
Anke over Frostating lagmannsretts dom 21. oktober 2024
Staten v/Pasientskadenemnda (advokat Ketil Sørvig – til prøve)
mot
A (advokat Therese Lohne Boehlke)

2
S T E M M E G I V N I N G
(1) Dommer Poulsen:
Sakens spørsmål og bakgrunn
(2) Saken gjelder erstatning for skade etter vaksinasjon. Det sentrale spørsmålet er hva som
etter pasientskadeloven § 3 andre ledd er «anbefalte … vaksinasjoner etter
[smittevernloven]». For skade etter slike vaksinasjoner gjelder det et lavere beviskrav for
årsakssammenheng enn ellers.
(3) A jobbet som administrativ leder i barne- og familietjenesten i Trondheim kommune.
Gjennom arbeidet, og fordi kontoret hennes var plassert innerst i en helsestasjon, var A i
utstrakt kontakt med pasienter, sårbare brukere, som gravide og små barn, og dessuten med
mange ansatte. Etter at det hadde brutt ut kusma i kommunen, tok hun derfor i oktober
2015, etter anbefaling fra kommunelegen, oppfriskning av en kombinert MMR- og
DTP-vaksine. MMR-vaksinen gir beskyttelse mot meslinger («measles»), kusma
(«mumps») og røde hunder («rubella»), mens DTP-vaksinen er mot difteri, stivkrampe,
kikhoste og polio. Oppfordringen fra kommunelegen var basert på råd fra
Folkehelseinstituttet (FHI).
(4) I desember 2015 fikk A blant annet sterk hodepine og nummenhetsfølelser i kroppen. Den
25. april 2016 fikk hun diagnosen multippel sklerose (MS). I november 2020 ble hun
innvilget 100 prosent uføretrygd.
(5) A meldte i juni 2019 skaden til Norsk pasientskadeerstatning (NPE) og satte den i
sammenheng med MMR-vaksinen. NPE avslo kravet i februar 2020, under henvisning til
at det alminnelige beviskravet gjelder, og at det mest sannsynlig ikke var
årsakssammenheng mellom vaksinasjonen og utviklingen av MS. A påklaget vedtaket til
Pasientskadenemnda, som i mars 2023 stadfestet vedtaket fra NPE.
(6) A reiste sak mot staten ved Pasientskadenemnda og krevde fastsettelsesdom for at staten er
ansvarlig for at hun utviklet MS som følge av revaksinasjonen med
MMR-vaksinen.
(7) Trøndelag tingrett avsa 12. februar 2024 dom med slik slutning:
«1. Staten v/Pasientskadenemnda er erstatningsansvarlig for As utvikling av MS
og hennes økonomiske tap som følger av dette.
2. Staten v/Pasientskadenemnda dømmes innen 2 – to – uker fra dommens
forkynnelse å betale 309.152 – trehundreognitusenetthundreogfemtito –
kroner i saksomkostninger til A.»
(8) Staten ved Pasientskadenemnda anket tingrettens dom.
(9) Frostating lagmannsrett avsa 21. oktober 2024 dom med slik slutning:
«1. Anken forkastes.
HR-2025-1141-A, (sak nr. 24-184263SIV-HRET)

3
2. I sakskostnader for lagmannsretten betaler staten ved Pasientskadenemnda
237 312 – tohundreogtrettisjutusentrehundreogtolv – kroner til A
innen 2 – to – uker etter at dommen er forkynt.»
(10) Både tingretten og lagmannsretten kom til at vaksinen A fikk, omfattes av «anbefalte …
vaksinasjoner etter [smittevernloven]», slik at det lavere beviskravet for
årsakssammenheng i pasientskadeloven § 3 andre ledd kommer til anvendelse.
(11) Staten ved Pasientskadenemnda har anket dommen til Høyesterett. Anken gjelder
rettsanvendelsen.
(12) Saken står i det vesentlige i den samme stillingen som for lagmannsretten.
Partenes syn på saken
(13) Ankende part – staten ved Pasientskadenemnda – har i korte trekk gjort gjeldende:
(14) For at det lempeligere beviskravet i pasientskadeloven § 3 andre ledd skal komme til
anvendelse, må det være tale om «anbefalte … vaksinasjoner etter [smittevernloven]».
Dette omfatter bare vaksinasjoner som staten anbefaler, og som har sitt rettslige grunnlag i
smittevernloven. Nærmere bestemt utgjør dette vaksinasjoner under det nasjonale
vaksinasjonsprogrammet, jf. smittevernloven § 3-8 første ledd. Hvilke vaksinasjoner som
inngår i det nasjonale vaksinasjonsprogrammet, er fastsatt i forskrift i medhold av § 3-8.
(15) Øvrige bestemmelser i smittevernloven om vaksinasjon gjelder ikke «anbefalt»
vaksinasjon. Smittevernloven § 6-1 kan gi den enkelte rett til blant annet vaksinasjon mot
allmenfarlig sykdom. Dette bygger imidlertid på konkret helsehjelp til den enkelte. Etter
smittevernloven §§ 7-1 og 7-2 skal kommunen og kommunelegen gi smittevernhjelp blant
annet i form av informasjon og rådgivning om vaksinasjon til befolkningen i kommunen.
Informasjon og rådgivning er noe annet enn å anbefale vaksinasjon etter loven.
(16) At FHI gir råd og bistand til blant annet kommuneleger i en utbruddssituasjon, basert på
sin vaksinasjonsveileder, er heller ikke «anbefalt» vaksinasjon etter loven.
Vaksinasjonsveilederen mangler rettslig forankring i smittevernloven. Formålet er å gi
faglig veiledning til helsepersonell ved vaksinasjon og informasjon til befolkningen.
(17) MMR-vaksinen A tok 5. oktober 2015, ble ikke tatt som ledd i det nasjonale
vaksinasjonsprogrammet og var derfor ikke en «anbefalt» vaksinasjon som nevnt i
pasientskadeloven § 3 andre ledd.
(18) Det er lagt ned slik påstand:
«Staten ved Pasientskadenemnda frifinnes.»
(19) Ankemotparten – A – har i korte trekk gjort gjeldende:
(20) Anbefalte vaksinasjoner omfatter etter pasientskadeloven § 3 andre ledd alle vaksinasjoner
innenfor smittevernlovens felt. Det er tilstrekkelig at vaksinasjonen kan hjemles i
smittevernloven, og at den settes som et nødvendig medisinsk smitteverntiltak, med formål
HR-2025-1141-A, (sak nr. 24-184263SIV-HRET)

4
om å beskytte hele eller deler av befolkningen. FHIs vaksinasjonsveileder vil være et
sentralt tolkningsmoment i vurderingen av hva som er anbefalt.
(21) Det er ikke bare smittevernloven § 3-8 som gir et rettslig grunnlag for å anbefale vaksiner.
Blant annet må vaksine som gis som nødvendig smittevernhjelp etter § 6-1 første eller
andre ledd, anses som en anbefalt vaksinasjon. Videre vil vaksinasjonstiltak som
iverksettes av kommunen og kommunelegen, jf. smittevernloven §§ 7-1 og 7-2, omfattes
av hva som er anbefalt.
(22) Uansett kan ikke anbefalte vaksinasjoner etter § 3-8 være begrenset til vaksinasjoner som
faller inn under forskrift om nasjonalt vaksinasjonsprogram. Lovgiver forutsatte at
vaksinasjonsprogrammet skulle være mer vidtrekkende og omfatte alle aktuelle
målgrupper. FHIs vaksinasjonsveileder vil være et sentralt tolkningsmoment i vurderingen
av hva som er anbefalt.
(23) Dersom statens tolkning legges til grunn, vil personer som tar samme vaksine, ha ulikt
erstatningsrettslig vern, ut fra om vaksinasjonen er skjedd som en del av
barnevaksinasjonsprogrammet, eller om det av praktiske eller helsemessige grunner skjer
på et senere tidspunkt.
(24) Vaksinasjonen som A fikk, var etter oppfordring fra kommunelegen i en utbruddssituasjon,
og i samsvar med anbefalinger fra FHI. Følgelig var det en «anbefalt» vaksinasjon, og det
lavere beviskravet for årsakssammenheng kommer til anvendelse.
(25) Det er lagt ned slik påstand:
«1. Anken forkastes.
2. A tilkjennes sakens omkostninger for Høyesterett.»
Mitt syn på saken
Rettslige utgangspunkter
Problemstillingen
(26) Etter pasientskadeloven § 2 første ledd bokstav d har pasienter og andre som har lidt tap på
grunn av pasientskade, krav på erstatning når skaden skyldes vaksinasjon. I motsetning til
hovedregelen om ansvarsgrunnlag ved pasientskader i § 2 første ledd bokstav a, som
krever svikt ved ytelsen av helsehjelp, gir bestemmelsen om erstatning ved vaksinasjon
uttrykk for et rent objektivt ansvar for staten.
(27) Begrunnelsen for det objektive ansvaret er at vaksiner ikke bare tas i den enkeltes
interesse, men også for å hindre videre utbredelse av farlige sykdommer: «Den lille
økonomiske risikoen som vaksinasjonen innebærer, bør da bæres av fellesskapet»,
jf. Ot.prp. nr. 31 (1998–1999) side 67.
(28) Skaden må «skyldes» vaksinasjon. Lovens utgangspunkt er derfor at det ved vaksiner
– som ellers ved pasientskader – må være sannsynlighetsovervekt for at vaksinen er
HR-2025-1141-A, (sak nr. 24-184263SIV-HRET)

5
årsaken til pasientskaden, og pasienten har bevisbyrden, se Ot.prp. nr. 31 (1998–1999)
side 90.
(29) I pasientskadeloven § 3 andre ledd er det imidlertid en særregel om et lavere beviskrav for
årsakssammenheng ved skade som knyttes til vaksinasjon. Bestemmelsen, som også flytter
bevisbyrden over på staten, lyder slik:
«Ved erstatning som følge av skade etter anbefalte eller påbudte vaksinasjoner etter
lov 5. august 1994 nr. 55 om vern mot smittsomme sykdommer, gjelder retten til
erstatning etter § 2 første ledd bokstav d med mindre den ansvarlige godtgjør at en
eller flere andre årsaker er mer sannsynlige.»
(30) Om begrunnelsen for regelen viser jeg til Rt-2015-1246 avsnitt 39–41. Som det der
påpekes, vil det å lempe på kravet til årsakssammenheng kunne virke som en
motivasjonsfaktor for å få befolkningen til å slutte opp om smitteverntiltak. I tillegg er det
vist til at bevissituasjonen ved vaksinasjonsskader ofte er svært vanskelig, og at dette gjør
det rimelig å plassere tvilsrisikoen hos det offentlige.
(31) Spørsmålet i saken her er om bestemmelsen i pasientskadeloven § 3 andre ledd gjelder i As
tilfelle. Det springende punktet er hvilke vaksinasjoner som omfattes av særregelen om
«anbefalte … vaksinasjoner etter [smittevernloven]».
(32) Domstolene har full kompetanse ved prøving av krav om erstatning for pasientskade,
jf. lovens § 18 og HR-2022-2356-A avsnitt 28 med videre henvisning.
(33) Partene er for Høyesterett, som for lagmannsretten, enige om at kravet til
årsakssammenheng er oppfylt dersom revaksinasjonen med MMR-vaksinen skal anses som
en «anbefalt» vaksinasjon etter smittevernloven, men ikke i motsatt fall.
Smittevernlovens regler om vaksinasjon
(34) For at den særlige bevisregelen skal komme til anvendelse, må det være tale om anbefalt
eller påbudt vaksinasjon etter smittevernloven, som er den sentrale loven om vaksinasjon.
(35) Riktignok finnes det andre lover og forskrifter om vaksinasjon, for eksempel forskrift om
utførelse av arbeid § 6-12, som er gitt i medhold av arbeidsmiljøloven. Denne
bestemmelsen gir arbeidstakere som kan bli utsatt for biologiske faktorer, rett til å bli
tilbudt vaksinasjon fra arbeidsgiver. Selv om skader som skyldes vaksinasjon etter andre
lover enn smittevernloven, også omfattes av statens objektive ansvar etter
pasientskadeloven § 2, faller slike tilfeller klart utenfor den særlige bevisregelen i
pasientskadeloven § 3 andre ledd.
(36) Smittevernloven § 3-8 tredje og femte ledd har hjemler for å ilegge påbud om vaksinasjon
i henholdsvis forskrift eller vedtak av Helsedirektoratet. For tiden gjelder det ingen påbud
om vaksinasjon som er gitt i medhold av disse bestemmelsene.
(37) Det er ikke bestemmelser i smittevernloven som uttrykkelig inneholder anbefalinger om
konkrete vaksiner. Imidlertid finnes flere bestemmelser som gjelder vaksinasjon og råd i
tilknytning til vaksinasjon.
HR-2025-1141-A, (sak nr. 24-184263SIV-HRET)

6
(38) Den mest sentrale bestemmelsen er den allerede nevnte § 3-8, som har overskriften
«Vaksinering og immunisering av befolkningen». Første og andre ledd lyder slik:
«Departementet skal fastlegge et nasjonalt program for vaksinering mot smittsomme
sykdommer. Kommunen skal tilby befolkningen dette programmet.
Departementet har ansvar for å sikre nødvendig vaksineforsyning og
vaksineberedskap.»
(39) Bestemmelsen pålegger departementet å opprette et nasjonalt vaksinasjonsprogram og
fastsette hvilke vaksinasjoner som skal inngå i programmet. Videre har kommunen plikt til
å gjennomføre programmet.
(40) Nærmere bestemmelser om vaksinasjonsprogrammet er gitt i forskrift 2. oktober 2009
nr. 1229 om nasjonalt vaksinasjonsprogram. Forskriften § 3 gjelder programmets innhold.
På skadetidspunktet lød bestemmelsen slik:
«Det nasjonale vaksinasjonsprogrammet inneholder følgende vaksinasjonstilbud:
a. Barnevaksinasjoner, jf. § 4.
b. Influensavaksinasjoner:
- Vaksinasjon mot sesonginfluensa, jf. § 5 første ledd
- Vaksinasjon mot pandemisk influensa, jf. § 5 annet ledd.
Nasjonalt folkehelseinstitutt gir faglige retningslinjer for gjennomføring av det
nasjonale vaksinasjonsprogrammet, herunder målgrupper, hyppighet og den tekniske
sammensetningen av vaksinene.»
(41) De ulike vaksinasjonsprogrammene er nærmere regulert i egne bestemmelser i forskriften.
Her angis hvilke konkrete vaksiner som tilbys, og hvilke bestemte grupper som generelt
har rett til å motta vaksinasjon. Disse gruppene er definert enten direkte i forskriften eller
etter nærmere retningslinjer fra FHI.
(42) Om barnevaksinasjonsprogrammet heter det i § 4 første ledd at programmet skal tilbys alle
barn i førskole- og grunnskolealder og gjennomføres i helsestasjons- og
skolehelsetjenesten. Det framgår av § 4 tredje ledd bokstav a at blant annet MMR-vaksine
inngår i programmet.
(43) Jeg skyter inn at det 1. juni 2025 trådte i kraft endringer i forskriften, ved at det ble etablert
et voksenvaksinasjonsprogram som blant annet skal omfatte vaksinasjon mot
sesonginfluensa og covid-19 for personer som har fylt 65 år, og for yngre risikogrupper.
Dette har imidlertid ikke betydning for vår sak.
(44) Det er ikke tvilsomt at vaksinasjoner som gjennomføres som ledd i det nasjonale
vaksinasjonsprogrammet, er «anbefalt» etter smittevernloven. Dette følger allerede av en
naturlig lesning av ordlyden i § 3-8 og er også klart forutsatt i forarbeidene, se
NOU 1990: 2 side 188. Partene har heller ikke gitt uttrykk for noe annet.
(45) I vår sak er det ikke tale om vaksinasjon etter det nasjonale vaksinasjonsprogrammet. Som
nevnt inngår riktignok MMR-vaksinen, som saken gjelder, i
barnevaksinasjonsprogrammet. Men etter forskrift om nasjonalt vaksinasjonsprogram
§ 4 første ledd gjelder programmet bare for barn i førskole- og grunnskolealder.
HR-2025-1141-A, (sak nr. 24-184263SIV-HRET)

7
(46) Når det gjelder øvrige bestemmelser om vaksinasjon, nevner jeg først smittevernloven
§ 6-1, som i første ledd fastsetter at enhver har «rett til nødvendig smittevernhjelp», som
anses som en del av retten til nødvendige helse- og omsorgstjenester etter pasient- og
brukerrettighetsloven. Det følger av andre ledd at den som etter en faglig vurdering anses å
være i fare for å bli smittet med en «allmennfarlig smittsom sykdom», har rett til
nødvendig smittevernhjelp blant annet i form av vaksinasjon.
(47) Hva som skal anses som en allmennfarlig smittsom sykdom, er definert i forskrift 1. januar
1995 nr. 100 § 1. Det er på det rene at kusma, som smitteutbruddet gjaldt, og som var
bakgrunnen for at A ble vaksinert, ikke regnes som en allmennfarlig smittsom sykdom. Jeg
finner derfor ikke grunn til i saken her å gå nærmere inn på om vaksinasjon som
gjennomføres i medhold av smittevernloven § 6-1, skal regnes som «anbefalt» vaksinasjon
etter smittevernloven.
(48) Kapittel 7 i smittevernloven har regler om administrative organer og deres ansvar.
Kommunens ansvar er angitt i § 7-1. Det er kommunen som har primæransvaret for
smittevernet generelt og for å tilby befolkningen vaksiner etter vaksinasjonsprogrammet,
jf. NOU 1990: 2 side 193. Det framgår av § 7-1 andre ledd at kommunen, i tillegg til å
iverksette tiltak og vedtak i medhold av loven, blant annet skal gi opplysning om
smittsomme sykdommer og gi «råd og veiledning» om hvordan de forebygges.
(49) Paragraf 7-2 gjelder kommunelegens ansvar. Også kommunelegen skal «gi informasjon,
opplysninger og råd til befolkningen om vern mot smittsomme sykdommer», jf. andre ledd
bokstav e. Videre skal kommunelegen etter andre ledd bokstav f «utføre alle andre
oppgaver som følger av loven eller bestemmelser i medhold av loven, og medvirke til
effektive tiltak for å forebygge smittsomme sykdommer og motvirke at de blir overført».
(50) Det følger av § 7-9 første ledd at FHI er statens smitteverninstitutt. Etter andre ledd skal
FHI gi smittevernfaglige råd og bistand til helsepersonell, kommuner, fylkeskommuner og
statlige virksomheter i forbindelse med oppklaring og kontroll av utbrudd av smittsomme
sykdommer. Jeg nevner her at i forbindelse med en revisjon av smittevernloven i
2019 presiserte Helse- og omsorgsdepartementet at FHI «ikke [har] myndighet til å
beslutte smitteverntiltak, men fungerer som en rådgiver i situasjoner der det er nødvendig»,
jf. Prop. 91 L (2018–2019) side 30.
(51) Selv om kommunens, kommunelegens og FHIs ansvar og oppgaver er nokså detaljert
angitt i loven, er ikke vaksinasjoner spesifikt nevnt. Det er likevel nærliggende å forstå
rådgivningsplikten til å omfatte råd om vaksinasjoner.
(52) FHI gir ut en vaksinasjonsveileder for helsepersonell. Veilederen inneholder en rekke
anbefalinger om vaksinasjon ut over det som følger av det nasjonale
vaksinasjonsprogrammet. I den trykte versjonen fra 2014, Vaksinasjonsboka. Veiledning
om vaksinasjon for helsepersonell 2014, heter det blant annet på side 40 at det er «ønskelig
at alle aldersgrupper i befolkningen har beskyttelse mot de sykdommene det vaksineres
mot i barnevaksinasjonsprogrammet». Dette må forstås som en anbefaling om at voksne
som ikke er fullt ut vaksinerte i tråd med barnevaksinasjonsprogrammet, eller som har en
usikker immunitet, grunnvaksineres i tråd med barnevaksinasjonsprogrammet. Det var
dette som skjedde i vår sak, siden A tidligere hadde fått bare én av to anbefalte doser med
MMR-vaksine. Videre heter det på side 41 at for flere av vaksinene som gis i
HR-2025-1141-A, (sak nr. 24-184263SIV-HRET)

8
barnevaksinasjonsprogrammet, trengs gjentatte oppfriskningsdoser i voksen alder for å
opprettholde beskyttelsen mot sykdommene.
(53) En rekke av de konkrete rådene om vaksinasjon i veilederen er knyttet til utenlandsreiser.
Her benyttes ulike formuleringer som at vaksinasjon «bør vurderes», «beskyttelse bør
sikres», men også at vaksinasjon «anbefales».
Nærmere om «anbefalte … vaksinasjoner etter [smittevernloven]»
(54) Som jeg allerede har nevnt, er det klart at vaksinasjoner som gjennomføres som i ledd i det
nasjonale vaksinasjonsprogrammet, må regnes som «anbefalt» etter smittevernloven.
(55) MMR-vaksinen som A tok, ble ikke tatt som ledd i det nasjonale vaksinasjonsprogrammet,
men var en oppfriskningsdose tatt etter oppfordring fra kommunelegen. Kommunelegens
oppfordring var basert på råd fra FHI og i samsvar med anbefalinger i
vaksinasjonsveilederen. Det rettslige grunnlaget for kommunens og FHIs rådgivning var
smittevernloven §§ 7-2 og 7-9. Spørsmålet er om også dette skal regnes som vaksinasjon
«anbefalt» etter smittevernloven.
(56) Ordlyden «anbefalte … vaksinasjoner» tilsier at det må være tale om en oppfordring om å
ta en bestemt vaksine. I lys av at det er helsemyndigheter og andre myndigheter som etter
loven skal sette i verk smitteverntiltak, jf. § 1-1 andre ledd, må oppfordringen komme fra
myndighetene. Videre er det naturlig å forstå bruken av flertallsformen «anbefalte …
vaksinasjoner» slik at oppfordringen kan skje etter en konkret vurdering, men at den må
være forankret i en generell anbefaling. I og for seg er det dette som har skjedd i vår sak.
Men når anbefalingen må være gitt etter smittevernloven, passer ordlyden, lest i lys av
smittevernlovens systematikk, etter min mening dårlig på et slikt tilfelle som saken gjelder.
(57) Som jeg har gjort rede for, har kommunen, kommunelegen og FHI etter smittevernloven
kapittel 7 myndighet til å gi råd om vern mot smittsomme sykdommer. Selv om slike råd
også må kunne omfatte vaksiner, er vaksinasjon ikke uttrykkelig nevnt i bestemmelsene
der disse myndighetenes ansvar og oppgaver er angitt.
(58) I tillegg kommer at vaksinasjonsveilederen, som rådgivningen bygger på, ikke har rettslig
forankring, i alle fall ikke i smittevernloven. Språklig sett er det da etter mitt syn vanskelig
å si at det er tale om en anbefaling etter loven, selv om myndigheten til generelt å gi råd
følger av loven.
(59) Ankemotparten har gjort gjeldende at alle vaksinasjoner som gjennomføres som et
nødvendig medisinsk smitteverntiltak, må omfattes av den særlige bevisregelen. Jeg er
ikke enig i dette. At det er medisinsk indikasjon for å ta vaksinen, kan ikke være
tilstrekkelig. Det kan heller ikke være tilstrekkelig at vaksinasjonen anses som et
nødvendig smitteverntiltak. Dersom det var slik, ville «anbefalte eller påbudte» vært
overflødig i lovteksten. Når «anbefalte» er brukt i lovens ordlyd, må det derfor være ment
som et avgrensningskriterium fra lovgivers side.
(60) I forarbeidene til pasientskadeloven framgår det at den særlige bevisregelen ble flyttet fra
smittevernloven § 8-2 og videreført, jf. Ot.prp. nr. 31 (1998–1999) side 91–92. Den
tidligere bestemmelsen i smittevernloven brukte riktignok formuleringen «anbefalte eller
HR-2025-1141-A, (sak nr. 24-184263SIV-HRET)

9
påbudte vaksinasjoner som blir satt i verk i medhold av denne loven», uten at jeg kan se at
denne forskjellen i ordlyd har noen betydning for tolkningsspørsmålet.
(61) Departementet viser på samme sted i proposisjonen til at de vanlige bevisreglene gjelder
for «alle frivillige vaksiner, f.eks. reisevaksiner». Dette er noe upresist, siden også
«anbefalte vaksinasjoner» etter smittevernloven, som den særlige bevisregelen gjelder for,
er frivillige. Med «frivillig» må departementet derfor mene vaksinasjon som hverken er
påbudt eller anbefalt.
(62) Det er imidlertid av betydning at departementet her tydelig gir uttrykk for at reisevaksiner
ikke skal regnes som «anbefalte» vaksinasjoner etter smittevernloven. Som jeg har pekt på,
gjelder en rekke av FHIs råd i vaksinasjonsveilederen reisevaksiner. Forarbeidsuttalelsen
taler derfor, i likhet med smittevernlovens system, for at oppfordringer og råd om
vaksinasjon med grunnlag i vaksinasjonsveilederen ikke skal anses som anbefalte
vaksinasjoner etter loven.
(63) Ankemotparten har vist til at i NOU 1990: 2 side 188 er vaksine som inngår i det nasjonale
vaksinasjonsprogrammet, bare nevnt som et eksempel på et tiltak som omfattes av
erstatningsregelen i smittevernloven. Denne uttalelsen er etter min mening uten betydning
for tolkningsspørsmålet i vår sak, siden Helsedirektoratet, som sto for utredningen, foreslo
at ikke bare skader etter vaksinasjoner skulle omfattes av det objektive ansvaret, men
ethvert tiltak som blir satt i verk i medhold av loven. Departementet mente derimot at det
objektive ansvaret bare skulle omfatte vaksinasjonsskader, jf. Ot.prp. nr. 91 (1992–1993)
side 112, noe Stortinget sluttet seg til, jf. Innst. O. nr. 37 (1993–1994) side 17.
(64) Jeg nevner i denne forbindelse at det også er uten betydning for tolkningen at det i
NOU 1990: 2 side 257 er pekt på at staten kan kreve regress overfor kommuner dersom
disse «ville være ansvarlige etter de alminnelige erstatningreglene». Også denne uttalelsen
må forstås i lys av utvalgets forslag om at ikke bare vaksinasjonsskader skulle omfattes av
det objektive ansvaret. Uttalelsen er uansett ikke knyttet opp til at også kommunen kan
«anbefale» tiltak, iallfall ikke vaksinasjoner. Det er mer nærliggende å forstå uttalelsen slik
at kommunen kan bli ansvarlig som følge av feil ved gjennomføringen.
(65) Videre har ankemotparten anført at det må få betydning at det ikke uttrykkelig er presisert i
forarbeidene at «anbefalte» vaksinasjoner bare skal gjelde vaksinasjon etter det nasjonale
vaksinasjonsprogrammet. Etter mitt syn er det heller slik at dersom også vaksinasjoner
anbefalt av kommune, kommunelege eller FHI skulle omfattes, ville det vært å forvente at
dette hadde vært omtalt i forarbeidene. Dels fordi dette som sagt passer dårlig med
smittevernlovens system, men ikke minst fordi en slik regel ville ha reist vanskelige
avgrensningsspørsmål, for eksempel hvilke krav man må stille til en uttalelse for at den
skal anses som en anbefaling.
(66) Så langt utleder jeg derfor av lovtekst, smittevernlovens system og forarbeider at
vaksinasjoner som ikke er en del av det nasjonale vaksinasjonsprogrammet, men som
gjennomføres etter anbefaling fra kommunen eller kommunelegen, ikke regnes som
«anbefalte … vaksinasjoner etter [smittevernloven]».
(67) Når det gjelder andre kilder, nevner jeg først at det i praksis fra Pasientskadenemnda har
blitt lagt til grunn at vaksinasjoner som ikke er gitt som ledd i det nasjonale
vaksinasjonsprogrammet, faller utenfor den særlige bevisregelen, jf. blant annet
HR-2025-1141-A, (sak nr. 24-184263SIV-HRET)

10
PSN-2017-5129. Nemndas praksis støtter i og for seg det tolkningsresultatet jeg mener
følger av lov og forarbeider. Men det at det ikke finnes noen grunnleggende og prinsipiell
avgjørelse fra nemnda hvor kilder gjennomgås og drøftes, gjør at nemndspraksis her ikke
kan veie tungt, jf. HR-2023-268-A avsnitt 40 med videre henvisning.
(68) I lys av hva jeg har sagt om hvordan loven og forarbeidene må forstås, kan det etter mitt
syn ikke være stort rom for en annen tolkning ut fra reelle hensyn. Ankemotparten har
blant annet pekt på smittevernlovens generelle formål om å verne befolkningen mot
smittsomme sykdommer ved å forebygge dem, jf. § 1-1. Det er også vist til at det i
forarbeidene til smittevernloven var forutsatt at det nasjonale vaksinasjonsprogrammet
skulle være mer omfattende enn det som i dag følger av forskriften, ved at programmet
skulle «ta hensyn til og omfatte alle aktuelle målgrupper i befolkningen»,
jf. Ot.prp. nr. 91 (1992–1993) side 139. Omfanget av det nasjonale
vaksinasjonsprogrammet bygger på helsefaglige og politiske vurderinger som domstolene
ikke kan overprøve.
(69) Ankemotparten har også vist til pulveriseringshensyn og hensynet til å få befolkningen til å
slutte opp om smitteverntiltak. Dette er imidlertid hensyn som generelt ligger til grunn for
statens objektive ansvar for vaksinasjonsskader og den særlige bevisregelen, og som ikke
kan begrunne en annen avgrensning av bevisregelens omfang enn den lov og forarbeider
legger opp til.
(70) Likhetshensyn, som det også har vært vist til, veier imidlertid tyngre. Det kan oppfattes
urimelig at to personer som får den samme vaksinen, behandles forskjellig etter
pasientskadeloven, utelukkende ut fra om vaksinen er tatt som ledd i
barnevaksinasjonsprogrammet eller ikke. Samtidig er det truffet et bevisst valg om
aldersbegrensning i barnevaksinasjonsprogrammet. En liknende avgrensning er gjort for
vaksinasjon mot sesonginfluensa og covid-19, som bare for visse risikogrupper faller inn
under det nasjonale vaksinasjonsprogrammet. Disse avgrensningene bygger på helsefaglige
og politiske vurderinger, som jeg som nevnt mener domstolene ikke kan overprøve.
(71) Jeg oppsummerer tolkningen slik: «Anbefalte … vaksinasjoner etter [smittevernloven]»,
jf. pasientskadeloven § 3 andre ledd, omfatter vaksinasjoner gitt etter nasjonalt
vaksinasjonsprogram, jf. smittevernloven § 3-8 og forskrift om slikt program. Men den
særlige bevisregelen er ikke uten videre begrenset til dette programmet. Dersom det gis
andre bestemmelser om konkrete vaksinasjonstiltak i smittevernloven eller forskrift i
medhold av loven, vil dette kunne omfattes. Det gjelder klart der det i slike bestemmelser
gis anbefaling om konkrete vaksiner til bestemte grupper uten noen nærmere konkret
vurdering. Hvorvidt vaksinasjon etter smittevernloven § 6-1 omfattes, der vaksine gis etter
en konkret vurdering i det enkelte tilfellet, er et åpent spørsmål.
(72) Vaksiner som er anbefalt av kommunale myndigheter, jf. smittevernloven §§ 7-1 og 7-2,
omfattes ikke av den særlige bevisregelen, selv om anbefalingen skjer i samråd med FHI
og har forankring i FHIs vaksinasjonsveileder. Heller ikke vaksiner med hjemmel i annen
lov eller forskrift i medhold av annen lov omfattes.
HR-2025-1141-A, (sak nr. 24-184263SIV-HRET)

11
Den konkrete vurderingen
(73) MMR-vaksinen som A tok, og som kravet om pasientskadeerstatning bygger på, ble ikke
tatt som ledd i det nasjonale vaksinasjonsprogrammet. Vaksinen var anbefalt av
kommunelegen i Trondheim kommune. Anbefalingen skjedde i samråd med FHI.
Vaksinen er også anbefalt i vaksinasjonsveilederen. Men ut fra det jeg har sagt om
forståelsen av pasientskadeloven § 3 andre ledd, skal vaksinasjonen ikke regnes som
«anbefalt» etter smittevernloven, og den særlige bevisregelen kommer derfor ikke til
anvendelse.
Konklusjon og sakskostnader
(74) Siden partene er enige om at det alminnelige kravet til årsakssammenheng ikke er oppfylt
dersom den særlige bevisregelen ikke kommer til anvendelse, må staten frifinnes.
(75) Staten har ikke lagt ned påstand om å bli tilkjent sakskostnader for noen instans. As krav
på sakskostnader må forstås slik at det bygger på en forutsetning om at hun får medhold i
tvistegjenstanden. Det er ikke krevd sakskostnader uavhengig av utfall,
jf. tvisteloven § 20-4. Dermed er det ikke noe sakskostnadskrav å ta stilling til.
(76) Jeg stemmer for slik
D O M :
Staten ved Pasientskadenemnda frifinnes.
(77) Dommer Falch:
Dissens
(78) Jeg er kommet til at anken må forkastes.
(79) Den særskilte bevisregelen i pasientskadeloven § 3 andre ledd skal brukes der skaden er en
følge av «anbefalte … vaksinasjoner etter [smittevernloven]».
(80) Jeg mener det er klart at A fikk anbefalt den MMR-vaksinen hun tok. Her nøyer jeg meg
med å vise til at kommunelegen anbefalte både henne og andre å ta vaksinen etter det
lokale kusma-utbruddet. Ordet «anbefales» er brukt i informasjonsmaterialet fra
kommunelegen. Anbefalingen var i samsvar med en generell anbefaling fra FHI.
(81) Spørsmålet er derfor om dette var en anbefalt vaksinasjon etter smittevernloven.
(82) Hva som nærmere ligger i dette uttrykket, er ikke helt klart, fordi språkbruken i de to
lovene ikke er samkjørt. Jeg er enig med førstvoterende i at vaksinasjoner som skjer i
samsvar med det nasjonale programmet for vaksinasjon mot smittsomme sykdommer,
fastsatt i forskrift med hjemmel i blant annet smittevernloven § 3-8, er å anse som
anbefalte vaksinasjoner etter smittevernloven. Dette til tross for at det nasjonale
HR-2025-1141-A, (sak nr. 24-184263SIV-HRET)

12
programmet etter § 3-8 bare er noe departementet skal «fastlegge» og kommunen skal
«tilby».
(83) Smittevernloven har imidlertid flere regler om vaksinasjon enn § 3-8. Jeg mener at §§ 7-1,
7-2 og 7-9 er blant dem. De pålegger henholdsvis kommunen, kommunelegen og FHI å gi
«råd» om smitteverntiltak. Denne oppgaven inkluderer å anbefale vaksinasjon når det er
grunnlag for det. Vaksinasjon er utvilsomt et smitteverntiltak i mange tilfeller, og et klart
eller sterkt råd er etter omstendighetene å anse som en anbefaling. Det rettslige grunnlaget
for kommunelegens og FHIs anbefalinger i saken her er derfor smittevernloven § 7-2 og
§ 7-9.
(84) Dette innebærer at ordlyden i pasientskadeloven § 3 andre ledd etter min mening må
forstås slik at når kommunelegen og FHI med grunnlag i oppgavene de er pålagt i
smittevernloven, anbefaler vaksinasjon som et smitteverntiltak, så foreligger en anbefalt
vaksinasjon «etter» smittevernloven.
(85) Jeg kan ikke se at forarbeidene til pasientskadeloven § 3 bidrar til løsningen av
tolkningsspørsmålet. Der omtales ikke nærmere hvilke anbefalinger som loven er ment å
skulle omfatte, og i særdeleshet ikke om anbefalinger etter smittevernloven kapittel 7 er
ment å gjøre det eller ikke. I motsetning til førstvoterende mener jeg denne tausheten ikke
kan brukes som argument, verken for det ene eller andre tolkningsresultatet.
(86) Et formål med pasientskadeloven § 3 andre ledd er å motivere den enkelte borger til å
vaksinere seg, for på den måten å medvirke til gjennomføringen av smitteverntiltak i
samfunnets interesse, se NOU 1990: 2 side 189. Dette lovformålet tilsier etter min mening
at lovteksten bør leses og tolkes fra et borgerperspektiv. Skal loven lykkes i å motivere
borgerne, bør den naturlige språklige forståelsen av lovteksten – og også av
smittevernmyndighetenes kommunikasjon med borgerne – tillegges stor vekt.
(87) Jeg er enig med førstvoterende i at det er begrenset hvor stor vekt det kan legges på reelle
hensyn, blant annet fordi tolkningsresultatet vil ha økonomiske konsekvenser. Men som
han er inne på, gjør visse likhetshensyn seg gjeldende. Den aktuelle MMR-vaksinen
inngikk i det nasjonale vaksinasjonsprogrammet for barn, og de samme
smittevernhensynene begrunnet den generelle anbefalingen om at også uvaksinerte voksne
tar vaksinen. A fikk dessuten anbefalingen ved et konkret smitteutbrudd. Gode grunner
tilsier at den som tar vaksinen i et slikt tilfelle, ikke stilles dårligere enn den som tar den
samme vaksinen under det nasjonale programmet.
(88) Samlet sett er jeg derfor – som både tingretten og lagmannsretten – kommet til at den
anbefalingen om å ta MMR-vaksinen som A fikk fra kommunelegen og FHI, var en
anbefalt vaksinasjon etter smittevernloven. Da skal den for henne gunstigere bevisregelen i
pasientskadeloven § 3 andre ledd brukes, med den følge at hun har krav på erstatning.
(89) Dommer Hellerslia: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
annenvoterende, dommer Falch.
(90) Dommar Høgetveit Berg: Eg er i hovudsak og i resultatet samd med
fyrstvoterande, dommar Poulsen.
(91) Justitiarius Øie: Likeså.
HR-2025-1141-A, (sak nr. 24-184263SIV-HRET)

13
(92) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
Staten ved Pasientskadenemnda frifinnes.
HR-2025-1141-A, (sak nr. 24-184263SIV-HRET)