Dato: 2026-02-13

Sammendrag: Tiltalte ble i lagmannsretten dømt for forsøk på drap etter at han hadde dyttet en papirklump ned i halsen på et to år gammelt barn, slik at barnet ikke fikk puste. Han forsøkte å få den ut igjen, men lyktes ikke. Han fikk deretter barnets mor til å ringe etter ambulanse. Ambulansen kom raskt til stedet, og papirklumpen ble fjernet slik at barnet overlevde. Lagmannsretten dømte ham også for kroppskrenkelse og fastsatte samlet straff til fengsel i syv år. I tingretten var tiltalte blitt frifunnet for forsøk på drap fordi det ikke var bevist at det var han som hadde dyttet papirklumpen inn.

Lagmannsretten hadde vurdert om tiltalte ved å få barnets mor til å ringe etter ambulanse frivillig hadde avverget dødsfølgen, slik at han likevel ikke kunne straffes for forsøk på drap, jf. straffeloven § 16 andre ledd om tilbaketreden. Lagmannsretten kom imidlertid til at vilkåret om frivillig tilbaketreden ikke var oppfylt. Retten viste til at tiltalte ikke hadde noen lovlige handlingsalternativer til å tilkalle hjelp. Dersom han hadde latt barnet dø, ville den eneste måten å unngå straffansvar på vært å begå nye straffbare handlinger, for eksempel å påvirke barnets mor.

Høyesterett viser til at en tilbaketreden ikke er frivillig dersom gjerningspersonen regnet med å bli avslørt. Det avgjørende er hvordan vedkommende bedømte situasjonen, ikke rettens vurdering av muligheten for å slippe unna. Lagmannsrettens begrunnelse viste ikke at den hadde vurdert tiltaltes bedømmelse av situasjonen. Det kan heller ikke  legges til grunn et helt generelt vilkår om at handlingsalternativet må være lovlig. Lagmannsrettens dom ble derfor opphevet for forsøk på drap.

Dommen har betydning for vurderingen av om det foreligger straffrihet ved frivillig tilbaketreden fra forsøk.

D O M
avsagt 13. februar 2026 av Høyesterett i avdeling med
dommer Henrik Bull
dommer Per Erik Bergsjø
dommer Cecilie Østensen Berglund
dommer Thom Arne Hellerslia
dommer Thomas Chr. Poulsen
HR-2026-373-A, (sak nr. 25-154439STR-HRET)
Anke over Eidsivating lagmannsretts dom 5. juni 2025
A (advokat John Christian Elden)
mot
Påtalemyndigheten (statsadvokat Aud Kinsarvik Gravås)

2
S T E M M E G I V N I N G
(1) Dommer Hellerslia:
Sakens spørsmål og bakgrunn
(2) Saken gjelder forsøk på drap. Spørsmålet er om handlingen er straffri fordi tiltalte frivillig
avverget dødsfølgen, jf. straffeloven § 16 andre ledd.
(3) A ble 16. mai 2023 tiltalt for overtredelse av straffeloven § 275, jf. § 16 om forsøk på drap.
Grunnlaget lyder slik, jf. post I:
«Lørdag 18. april 2020 om kvelden i ---gata 0 i X dyttet han en papirklump ned i
svelget til B, f. 00.00.17, slik at hun ikke fikk puste. B overlevde fordi hun fikk
førstehjelp av ambulansepersonell på stedet.»
(4) Tiltalen gjaldt også overtredelse av straffeloven § 271 om kroppskrenkelse, ved at A ved
flere anledninger skal ha slått B i ansiktet, jf. post II. Endelig gjaldt tiltalen overtredelse av
legemiddelloven § 31 andre ledd, jf. § 24 første ledd, ved at han skal ha røyket hasj,
jf. post IV.
(5) Sistnevnte tiltalepost var i tillegg rettet mot C, som er mor til B og venn av A. C var etter
post III også tiltalt for grov mishandling av sin datter, jf. straffeloven § 283. Jeg kommer i
det følgende ikke inn på forholdene som gjelder C.
(6) Ved Romerike og Glåmdal tingretts dom 16. september 2024 ble A frikjent for samtlige
tiltaleposter og for krav om oppreisningserstatning. Frifinnelsen for forsøk på drap er
begrunnet med at hans forklaring om at barnet hadde fått i seg papirklumpen mens han var
opptatt med noe annet, ikke kunne utelukkes.
(7) Påtalemyndigheten anket over frifinnelsen for post I og II.
(8) Eidsivating lagmannsrett avsa dom 5. juni 2025, der de deler av domsslutningen som
gjelder A, lyder slik:
«1. A, født 00.00.1986, dømmes for brudd på straffeloven § 275, jf. § 16 og
straffeloven § 271, jf. straffeloven § 79 bokstav a, til fengsel i 7 – syv – år.
Til fradrag i straffen kommer 14 – fjorten – dager utholdt i varetekt.
…
3. A dømmes til å betale oppreisningserstatning til B med 300 000 –
trehundretusen – kroner innen 2 – to – uker fra forkynnelse av dommen.»
(9) A ble altså dømt for forsøk på drap og for kroppskrenkelse, samt til å betale
oppreisningserstatning. Det går fram av dommen at erstatningen er knyttet til domfellelsen
for drapsforsøk.
HR-2026-373-A, (sak nr. 25-154439STR-HRET)

3
(10) A anket over saksbehandlingen, lovanvendelsen og straffutmålingen. Han krevde også ny
behandling av erstatningskravet. Anken over lovanvendelsen gjelder lagmannsrettens
anvendelse av straffeloven § 16 andre ledd om tilbaketreden fra forsøk.
(11) I beslutning 20. oktober 2025 tillot Høyesteretts ankeutvalg anken fremmet for
lovanvendelsen og straffutmålingen, men ikke for saksbehandlingen. Det ble ikke gitt
samtykke til ny behandling av erstatningskravet, men det er bemerket at dersom anken
fører fram, kan det også få betydning for avgjørelsen av dette kravet.
(12) A har lagt ned prinsipal påstand om at lagmannsrettens dom oppheves, subsidiært at han
dømmes for brudd på straffeloven § 273 og § 271 og anses på mildest mulig måte hva
gjelder straff og erstatning, og atter subsidiært at straffen nedsettes.
(13) Påtalemyndigheten har lagt ned påstand om at anken forkastes.
Mitt syn på saken
Hendelsesforløpet
(14) Lagmannsretten la følgende hendelsesforløp til grunn:
«A kom til Cs leilighet i løpet av kvelden den 18. april 2020. I løpet av kvelden hadde
B kastet opp flere ganger og det var krevende å gi henne mat. Både at B kastet opp og
at C strevde med mating var normalt for dem. Også A var involvert i matingen. På et
tidspunkt, rundt kl. 22.30 om kvelden, mistet A besinnelsen. Han dyttet en ball
bestående av 2 våtservietter og 2 ark tørkepapir inn i Bs munn, forbi tungen og det
myke ganevevet og ned i svelget hennes. Der ble ballen sittende fast og blokkerte
inngangen til pusterøret, slik at B ikke fikk tilstrekkelig oksygen til lungene. A ba
deretter, etter kort tid, C om å ringe etter ambulanse. Hun ringte til AMK ca. kl. 22.35
og oppdrag ble iverksatt umiddelbart. Første ambulansemedarbeider, D, var inne i
leiligheten få minutter etter at C ringte AMK. B hadde da sluttet å puste og var
bevisstløs. D fjernet den nevnte papirballen fra Bs svelg og la den ved siden av seg. …
…
… B var bevisst da hun kom til sykehuset. Hun ble skrevet ut etter omtrent 2 døgn, og
har kommet fra hendelsen uten fysiske varige mén. Det er på det rene at hendelsen var
livstruende, og at B ville ha dødd etter kort tid om papirballen ikke hadde blitt fjernet.
Det er en rekke detaljer den aktuelle kvelden som ikke lar seg fastslå med sikkerhet i
ettertid. Det er heller ikke avgjørende, da lagmannsretten har kommet til at det kan
fastslås med sikkerhet at A sto bak drapsforsøket og utviste forsett med tanke på
dødsfølgen. Ut fra beviskravet i straffesaker legger lagmannsretten til grunn at A raskt
angret på det han hadde gjort og at både han og C forsøkte å få ut papirbiten ved både
å åpne Bs munn og ved å dunke henne i ryggen. …»
(15) Forsett for dødsfølgen er av lagmannsretten med henvisning til HR-2022-1323-A
avsnitt 27 begrunnet slik:
«Det er allmennkunnskap at et barn vil dø av kvelning hvis det får et stort
fremmedlegeme i halsen. Det er ingen forhold ved A som tilsier at han ikke visste
HR-2026-373-A, (sak nr. 25-154439STR-HRET)

4
dette. Han har utdanning og normale kognitive evner. Etter lagmannsrettens syn har
han dermed holdt det for sannsynlig at B ville dø da han presset papirballen ned i
svelget hennes.»
(16) Lagmannsretten så det videre slik at det ikke forelå frivillig tilbaketreden fra forsøk i
medhold av straffeloven § 16 andre ledd. Jeg kommer tilbake til begrunnelsen for
lagmannsrettens konklusjon på dette punktet.
Bortfall av straffansvar for forsøkshandlinger ved tilbaketreden
(17) En regel om at den som gjør seg skyldig i forsøk, kan unngå straffansvar ved å tre tilbake
fra forsøket, kan i hovedsak begrunnes på to måter. For det første er fullbyrdelsesforsettet
mindre fast og straffverdig når gjerningspersonen trer tilbake slik at lovbruddet likevel ikke
fullbyrdes, og for det andre vil straffrihet kunne gi gjerningspersonen et incitament til å
avstå fra videre handlinger eller avverge følgen av handlingen, jf. Ot.prp. nr. 90
(2003–2004) side 200. Begrunnelsen har sammenheng med den tradisjonelle begrunnelsen
for at forsøk er straffbart – gjerningspersonens forsett og skadefølgeprinsippet,
jf. proposisjonen side 100–101.
(18) Straffeloven § 16 lyder slik:
«Den som har forsett om å fullbyrde et lovbrudd som kan medføre fengsel i 1 år eller
mer, og som foretar noe som leder direkte mot utføringen, straffes for forsøk, når ikke
annet er bestemt.
Den som frivillig avstår fra å fullbyrde lovbruddet eller avverger at det blir fullbyrdet,
straffes likevel ikke for forsøk.»
(19) Straffrihetsregelen i andre ledd gjelder både ufullendte og fullendte forsøk. Ved ufullendte
forsøk vil tilbaketreden gå ut på å avstå fra å fullbyrde lovbruddet, mens det ved fullendte
forsøk vil gå ut på å avverge at lovbruddet blir fullbyrdet, altså en aktiv handling. I vår sak
hadde gjerningspersonen gjort alt som var nødvendig for at den fornærmede skulle miste
livet – drapsforsøket var fullendt. Bortfall av straffansvar ved tilbaketreden forutsetter da at
gjerningspersonen avverger dødsfølgen.
(20) Det er et vilkår at avvergelseshandlingen lykkes – straffrihetsregelen gjelder for den som
«avverger» fullbyrdelse, i dette tilfellet dødsfølgen. Forsøket som A gjorde på å ta ut
papirklumpen før AMK ble kontaktet, kan derfor ikke gi straffrihet, siden han ikke lyktes.
Slike forsøk kan imidlertid ha betydning for straffutmålingen, jf. straffeloven § 78
bokstav b.
(21) Paragraf 16 andre ledd stiller på den annen side ikke vilkår om hvordan gjerningspersonen
avverger at lovbruddet blir fullbyrdet, jf. Ot.prp. nr. 90 (2003–2004) side 417, der det er
vist til at det ikke er noe i veien for å få hjelp av andre. Ved at A oppfordret C til å ringe til
AMK, bidro han til at dødsfølgen ble avverget. Påtalemyndigheten har ikke bestridt at han
ved dette i tilstrekkelig grad medvirket til at dødsfølgen ble avverget.
(22) Det springende punktet er om A frivillig bidro til å avverge dødsfølgen, slik
§ 16 andre ledd krever for at en tilbaketreden skal føre til straffrihet. A var ikke under noen
form for fysisk tvang eller trusler. Spørsmålet er om det at barnets mor – C – var til stede i
HR-2026-373-A, (sak nr. 25-154439STR-HRET)

5
leiligheten, og at handlingen hans dermed sto i fare for å bli avslørt, innebar at avvergelsen
reelt sett ikke var frivillig.
Nærmere om kravet om at en tilbaketreden må være frivillig – særlig for
forsøkshandlinger som er utført i nærvær av andre
(23) Høyesterett har i HR-2019-47-A musegift drøftet vilkåret om at en tilbaketreden må være
frivillig. Det heter i avsnitt 28 og 29:
«En naturlig språklig forståelse av uttrykket ‘frivillig’, sammenholdt med det jeg har
sagt om bakgrunnen for bestemmelsen, leder tanken i retning av at den handlende må
ha truffet en bevisst beslutning i en situasjon hvor det – etter gjerningspersonens
oppfatning – fantes reelle handlingsalternativer for ham. Dersom det for den
handlende fremsto slik at det ikke var noen annen realistisk mulighet enn å avstå fra å
fullbyrde lovbruddet, eller å avverge fullbyrdelsen, er det lite naturlig å karakterisere
en tilbaketreden som ‘frivillig’.
Spesialmotivene til § 16 gir støtte til en slik forståelse, se den nevnte proposisjonen
[Ot.prp. nr. 90 (2003–2004)] side 416. Departementet fastslår her at
frivillighetsvilkåret i § 16 andre ledd skal forstås på samme måte som ‘af egen fri
Vilje’ i den tidligere § 50. Det fremholdes så at kravet til frivillighet ikke bare er
oppfylt av ‘den som ombestemmer seg på grunn av anger, men også av lovbryteren
som snur av frykt for å bli tatt’. Det fremgår imidlertid at vedkommende må ha tatt et
‘reelt valg mellom å avstå fra lovbruddet og å fullbyrde det’. Det sentrale i denne
sammenhengen er understrekningen av at den handlende må ha tatt et ‘reelt valg’. Jeg
kommer tilbake til spørsmålet om betydningen av frykt for å bli oppdaget.»
(24) Gjerningspersonen må altså ha truffet en bevisst beslutning i en situasjon der det – slik
vedkommende oppfattet det – fantes reelle handlingsalternativer.
(25) Etter å ha behandlet spørsmålet om tilbaketreden der gjerningspersonen møter på
hindringer for gjennomføringen – noe som først og fremst er aktuelt ved ufullendte forsøk
– sies det i avsnittene 35 til 37 følgende om hvordan kravet til frivillighet skal forstås der
vedkommende er – eller står i fare for å bli – oppdaget:
«Etter § 50 i den tidligere straffeloven var det for fullendt forsøk et krav om at
tilbaketreden skjedde ‘forinden han endnu ved, at den forbryderske Virksomhed er
opdaget’. Dette kravet er ikke videreført i straffeloven 2005. I tilknytning til dette er
det uttalelser i forarbeidene som også gir veiledning for en situasjon som i saken her.
I Ot.prp .nr. 90 (2003–2004) heter det på side 416:
‘I motsetning til etter gjeldende rett er det for de fullendte forsøk ikke noe
krav at tilbaketredenen skjer før lovbryteren vet at den forbryterske
virksomhet er oppdaget. Men momentet vil ha betydning i vurderingen av
om tilbaketredenen er frivillig. Det avgjørende vil være om lovbryteren til
tross for at virksomheten er oppdaget, regner med å kunne fullføre
lovbruddet uten å bli tatt.’
Departementets presisering – ‘uten å bli tatt’ – er i denne sammenheng det sentrale. En
typisk situasjon er at både lovbruddet og hvem som er lovbryteren er avslørt, og at
vedkommende derfor vil bli ‘tatt’, for eksempel fordi politiet allerede er på
HR-2026-373-A, (sak nr. 25-154439STR-HRET)

6
gjerningsstedet. Da er det selvsagt ikke ‘frivillig’ om vedkommende gir opp det hele,
eller avverger følgen av det han har satt i gang.
Men det er grunn til å gå noe videre: Dersom det under gjennomføringen av et
påbegynt lovbrudd oppstår forhold som vedkommende regner med vil føre til at han
blir avslørt om han ikke trer tilbake, har jeg vanskelig for å se det som ‘frivillig’ om
han av den grunn avstår fra eller avverger at lovbruddet blir fullbyrdet, jf. også den
refererte presiseringen fra forarbeidene – ‘uten å bli tatt’.»
(26) De rettslige utgangspunktene er oppsummert slik i avsnitt 42:
«Oppstår det under gjennomføringen av en forsøkshandling forhold som
vedkommende regner med vil føre til avsløring om foretagendet ikke avbrytes, eller
fullbyrdelsen avverges, og han derfor trer tilbake, er kravet til frivillighet i straffeloven
§ 16 andre ledd i alminnelighet ikke oppfylt.»
(27) Musegift-dommen gjaldt et tilfelle der gjerningspersonen hadde drapshensikt. I vår sak har
lagmannsretten ikke lagt til grunn at gjerningspersonen hadde drapshensikt, men at det
forelå såkalt sannsynlighetsforsett for dødsfølge, jf. straffeloven § 22 første ledd bokstav b.
Jeg forstår videre lagmannsretten slik at handlingen ble utført spontant og uten noen aktiv
tanke om følgene av handlingen – han «mistet besinnelsen» – men at han hadde passiv
kunnskap om at handlingen han utførte, ville gi dødsfølge. Selv om handlingen – å dytte en
papirklump ned i halsen til et barn – er særegen, er forsett basert på passiv kunnskap om
følgen aktuell i mange saker om drapsforsøk. Gjerningspersonen vil i slike tilfeller på
handlingstidspunktet ikke ha oppmerksomheten rettet mot følgen av handlingen. I etterkant
vil det imidlertid kunne gå opp for hen hvor alvorlig følgen vil være, noe som i seg selv vil
kunne anspore til et valg om å avverge følgen. Et valg som er motivert på denne måten, vil
i utgangspunktet måtte anses som frivillig.
(28) Når musegift-dommen viser til at det under gjennomføringen oppstår forhold som
gjerningsmannen regner med vil føre til avsløring, må det leses på bakgrunn av at det i den
saken forelå drapshensikt. Tilbaketreden vil da typisk først være aktuelt dersom det oppstår
uventede forhold underveis. Ved spontane handlinger uten noen klar tanke om følgen vil
det imidlertid kunne være til stede forhold under hele gjennomføringen som gjør at
sannsynligheten for å bli avslørt er høy, men slik at tanken på risikoen for å bli avslørt først
kommer når gjerningspersonen tar inn over seg følgen av handlingen. Et eksempel på slike
forhold er at handlingen skjer i nærvær av andre.
(29) Det går fram av det jeg har sitert fra musegift-dommen, at tilbaketreden som skjer ut fra en
generell frykt for å bli oppdaget, anses som frivillig, selv om beslutningen ikke er motivert
av anger. Derimot er forsøkshandlingen fortsatt straffbar dersom valget om å tre tilbake
skyldes konkrete omstendigheter som gjør at gjerningspersonen regner med å bli avslørt
om følgen ikke avverges.
(30) Det kan spørres hva som nærmere ligger i at gjerningspersonen «regner med» å bli avslørt.
En naturlig forståelse er at det ikke bare gjelder tilfeller der gjerningspersonen legger dette
til grunn som sikkert, men også tilfeller der sannsynligheten for avsløring er vurdert som
høy. At det er vurdert som mer sannsynlig å bli avslørt enn å slippe unna, kan imidlertid
ikke være tilstrekkelig. Jeg viser her til det grunnleggende kriteriet for at handlingen er
frivillig – at det finnes reelle handlingsalternativer. Det avgjørende er derfor om
gjerningspersonen vurderer det slik at det er et reelt alternativ å slippe unna. I likhet med
HR-2026-373-A, (sak nr. 25-154439STR-HRET)

7
hva som gjelder for overvinning av hindringer, legger jeg til grunn at valget om å avverge
følgen er frivillig dersom gjerningspersonen mener å ha rimelige muligheter for å slippe
unna, jf. musegift-dommen avsnitt 33, med videre henvisninger til forarbeidene.
(31) At forsøkshandlingen er utført i nærvær av andre, vil ikke med nødvendighet bety at
gjerningspersonen er avslørt. Det er sannsynligheten for å «bli tatt» som er avgjørende,
ikke om handlingen er oppdaget, jf. musegift-dommen avsnitt 35. En avsløring vil derfor
ikke bare bero på hva et vitne har sett og forstått, men også på om vitnet vil ta kontakt med
eller bli kontaktet av politiet, og hva som i så fall vil bli forklart. Jeg viser i denne
sammenheng også til Rt-2015-950 avsnitt 18, der Høyesteretts ankeutvalg påpeker at
fornærmedes og eventuelle vitners kunnskap om forsøkshandlingen ikke automatisk
utelukker straffri tilbaketreden, men at det kreves en konkret vurdering.
(32) Det er ikke den objektive risikoen for å bli avslørt som er avgjørende, men
gjerningspersonens bedømmelse av risikoen. Dette følger av straffeloven § 25 første ledd
og er også lagt til grunn i musegift-dommen. Spørsmålet er altså hvilken forståelse
gjerningspersonen hadde av de ulike handlingsalternativene på det tidspunktet valget om å
avverge følgen av handlingen ble truffet.
Lagmannsrettens rettsanvendelse
(33) Lagmannsretten kom til at As valg om å bidra til å avverge dødsfølgen, ikke var frivillig.
Dette er begrunnet slik:
«Straffeloven § 16 andre ledd, andre alternativ gir grunnlag for straffritak også for
fullendte forsøk, forutsatt at lovbryteren ‘frivillig … avverger’ at lovbruddet blir
fullbyrdet. Det er på det rene at A, ved å sørge for at C kontaktet AMK, bidro til at B
fikk livreddende medisinsk behandling og dermed bidro til at drapet ikke ble
fullbyrdet. Lagmannsretten er likevel enig med aktor i at han ikke avverget
fullbyrdelsen ‘frivillig’, siden han i realiteten ikke hadde lovlige handlingsalternativer.
Lagmannsretten viser til LB-2023-47770, med videre henvisninger til blant annet
HR-2019-47-A og Thomas Frøbergs artikkel ‘Tilbaketreden fra forsøk på
medvirkning’ inntatt i Tidsskrift for strafferett 2021/4. I likhet med i Borgarting
lagmannsretts dom hadde A bare to alternativer. Han kunne la B dø, eller tilkalle
medisinsk hjelp. Hvis han lot B dø, ville eneste måten å unngå straffansvar være å
begå nye straffbare handlinger, i form av påvirkning av C eller liknende. Han har
dermed ikke frivillig avverget at lovbruddet ble fullbyrdet. Det er heller ikke hevdet
fra forsvarer at det foreligger straffriende tilbaketreden fra forsøk.»
(34) Det er altså lagt til grunn at A ikke hadde noe annet handlingsalternativ enn å avverge
dødsfølgen fordi han – dersom han ikke skulle begå nye straffbare handlinger – ville bli
avslørt av C. Slik lagmannsretten har formulert seg, har vurderingen preg av å være rettens
bedømmelse av hvilke alternativer som forelå. Det går ikke fram at lagmannsretten har
vurdert hvilken oppfatning A hadde av de ulike handlingsalternativene. Det er riktignok
slik at retten ved vurderingen av subjektive vilkår ofte vil måtte trekke slutninger fra de
ytre omstendighetene og alminnelige erfaringssetninger, jf. HR-2022-1323-A avsnitt 25,
og at konklusjonen da gir seg selv, jf. HR-2017-675-A avsnitt 24. I denne saken er det
imidlertid flere omstendigheter som tyder på at konklusjonen ikke er selvsagt.
HR-2026-373-A, (sak nr. 25-154439STR-HRET)

8
(35) Som det går fram av det jeg har sitert fra lagmannsrettens dom om hendelsesforløpet, la
lagmannsretten til grunn at A «raskt angret på det han hadde gjort» og sammen med C
forsøkte å få papirklumpen ut. Allerede dette kan trekke i retning av et frivillig valg om å
avverge dødsfølgen. Videre går det fram av dommen at en rekke detaljer fra hendelsen
ikke har latt seg fastlegge. Det framstår for eksempel som noe uklart hva C hadde sett og
forstått. At saken bevismessig var komplisert, følger også av at tiltale først ble tatt ut tre år
etter at handlingen fant sted, etter at politiet hadde foretatt avlytting av samtaler mellom C
og A. Det samme gjelder den omstendighet at A selv etter at disse etterfølgende bevisene
var innhentet, ble frifunnet i tingretten.
(36) I vurderingen av tilbaketreden har lagmannsretten heller ikke kommentert en tidligere
bemerkning i sin dom om at «det er plausibelt at hun [C] beskytter A, uten at det er mulig å
vurdere om det kommer av lojalitet, kjærlighet, press eller frykt». Bemerkningen knytter
seg til en situasjon der dødsfølgen ikke inntrådte, og det kunne naturlig nok ha stilt seg
annerledes dersom dødsfølgen hadde inntrådt. Når slike omstendigheter ikke er
kommentert, skaper det likevel tvil om lagmannsretten har foretatt vurderingen ut fra
riktige rettslige utgangspunkter. Det avgjørende er som nevnt om A på tidspunktet da han
besluttet å avverge følgen, regnet med å bli avslørt om følgen ikke ble avverget.
(37) Lagmannsretten har dessuten bare vurdert om det forelå andre «lovlige»
handlingsalternativer. Det har følgelig vært avgjørende for konklusjonen at A bare kunne
unngå å bli tatt ved å begå nye straffbare handlinger, «i form av påvirkning av C eller
lignende».
(38) Jeg kan ikke se at det er holdepunkter for et helt generelt vilkår om at handlingsalternativet
er lovlig. Allerede det å unnlate å tilkalle hjelp vil kunne innebære straffbar forsømmelse
av hjelpeplikt, jf. straffeloven §§ 287 og 288. Også påvirkning av et vitne vil kunne være
straffbart, jf. straffeloven § 157 om motarbeiding av rettsvesenet, men kan likevel framstå
som et reelt alternativ for gjerningspersonen for å unngå å bli tatt for en vesentlig mer
alvorlig overtredelse.
(39) Det går fram av musegift-dommen at dersom lovbruddet «ikke kan gjennomføres med
ønsket resultat uten å bruke mer drastiske midler enn planlagt, slik at lovbruddets karakter
endres eller fremstår som markert mer straffverdig», mangler vanligvis elementet av
frivillighet, jf. avsnitt 41. Jeg forstår denne uttalelsen slik at den knytter seg til en noe
annen situasjon, nemlig ufullendte forsøk med hensiktsforsett, jf. avsnittene 32 og 33. Det
er likevel av interesse at det i tilknytning til kravet om frivillighet er lagt inn en terskel om
at lovbruddet blir «markert» mer straffverdig. Etter mitt syn er det ikke grunn til å legge
terskelen lavere for den situasjonen som er aktuell i vår sak. Hvor terskelen nærmere vil gå
ut over dette, gir ikke denne saken foranledning til å ta stilling til.
(40) Lagmannsretten har etter dette ikke basert sin konklusjon på korrekt rettsanvendelse.
(41) Den har heller ikke tatt stilling til faktum som er avgjørende for om det foreligger
straffriende tilbaketreden. Det er da ikke mulig for Høyesterett å avsi ny dom for forholdet,
og lagmannsrettens dom må oppheves for tiltalen post I, jf. straffeprosessloven § 345 andre
ledd andre punktum.
HR-2026-373-A, (sak nr. 25-154439STR-HRET)

9
Straffen for kroppskrenkelse, jf. tiltalen post II
(42) A har prinsipalt lagt ned påstand om at lagmannsrettens dom oppheves, uten å skille
mellom post I og II i tiltalen. Jeg kan imidlertid ikke se at det hefter feil ved behandlingen
av post II.
(43) Det skal derfor utmåles en straff for dette forholdet, jf. straffeprosessloven § 348 andre
ledd første punktum. Post II gjelder overtredelse av straffeloven § 271 om
kroppskrenkelse, ved at A ved flere anledninger skal ha slått B i ansiktet. Lagmannsretten
fant det bevist at dette skal ha skjedd «minst én gang», som ut fra strafferettens beviskrav
må forstås som én gang. Det går ikke fram av straffutmålingen hvilken straff post II isolert
sett ble antatt å utløse, men kun at forholdet var skjerpende for samlet straff.
(44) Det er tale om ett slag med åpen hånd i ansiktet på et lite barn på rundt to år, utløst av en
vanskelig spisesituasjon. I utgangspunktet vil dette utløse en kort ubetinget fengselsstraff,
jf. HR-2024-1871-A og Rt-2013-838. Forholdet fant sted tilbake i perioden 2019–2020.
Jeg er kommet til at forholdet i utgangspunktet ville gitt en straff i størrelsesorden fengsel i
30 dager. Ut fra tiden som er gått siden forholdet fant sted, settes straffen til fengsel i
15 dager, som i sin helhet anses utholdt ved varetekt.
Konklusjon
(45) Lagmannsrettens dom må etter dette oppheves for domfellelsen for post I om forsøk på
drap. Opphevelsen får i tillegg virkning for det sivile kravet. Også ankeforhandlingen
oppheves for denne delen av saken. Straffen for overtredelse av straffeloven § 271 om
kroppskrenkelse – tiltalen post II – settes til fengsel i 15 dager, som i sin helhet anses
utholdt gjennom frihetsberøvelse.
(46) Jeg stemmer for denne
D O M :
1. Lagmannsrettens dom, domsslutningen punkt 1, oppheves for overtredelse av
straffeloven § 275, jf. § 16. I tillegg oppheves domsslutningen punkt 3 om
oppreisningserstatning. Opphevelsen omfatter også ankeforhandlingen.
2. Straffen for overtredelse av straffeloven § 271 settes til fengsel i 15 – femten –
dager, som i sin helhet anses utholdt ved frihetsberøvelse.
(47) Dommer Bergsjø: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(48) Dommer Østensen Berglund: Likeså.
(49) Dommer Poulsen: Likeså.
(50) Dommer Bull: Likeså.
HR-2026-373-A, (sak nr. 25-154439STR-HRET)

10
(51) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
1. Lagmannsrettens dom, domsslutningen punkt 1, oppheves for overtredelse av
straffeloven § 275, jf. § 16. I tillegg oppheves domsslutningen punkt 3 om
oppreisningserstatning. Opphevelsen omfatter også ankeforhandlingen.
2. Straffen for overtredelse av straffeloven § 271 settes til fengsel i 15 – femten –
dager, som i sin helhet anses utholdt ved frihetsberøvelse.
HR-2026-373-A, (sak nr. 25-154439STR-HRET)