Dato: 2024-05-03

Sammendrag: To kvinner hadde i perioden fra 1988 til 2016 vært underlagt tvunget psykisk helsevern mange ganger. Under innleggelsene hadde de vært utsatt for tvangstiltak i form av medisinering, skjerming, isolasjon og beltelegging. De reiste i 2021 søksmål mot staten. Kvinnene krever å få fastslått at tvangen de var utsatt for under tvangsinnleggelsene, krenket bestemmelser i Grunnloven, Den europeiske menneskerettskonvensjon (EMK) og FNs konvensjon om sivile og politiske rettigheter (SP). I tillegg krevde kvinnene erstatning.

Lagmannsretten har rettskraftig avgjort at erstatningskravene ikke fører frem fordi de er foreldet. For Høyesterett var spørsmålet om kvinnenes søksmål for å få fastslått krenkelsene, skulle tillates fremmet.

Høyesterett kom til at kravene om krenkelse av Grunnloven må avvises, fordi disse ikke utgjør «rettskrav» etter tvisteloven § 1-3. Kravene om krenkelse av EMK og SP skal fremmes til behandling, men bare for tvangstiltak iverksatt i 2013 og senere – altså senere enn omkring åtte år før søksmålet ble tatt ut. De eldre tvangstiltakene ble ikke ansett for å ha tilstrekkelig aktualitet.

Én dommer dissenterte delvis. Han mente at også kravene om krenkelse av Grunnloven måtte fremmes til behandling i domstolene.

K J E N N E L S E
avsagt 3. mai 2024 av Høyesterett i avdeling med
dommer Hilde Indreberg
dommer Henrik Bull
dommer Ingvald Falch
dommer Kine Steinsvik
dommer Thom Arne Hellerslia
HR-2024-826-A, (sak nr. 23-139855SIV-HRET og sak nr. 23-139872SIV-HRET)
Anke over Borgarting lagmannsretts kjennelse 16. mai 2023
I
A (advokat Mads Andenæs – til prøve)
Den internasjonale juristkommisjon
– norsk avdeling (partshjelper) (advokat Kaare Andreas Shetelig)
mot
Staten v/Helse- og omsorgsdepartementet (Regjeringsadvokaten
v/advokat Andreas Hjetland)
II
B (advokat Mads Andenæs – til prøve)
Den internasjonale juristkommisjon
– norsk avdeling (partshjelper) (advokat Kaare Andreas Shetelig)
mot
Staten v/Helse- og omsorgsdepartementet (Regjeringsadvokaten
v/advokat Andreas Hjetland)

2
S T E M M E G I V N I N G
(1) Dommer Falch:
Sakens spørsmål og bakgrunn
(2) Saken gjelder spørsmål om krav på fastsettelsesdom skal fremmes til behandling i
tingretten, jf. tvisteloven § 1-3. Påstandene går ut på at medisinering, beltelegging,
isolasjon og skjerming under tvungent psykisk helsevern krenker regler i Grunnloven, Den
europeiske menneskerettskonvensjon (EMK) og FNs konvensjon om sivile og politiske
rettigheter (SP).
(3) A var underlagt tvungent psykisk helsevern med innlegging på institusjon elleve ganger i
perioden fra 1988 til 2016. Ved ti av innleggelsene ble hun medisinert med ulike
antipsykotika og holdt i isolasjon.
(4) B var underlagt tvungent psykisk helsevern med innlegging på institusjon fire ganger i
perioden fra 1993 til 2015. Hun ble alle gangene medisinert med ulike antipsykotika, to av
gangene holdt skjermet og ved det siste tilfellet beltelagt.
(5) Verken A eller B har bestridt at vilkårene for tvunget psykisk helsevern var oppfylt. De
reiste derfor aldri sak om opphør av helsevernet etter tvisteloven kapittel 36 eller de
tilsvarende reglene i den tidligere tvistemålsloven. Deres syn er at de nevnte
tvangstiltakene – tvangen i tvangen – var ulovlige og erstatningsbetingende. Begge har ved
enkelte anledninger klaget tvangsmedisineringen til fylkesmannen, men ikke fått medhold.
(6) A saksøkte staten 3. september 2021 med påstand om at tvangsmedisineringen og bruken
av isolasjon, herunder «de facto isolasjon», krenket hennes rettigheter etter
Grunnloven §§ 93, 102 og 113, EMK artiklene 3 og 8 og SP artiklene 7 og 17. Hun krevde
i tillegg erstatning.
(7) B saksøkte staten 18. oktober 2021 med påstand om at tvangsmedisineringen,
belteleggingen og bruken av skjerming krenket hennes rettigheter etter de samme reglene.
Også hun krevde i tillegg erstatning.
(8) Tingretten forente søksmålene til felles behandling og delte forhandlingene. Først skulle
retten forhandle to spørsmål: om erstatningskravene er foreldet, og om påstandene om
fastsettelsesdom skal avvises. Oslo tingrett avsa 22. juli 2022 dom og kjennelse, med disse
felles slutningene:
«Slutning i kjennelse:
1. Kravene om fastsettelsesdom avvises.
2. Hver av partene bærer sine egne omkostninger.
Domsslutning:
1. Staten ved Helse- og omsorgsdepartementet frifinnes for erstatningskravene.
2. Hver av partene bærer sine egne omkostninger.»
HR-2024-826-A, (sak nr. 23-139855SIV-HRET)

3
(9) A og B anket, og Borgarting lagmannsrett avsa 16. mai 2023 dom og kjennelse med disse
felles slutningene:
«Slutning i kjennelse:
1. Ankene forkastes.
2. Sakskostnader tilkjennes ikke.
Domsslutning:
1. Ankene forkastes.
2. Sakskostnader tilkjennes ikke.»
(10) Både tingretten og lagmannsretten kom til at kravene om fastsettelsesdom må avvises fordi
søksmålene ikke er anlagt innen rimelig tid etter at de påståtte krenkelsene skjedde.
Erstatningskravene førte ikke frem fordi de er foreldet.
(11) A og B har anket til Høyesterett. Høyesteretts ankeutvalg besluttet 22. september 2023 at
ankene over kjennelsen skal avgjøres av Høyesterett i avdeling med fem dommere,
jf. domstolloven § 5 første ledd andre punktum. Ankene over dommen ble 25. september
2023 ikke tillatt fremmet, slik at erstatningskravene nå er rettskraftig avgjort.
(12) Den internasjonale juristkommisjon − norsk avdeling (ICJ-Norge) er en ideell organisasjon
og opptrer som partshjelper til fordel for A og B. ICJ-Norge deltok på samme måte for
lagmannsretten.
Partenes syn på saken
(13) De ankende partene – A og B – har i hovedsak gjort gjeldende:
(14) Det faktiske grunnlaget for søksmålene er gjentatte, konkrete og alvorlige
integritetskrenkelser begått over lang tid mens A og B var psykisk syke og i en særlig
sårbar situasjon. Formålet med søksmålene er å klargjøre at terskelen for å bruke ulike
former for tvang i psykiatrien har vært for lav. Sakene vil derved bidra til å beskytte både
de to partene og andre mot fremtidige tvangstiltak.
(15) Påstand om at de identifiserte reglene i Grunnloven, EMK og SP er brutt, er rettskrav etter
tvisteloven § 1-3 første ledd. For EMKs og SPs del gjelder dette også for inngrep som
skjedde før menneskerettsloven fra 1999.
(16) For Grunnlovens del følger dette av HR-2018-1909-A og har støtte i Grunnloven § 92,
§ 93 fjerde ledd og § 102 andre ledd og i rettsteorien. Det vil bli et kunstig skille og dårlig
harmoni om søksmål om brudd på en regel i EMK eller SP skal fremmes, men ikke
søksmål om brudd på den tilsvarende regelen i Grunnloven. Forarbeidene både til
tvisteloven og grunnlovsendringene i 2014 er knappe og overlater i praksis spørsmålet til
domstolene. Heller ikke søksmål om brudd på Grunnloven § 113, som kodifiserer
legalitetsprinsippet, kan avvises.
(17) A og B har videre et reelt behov for å få kravene avgjort overfor staten. De dreier seg om
svært inngripende tiltak i den personlige integritet som ikke prøves i saker etter tvisteloven
HR-2024-826-A, (sak nr. 23-139855SIV-HRET)

4
kapittel 36. Fastsettelsessøksmål er eneste mulighet for domstolskontroll, særlig når
prøvingen ikke kan skje som ledd i avgjørelsen av erstatningskravene.
(18) Lagmannsretten tar feil når den avviser søksmålene fordi de ikke er anlagt innen rimelig
tid. Dette er ikke et minstevilkår, men inngår i en samlet vurdering av behovet for
domstolsavgjørelse. Både lovforarbeidene og rettspraksis viser at det stilles lempelige krav,
særlig ved slike omfattende inngrep og krenkelser som her. Det er dessuten behov for
rettsavklaring, og domstolsprøving kan gi A og B beskyttelse mot fremtidige overgrep.
Frykten for nye overgrep tilsier at krenkelsene er pågående og kontinuerlige.
Bevissituasjonen er intet motargument, da vedtakene er godt dokumentert. EMK
artikkel 13 jf. artikkel 6 og SP artikkel 2 nr. 3 og subsidiaritetsprinsippet underbygger at
søksmålene må fremmes.
(19) A og B har fremsatt denne påstanden:
«1. Sakene fremmes.
2. De ankende partene tilkjennes sakskostnader for tingretten og
lagmannsretten.»
(20) Partshjelperen – Den internasjonale juristkommisjon − norsk avdeling – har sluttet seg til
As og Bs anførsler og særlig fremhevet søksmålenes prejudikatsbetydning, som begrunner
ICJ-Norges engasjement. Domstolene kan ikke behandle de aktuelle tvangstiltakene i saker
etter tvisteloven kapittel 36. Domstolskontrollen er derfor nærmest helt fraværende, selv
om slik tvang brukes i stort omfang.
(21) ICJ-Norge har fremsatt denne påstanden:
«Den internasjonale juristkommisjon – norsk avdeling tilkjennes sakskostnader.»
(22) Ankemotparten – staten ved Helse- og omsorgsdepartementet – har i hovedsak gjort
gjeldende:
(23) Påstand om brudd på regler i EMK og SP kan være rettskrav. Dette gjelder imidlertid ikke
for forhold som skjedde før mai 1999, da menneskerettsloven gjorde konvensjonene til
norsk lov, jf. Rt-1994-1244 kvinnefengsel.
(24) Fastsettelsespåstand om brudd på regler i Grunnloven er ikke rettskrav og kan derfor ikke
fremmes. Godtas slike søksmål, låses domstolenes rettsanvendelse til en bestemt regel, noe
som bryter markert med norsk prosessrett. De hensyn som tilsier at søksmål om brudd på
EMK og SP fremmes til behandling, slår ikke til. Det kan under enhver omstendighet ikke
godtas søksmål om brudd på andre grunnlovsbestemmelser enn dem som har sine
paralleller i EMK og SP.
(25) Det foreligger ikke noe reelt behov for å få avgjort kravene. Slikt behov vil bare foreligge
dersom forholdet til konvensjonene ikke kan prøves på annen måte. I saken her er
konvensjonenes krav til domstolsprøving effektivt ivaretatt ved at saksøkerne kunne klage
til kontrollkommisjonen og kreve erstatning. Åpnes det for fastsettelsessøksmål etter at
erstatningskravene er foreldet, uthules den søksmålsoppfordring som ligger i
aktualitetskravet i tvisteloven § 1-3. EMK artikkel 13 og SP artikkel 2 nr. 3 krever ikke at
HR-2024-826-A, (sak nr. 23-139855SIV-HRET)

5
det gis fastsettelsesdom for regelbrudd. Et behov for moralsk oppreisning er ikke
tilstrekkelig.
(26) Søksmålene er under enhver omstendighet ikke reist innen rimelig tid. Selv om denne
normen er fleksibel, finnes det en yttergrense. Her har det gått svært lang tid fra de enkelte
tvangstiltakene opphørte til søksmålet ble anlagt, og partene har vært klar over
søksmålsmuligheten siden i alle fall 2016. Det er ikke eksempler på at søksmål om så
gamle forhold er tillatt fremmet. Slike søksmål skaper bevismessige utfordringer og får lett
preg av granskning av historiske forhold. En dom om så gamle forhold får ingen betydning
for eventuelle fremtidige inngrep. Omfattende rettssikkerhetsmekanismer vil da være
tilgjengelige for partene.
(27) Staten ved Helse- og omsorgsdepartementet har fremsatt denne påstanden:
«Anken forkastes.»
Mitt syn på saken
(28) Ankene er videre anker over lagmannsrettens kjennelse. Høyesterett har likevel full
kompetanse fordi lagmannsretten kom til at sakene skal avvises fra domstolene,
jf. tvisteloven § 30-6 bokstav a.
Rettskrav
(29) Tvisteloven § 1-3 første ledd har denne ordlyden:
«Det kan reises sak for domstolene om rettskrav.»
(30) Det er klart – og ikke bestridt – at søksmål med påstand om at identifiserte handlinger eller
andre faktiske forhold krenker en regel i EMK eller SP, er «rettskrav». Slike påstander kan
det derfor gis fastsettelsesdom for. Dette ble klargjort i Rt-2003-301 undersøkelse
avsnitt 39 og er forutsatt i forarbeidene til tvisteloven, som jeg kommer tilbake til.
Høyesterett har bygget på dette standpunktet i mange senere avgjørelser.
(31) Om det her går en tidsmessig grense ved vedtakelsen av menneskerettsloven i 1999, slik at
det ikke kan gis dom for at tidligere handlinger bryter regler i EMK eller SP, er det, av
grunner jeg kommer tilbake til, ikke nødvendig for meg å ta stilling til.
(32) Som det fremgår av plenumsdommen Rt-2012-2039 lengeværende barn II avsnitt 99, er
det «retten til et effektivt rettsmiddel og hensynet til subsidiaritetsprinsippet» som
begrunner adgangen til å kreve fastsettelsesdom for brudd på regler i EMK og SP. Retten
til et effektivt rettsmiddel – «effective remedy» – i EMK artikkel 13 og SP artikkel 2 nr. 3
har to sider: Den ene er at den som fremsetter en prosedabel påstand om
konvensjonsbrudd, må gis tilgang til en nasjonal myndighet som kan prøve påstanden. Den
andre er at denne myndigheten må kunne gi effektiv reparasjon ved brudd,
se HR-2022-401-A to brødre avsnitt 30 og 31 med henvisninger. Det må med andre ord
legges til rette for en effektiv nasjonal prøving av påstander om konvensjonsbrudd og
HR-2024-826-A, (sak nr. 23-139855SIV-HRET)

6
reparasjon før de eventuelt gjøres til gjenstand for internasjonal overprøving. Dette omtales
gjerne som «subsidiaritetsprinsippet», som nå fremgår av fortalen til EMK.
(33) Samme begrunnelse kan ikke brukes for å tillate domstolsbehandling av påstand om brudd
på regler i Grunnloven. Den overprøves ikke internasjonalt, så noe subsidiaritetsprinsipp
gjør seg ikke gjeldende. Grunnloven inneholder dessuten ikke en regel om effektivt
rettsmiddel som i EMK artikkel 13 og SP artikkel 2 nr. 3.
(34) Det ble i forarbeidene til grunnlovsendringene i 2014 vurdert å ta inn i Grunnloven en
regel om effektivt rettsmiddel som tilsvarer EMK artikkel 13. Men Stortingets
menneskerettighetsutvalg unnlot å foreslå det. Begrunnelsen var «utfordringene med å
finne gode formuleringer», se Dokument 16 (2011–2012) side 86. Utvalget la til:
«Det er også utvalgets mening at ‘effective remedy’ vil være tilstrekkelig sikret
gjennom domstolenes prøvelsesrett, den alminnelige adgangen til å få sin sak prøvet
for domstolene og konvensjonenes krav til ‘effective remedy’.»
(35) Den «alminnelige» adgangen til å få saker prøvd i domstolene, fulgte også den gang av
tvisteloven § 1-3. I dens forarbeider går departementet gjennom adgangen til å få dom for
brudd på menneskerettskonvensjoner. Departementet reiser i tillegg spørsmål om det bør
tillates særskilt dom for brudd på andre regler, særlig «regler av en overordnet karakter
som Grunnloven og EØS-avtalen», se Ot.prp. nr. 51 (2004–2005) side 154. Til dette
skriver departementet:
«Dersom det skal kunne kreves særskilt dom for forholdet til hver enkelt rettsregel, vil
det være et markant brudd på norsk prosessrett hittil.»
(36) Noe slikt «markant brudd» la departementet ikke opp til at tvisteloven skulle innføre.
Konsekvensen er at forarbeidene til tvisteloven og Grunnloven sett i sammenheng tilsier at
tvisteloven § 1-3 ikke åpner for fastsettelsessøksmål om grunnlovsbrudd.
(37) A og B har vist til Grunnloven § 92, som krever at statens myndigheter «skal respektere og
sikre» menneskerettighetene i blant annet Grunnloven. Tilsvarende krever § 93 fjerde ledd
at statens myndigheter skal beskytte retten til liv og «bekjempe» alle former for
umenneskelig og nedverdigende behandling, mens § 102 andre ledd krever at
myndighetene «skal sikre» vern om den personlige integritet.
(38) I disse reglene ligger ikke bare negative plikter til å avstå fra handlinger som ville krenket
rettighetene, men også en viss positiv aktivitetsplikt for å sikre mot at andre gjør inngrep i
rettighetene, se Rt-2015-93 Maria avsnitt 59. Dessuten står domstolskontrollen helt sentralt
i sikringen av borgernes menneskerettigheter, jf. HR-2024-775-A telefonkontroll
avsnitt 74. Av Grunnloven § 92 kan det muligens også utledes en viss plikt til å sikre
reparasjon av begåtte menneskerettighetsbrudd. Høyesterett har ved spørsmål om
reparasjon noen ganger vist til § 92 ved siden av EMK artikkel 13, se for eksempel
Rt-2014-1105 avsnitt 61 og HR-2016-2178-U avsnitt 16.
(39) Jeg kan likevel ikke se at Grunnloven § 92 eller de andre grunnlovsreglene jeg viste til,
krever at fastsettelsessøksmål om grunnlovsbrudd tillates. Sentralt for meg står at de
alminnelige søksmålsvilkårene åpner for søksmål med påstand om at påberopte handlinger
eller andre forhold er «ugyldige», «rettsstridige», «ulovlige» og lignende, se blant annet
Rt-2008-362-A Naturbetong avsnitt 52 og 53. Når slike påstander fremsettes, låses ikke
HR-2024-826-A, (sak nr. 23-139855SIV-HRET)

7
domstolenes rettsanvendelse til enkeltregler. Domstolene gis mulighet til å vurdere ulike
regler og eventuelt se dem i sammenheng, se også tvisteloven § 11-3, som gir retten
ansvaret for rettsanvendelsen. Samtidig blir behovet for effektiv domstolskontroll ivaretatt
fordi det grunnlovsspørsmålet parten reiser i et slikt rettsstridssøksmål, må prøves av
domstolene om ikke andre regler gir parten et minst like godt resultat.
(40) A og B har i tillegg vist til at Høyesterett, ved behandlingen av sivile krav i straffesaker,
noen ganger har tatt inn i slutningen at Grunnloven § 96 andre ledd er brutt. Jeg viser til
HR-2018-1909-A, som er fulgt opp i blant annet HR-2020-1149-U og HR-2023-1047-U.
Alle gangene har den tiltalte vært frifunnet i straffesaken, men anket til opphevelse av
lagmannsrettens dom så langt den avgjør sivile krav, fordi domsgrunnene krenker
uskyldspresumsjonen. Høyesterett har da konstatert krenkelsen i slutningen. Men denne
praksisen løser etter min mening ikke det spørsmålet jeg nå drøfter – om en påstand om
grunnlovsbrudd er et særskilt «rettskrav» etter tvisteloven § 1-3 første ledd.
(41) A og B har endelig pekt på at det vil bli et kunstig skille hvis det ikke åpnes for
fastsettelsessøksmål om brudd på de reglene i Grunnloven som har sine paralleller i EMK
eller SP. Dette er jeg ikke enig i. Søksmål med krav om dom for at regler i EMK og SP er
brutt, har blitt tillatt fordi særlige hensyn tilsier det. Når disse hensynene ikke gjør seg
gjeldende, er det etter min mening ikke grunnlag for å åpne for fastsettelsessøksmål om
andre regelbrudd.
(42) Jeg har derfor kommet til at søksmålene må avvises så langt de gjelder påstand om at
Grunnloven §§ 93, 102 og 113 er krenket.
Reelt behov
(43) Staten har påstått at søksmålene må avvises også så langt de gjelder påstand om at regler i
EMK og SP er krenket, fordi A og B ikke har et reelt behov for å få kravene avgjort.
(44) Tvisteloven § 1-3 andre ledd har denne ordlyden:
«Den som reiser saken, må påvise et reelt behov for å få kravet avgjort overfor
saksøkte. Dette avgjøres ut fra en samlet vurdering av kravets aktualitet og partenes
tilknytning til det.»
(45) Avgjørelsen skal med andre ord treffes etter en «samlet vurdering» av to momenter.
I denne saken er det ikke er tvil om at partenes tilknytning til kravet er sterk – A og B
forfølger inngrep mot dem selv i sak mot staten, som er ansvarlig for inngrepene. Dette
innebærer at aktualiteten står helt sentralt i vurderingen av partenes reelle behov.
(46) I lovforarbeidene er det i tillegg pekt på noen særlige begrensinger. Departementet tok
utgangspunkt i at adgangen til å anlegge fastsettelsessøksmål om konvensjonsbrudd må
tillates i de tilfellene EMK artikkel 13 eller SP artikkel 2 nr. 3 krever det, typisk i tilfeller
«hvor det ikke finnes noe annet rettsmiddel til å få prøvd menneskerettsstrid enn søksmål
for domstolene», se Ot.prp. nr. 51 (2004–2005) side 154. Men departementet mente at
domstolene bør ha adgang til i stedet å gi parten medhold på grunnlag av en rent nasjonal
regel. Det bør heller ikke kreves at forholdet til konvensjonsregelen kommer til uttrykk i
domsslutningen dersom det tas stilling til spørsmålet i domsgrunnene. Departementet la
HR-2024-826-A, (sak nr. 23-139855SIV-HRET)

8
imidlertid til at «det kan tenkes tilfeller hvor en egnet utforming av domsslutningen kan
innebære nettopp den form for reparasjon som er nødvendig og tilstrekkelig i forhold til
menneskerettskonvensjonen». Dette innebærer at departementet gikk inn for en snevrere
adgang til å anlegge slike søksmål enn det tvistemålsutvalget hadde lagt opp til.
(47) Høyesterettspraksis er ikke helt entydig. Praksis var lenge noe restriktiv, i tråd med
departementets føringer. Men i Rt-2015-93 Maria ble dom for EMK-brudd gitt, selv om
EMK-spørsmålet ble drøftet fullt ut under gyldighetsprøvingen av utvisningsvedtaket.
I Rt-2015-921 Bastøy avviste derimot Høyesterett kravet på fastsettelsesdom for EMK-
brudd. Det var tilstrekkelig at EMK-spørsmålet ble drøftet i domsgrunnene, som ledd i
begrunnelsen for at vedtaket om overføring fra åpent til lukket fengsel var gyldig.
(48) Senere opprettholdt og videreutviklet HR-2016-2178-U tvungen legeundersøkelse
standpunktet i Maria-dommen, mens HR-2021-1345-A ordre public følger Bastøy-
dommen. I ordre public-dommen drøftes EMK-spørsmålet heller ikke i domsgrunnene, da
avslaget på kravet om familiegjenforening ble kjent ugyldig på annet grunnlag. Kravet om
EMK-brudd ble likevel avvist, se avsnitt 85 og 86.
(49) Hvorvidt det vil være tilstrekkelig å få krenkelsen – eventuelt rettsstriden – konstatert i
domsgrunnene, trenger jeg ikke gå inn på. I dette tilfellet er staten rettskraftig frifunnet for
As og Bs erstatningskrav, uten at anførslene om konvensjonsbrudd er drøftet. Da mener jeg
at partene ikke kan nektes å få avgjort påstandene om konvensjonsbrudd under henvisning
til at spørsmålene ville blitt avklart i domsgrunnene dersom erstatningssakene hadde vært
anlagt innenfor foreldelsesfristen.
(50) Etter min mening må søksmålene fremmes for kravene om konvensjonsbrudd så langt de
har tilstrekkelig aktualitet. En dom som fastslår at det er begått et slikt menneskerettsbrudd
mot parten, vil innebære noe mer enn en rent moralsk oppreisning. For parten er det av
særskilt gjenopprettende verdi å få fastslått av domstolene at ens menneskerettigheter er
krenket. I de tilfellene saken reiser prinsipielle spørsmål, kan dette også være av verdi for
samfunnet ellers.
Kravenes aktualitet
Rettslige utgangspunkter
(51) Som nevnt følger det av tvisteloven § 1-3 andre ledd at «kravets aktualitet» inngår i
vurderingen av om saksøkeren har et reelt behov for å få kravet avgjort ved dom.
(52) At tvangstiltaket er opphørt, utelukker ikke at søksmålet har tilstrekkelig aktualitet.
I lovforarbeidene sier departementet, i omtalen av søksmål om brudd på en
menneskerettskonvensjon, at kravene til aktualitet «bør være lempelige selv om forholdet
ligger noe tilbake i tid, særlig hvis det kan være tale om en krenkelse av et visst omfang»,
se proposisjonen side 155. Dette er utdypet i spesialmerknadene til § 1-3 på side 364:
«Avgjørende for om et slikt søksmål skal tillates fremmet, vil være om det foreligger
et ‘reelt behov’ for rettslig avklaring, jf. annet ledd. Det bør ikke stilles strenge krav til
den aktuelle søksmålsinteressen her. Men ikke ethvert tilfelle av fortidige, påståtte
krenkelser av menneskerettskonvensjoner vil oppfylle vilkårene i § 1-3. Det er tale om
ulikeartede saker, slik at karakteren av den påståtte krenkelsen må stå sentralt i
HR-2024-826-A, (sak nr. 23-139855SIV-HRET)

9
vurderingen. Videre bør det blant annet ses hen til om søksmålet er reist innen rimelig
tid, og til hvilken betydning søksmålet har for den krenkede. Om avgjørelsen vil
kunne danne et prejudikat, vil også være et moment i helhetsvurderingen.»
(53) Stortingskomiteen uttaler helt generelt at den tidligere søksmålsterskelen i hovedsak burde
videreføres. Men komiteen legger til at det er «viktig at det likevel gis et visst rom for å
senke terskelen, særlig i saker av prinsipiell betydning», se Innst. O. nr. 110 (2004–2005)
side 31.
(54) Høyesterettspraksis er i samsvar med disse forarbeidsuttalelsene. Allerede i Rt-1978-1571,
som omtales i proposisjonen på side 365, skriver kjæremålsutvalget at i en sak om
lovligheten av «et offentligrettslig tvangsinngrep i den personlige integritet, kan det ikke
være grunn til å stille særlig strenge krav for fremme av fastsettelsessøksmål», se
avgjørelsen side 1573.
(55) I HR-2016-2178-U tvungen legeundersøkelse uttaler ankeutvalget i avsnitt 14 at
fastsettelsessøksmål om brudd på EMK «må … anlegges innen rimelig tid etter at
handlingen ble foretatt, og saksøkeren må kunne påvise at det – til tross for at handlingen
er opphørt – har konkret betydning for ham å få dom i samsvar med sin påstand». Utvalget
skriver deretter at for «offentligrettslige inngrep i den personlige integritet stilles det
imidlertid ikke like strenge aktualitetskrav som for søksmål om formuesrettigheter». Den
konkrete vurderingen går frem av avsnitt 15:
«De handlinger denne saken gjelder, ble begått i mai 2010. Søksmålsvarsel etter
tvisteloven § 5-2 ble sendt 5. mai 2014, og stevning ble uttatt 22. mai 2015. Før
søksmål ble varslet, var imidlertid saken undergitt behandling hos helsemyndighetene,
Kontrollkommisjonen ved sykehuset og Sivilombudsmannen. På denne bakgrunn
finner ankeutvalget at søksmålet er reist i tide.»
(56) Jeg oppsummer: For at et fastsettelsessøksmål om brudd på en regel i EMK eller SP skal
ha tilstrekkelig aktualitet, må søksmålet være igangsatt innen rimelig tid etter at bruddet
skjedde. Sentralt i vurderingen står karakteren av den påståtte krenkelsen, og
aktualitetskravet skal ikke praktiseres strengt i søksmål som gjelder tvangsinngrep i den
personlige integritet. Også den betydning søksmålet har for den krenkede, og om en dom
vil kunne danne et prejudikat, inngår i vurderingen.
Den konkrete vurderingen
(57) Det er ingen tvil om at det har gått svært lang tid siden de første tvangsinnleggelsene, som
ble avsluttet for As del i desember 1988 og for Bs del i mai 1994. Fra de siste
innleggelsene ble avsluttet gikk det, før søksmålet ble tatt ut, for As del fem år og tre
måneder og for Bs del seks år og ni måneder.
(58) Jeg konstaterer at de tiltakene som angripes – tvangsmedisinering, isolasjon, skjerming og
beltelegging – er store inngrep i partenes personlige integritet. De er mer inngripende enn
tiltakene var i HR-2016-2178-U tvungen legeundersøkelse. Inngrepenes karakter tilsier
derfor romslighet i vurderingen av aktualiteten.
HR-2024-826-A, (sak nr. 23-139855SIV-HRET)

10
(59) De personene som anlegger saker som dette, vil regelmessig ha store helseutfordringer, i
alle fall i perioder. I tillegg er ressursene ellers ofte begrensete. Også dette tilsier
romslighet i vurderingen.
(60) Det er opplyst at A og B høsten 2016 kom i kontakt med partshjelperen ICJ-Norge, som
hadde etablert et rettshjelpsprosjekt for iretteføring av saker som disse. ICJ-Norge valgte
våren 2017 ut deres saker som aktuelle å gå videre med. Grunnen til at søksmålet ikke ble
reist før høsten 2021, skal ha vært at ICJ-Norge slet med finansieringen. Tidsbruken har
med andre ord en forklaring.
(61) For meg står det sentralt at de rettsspørsmålene sakene reiser, fremstår som prinsipielle. De
tvangstiltakene etter psykisk helsevernloven kapittel 4 som A og B har vært utsatt for, er
ikke gjenstand for domstolsbehandling etter tvisteloven kapittel 36, jf. psykisk
helsevernloven § 7-1 og tvisteloven § 36-1 første ledd andre punktum. Dette endres ikke av
at det i kapittel 36-sakene kan forekomme vurderinger av enkelte tvangstiltak i
domsgrunnene.
(62) Den pasienten som vil angripe slike tvangstiltak, kan − avhengig av hvilket tiltak det dreier
seg om − klage til kontrollkommisjonen eller statsforvalteren og bringe saken inn til
alminnelig domstolsbehandling. Men det finnes knapt rettspraksis knyttet til psykisk
helsevernlovens kapittel 4, selv om det har vært reist spørsmål om inngrepsterskelen for
tvangsmedisinering praktiseres for lempelig, se NOU 2011: 9 Økt selvbestemmelse og
rettssikkerhet side 249 og NOU 2019: 14 Tvangsbegrensningsloven side 576. Daværende
sivilombudsmann Aage Thor Falkanger peker på dette i lederartikkelen «Psykisk helsevern
og tvangsmedisinering» i Lov og Rett 5/2017. På side 258 skriver han:
«Det er rettssikkerhetsmessig problematisk at domstolsprøving av
tvangsmedisineringsvedtak i praksis er avskåret. Den eneste vei som er åpen for
pasienten, er for egen regning å anlegge ordinært søksmål om gyldigheten av vedtak,
eventuelt ordinært søksmål om brudd på menneskerettskonvensjonene, men det skjer
naturlig nok ikke.»
(63) Innvendingen mot å fremme søksmålene er særlig at bevisføringen vanskeliggjøres etter
hvert som tiden går, selv om vedtak og pasientjournaler tas vare på. Da øker
vanskelighetene for saksøkte med å kunne forsvare seg, og derved også faren for at dom
ikke kan avsies på et forsvarlig grunnlag. Etter hvert som tiden går, vil dessuten den
praktiske betydningen av en dom avta, selv om lovgivningen i all hovedsak skulle være
uendret. Jeg er derfor enig med staten i at det også ved slike inngripende tiltak må gå en
tidsmessig grense, selv i saker med prinsipiell interesse.
(64) Hvor denne grensen skal trekkes i sakene her, vil bero på et skjønn over de kryssende
hensynene. Fordi så vidt sterke grunner gjør seg gjeldende, mener jeg at deler av
søksmålene må fremmes. Jeg blitt stående ved at de fremmes for de tvangstiltakene som A
har vært utsatt for i 2014 og senere, og som B har vært utsatt for i 2013 og senere − altså
inntil omkring åtte år før stevningen. For begge var det et opphold på flere år mellom disse
innleggelsene og tidligere innleggelser.
(65) Dette innebærer at søksmålene må avvises for de tvangstiltakene som A var utsatt for i
2007 og tidligere, og som B var utsatt for i 1998 og tidligere.
HR-2024-826-A, (sak nr. 23-139855SIV-HRET)

11
Sakskostnader og konklusjon
(66) Jeg er kommet til at begge søksmålene skal fremmes til behandling i tingretten, men bare
så langt de gjelder påstand om krenkelse av EMK artiklene 3 og 8 og SP artiklene 7 og 17,
og bare så langt de gjelder tvangstiltak iverksatt i 2013 og senere. For øvrig må søksmålene
avvises.
(67) A og B har krevd dekket sakskostnader for tingretten og lagmannsretten. For Høyesterett er
de innvilget fri sakførsel. A og B har ikke fått medhold fullt ut eller i det vesentlige, men
de har fått medhold av betydning. Tungtveiende grunner tilsier at de tilkjennes
sakskostnader delvis, jf. tvisteloven § 20-3. De har fått gjennomslag for at sentrale deler av
søksmålene fremmes, og sakenes velferdsmessige betydning og styrkeforholdet mellom
partene taler for det.
(68) Prosessfullmektigen har fremlagt kostnadsoppgave, som viser at for
avvisningsspørsmålenes del er det påløpt 662 850 kroner i salær for tingretten og
387 000 kroner i salær for lagmannsretten. Beløpene inkluderer merverdiavgift. I tillegg
kommer rettsgebyret i lagmannsretten. Prosessfullmektigen har opplyst at arbeidet er gjort
«pro bono», det vil si gratis for partene. Men dette hindrer ikke at sakskostnader tilkjennes,
jf. HR-2022-1119-A avsnitt 63. Jeg er kommet til at partene i fellesskap bør tilkjennes
dekning av kostnadene med 350 000 kroner for tingretten og 200 000 kroner for
lagmannsretten, samlet 550 000 kroner. Beløpene omfatter merverdiavgift og rettsgebyr.
(69) Også ICJ-Norge er innvilget fri rettshjelp for Høyesterett. Under forhandlingene har
organisasjonen bedt om at innvilgelsen omgjøres til betinget fri rettshjelp. Men slik
omgjøring er det ikke anledning til, jf. Rt-2009-265 avsnitt 72. Sakskostnader skal derfor
ikke fastsettes når staten er motpart.
(70) Jeg stemmer for denne
K J E N N E L S E :
1. Søksmålene fremmes så langt de gjelder påstand om brudd på Den europeiske
menneskerettskonvensjon artiklene 3 og 8 og FNs konvensjon om sivile og
politiske rettigheter artiklene 7 og 17, men bare for tvangstiltak iverksatt i 2013 og
senere.
2. For øvrig forkastes ankene.
3. I sakskostnader for tingretten og lagmannsretten betaler staten ved Helse- og
omsorgsdepartementet til A og B i fellesskap 550 000 – femhundreogfemtitusen –
kroner innen 2 – to – uker etter forkynnelsen av kjennelsen.
(71) Dommer Hellerslia:
Dissens
(72) Jeg er kommet til samme resultat som førstvoterende i spørsmålet om det foreligger reelt
behov for de kravene som er reist, jf. tvisteloven § 1-3 andre ledd, og kan i det vesentlige
HR-2024-826-A, (sak nr. 23-139855SIV-HRET)

12
slutte meg til hans begrunnelse. Jeg har imidlertid et annet syn på adgangen til å kreve dom
for at menneskerettighetsbestemmelser i Grunnloven er krenket, og mener at sakene også
skal fremmes når det gjelder påstand om brudd på Grunnloven § 93 og § 102.
(73) For sammenhengens skyld vil jeg først gå gjennom bakgrunnen for at det kan gis dom for
at enkeltbestemmelser i EMK og SP er krenket.
(74) Det heter i § 1-3 første ledd at det bare kan reises sak for domstolene om «rettskrav». Med
rettskrav siktes til krav som er underbygget av rettsregler, jf. Rt-1998-607 på side 611. Det
typiske vil være et krav om en rettsvirkning, basert på et faktum og aktuelle rettsregler.
Også krav om at noe er urettmessig, regnes som et rettskrav. Det kan i prinsippet tenkes at
det går fram av slutningen hvilken rettsregel en slik konklusjon bygger på. Selv om også en
slik slutning gir uttrykk for rettsstrid og derfor skulle oppfylle kriteriene for rettskrav, vil
det imidlertid være et klart brudd med norsk sivilprosess, jf. Ot.prp. nr. 51 (2004–2005)
side 154. Det vil i utgangspunktet heller ikke være nødvendig for saksøkers behov, og det
vil kunne skape en mindre effektiv rettergang knyttet til rettskraft og litispendens, særlig
ved overlappende regler. Det vil også på en uhensiktsmessig måte kunne binde opp
domstolenes ansvar for rettsanvendelsen, jf. tvisteloven § 11-3.
(75) Det er noen få unntak fra dette utgangspunktet. Ett av disse unntakene er adgangen til å få
dom for at enkeltbestemmelser i EMK og SP er krenket. Som førstvoterende viser til, er
adgangen begrunnet med retten til et effektivt rettsmiddel og subsidiaritetsprinsippet. EMK
artikkel 13 krever imidlertid i utgangspunktet ikke at det tas stilling til spørsmålet om
konvensjonsbrudd i slutningen – det er normalt tilstrekkelig at det tas stilling i premissene,
jf. Ot.prp. nr. 51 (2004–2005) side 153. Også subsidiaritetsprinsippet vil kunne bli ivaretatt
på denne måten. Dersom det ikke kreves erstatning, ugyldighet eller andre rettsfølger, men
kun at konvensjonen er krenket, kan søksmålet utformes som et krav om å konstatere
rettsstrid. Hensynet til en effektiv prøving og rettsavklaring kan tilsi at spørsmålet ikke
bare behandles i premissene eller som et generelt spørsmål om rettsstrid,
jf. HR-2016-2178-U avsnitt 18 og 19, men det kan altså ikke utledes direkte av artikkel 13.
(76) EMK artikkel 13 krever ikke bare tilgang til prøving av rettighetene, men også at en
krenkelse repareres, slik førstvoterende er inne på. En konstatering i slutningen av at den
aktuelle bestemmelsen i EMK eller SP er brutt, vil kunne være en tilstrekkelig reparasjon.
Jeg legger til grunn at dersom en slutning om at en bestemmelse i EMK eller SP er krenket,
i seg selv utgjør en reparasjon, er slutningen ikke bare et standpunkt til om forholdet er
rettsstridig, men også en rettsvirkning av krenkelsen og følgelig også på denne måten
uttrykk for et rettskrav. Det er vanskelig å se at en slutning som statuerer krenkelse som en
form for reparasjon, står i en annen posisjon enn alternative reparasjonsformer som
erstatning eller ugyldighet når det gjelder hva som utgjør et rettskrav.
(77) Selv om EMK ikke nødvendigvis krever at bruddet skal repareres på denne måten, vil det
kunne være hensiktsmessig med en slik adgang, da det vil innebære en tydelig markering
både internt og overfor EMD og underbygge at det ikke er behov for ytterligere reparasjon.
En konstatering av rettsstrid vil ikke gi en like klar markering. Slik jeg ser det, er
funksjonen som reparasjon i stor grad egnet til å bære det syn som nå følger av rettspraksis,
nemlig at det er adgang til å få dom for at en enkeltbestemmelse i EMK eller SP er krenket.
(78) Jeg er enig med førstvoterende i at det ikke er noen bestemmelse om effektivt rettsmiddel i
Grunnloven som tilsvarer EMK artikkel 13 og SP artikkel 2 nr. 3, og
HR-2024-826-A, (sak nr. 23-139855SIV-HRET)

13
subsidiaritetsprinsippet gjør seg ikke gjeldende. Jeg er derfor også enig i at dette ikke kan
begrunne en tilsvarende generell adgang for krav om at enkeltbestemmelser i Grunnlovens
menneskerettighetskapittel er krenket. Kapittelet inneholder da også en rekke ulike typer
rettigheter, der en slik adgang vil kunne by på utfordringer. Samtidig viser min
gjennomgang at praksis har gått noe videre enn hva retten til effektivt rettsmiddel
nødvendigvis krever, og at det kan være gode grunner for dette.
(79) Førstvoterende legger til grunn at det muligens kan utledes en viss plikt til reparasjon av
Grunnloven § 92, slik de avgjørelsene han viser til, trekker i retning av. Jeg vil i denne
sammenheng vise til HR-2018-1909-A, der det ble gitt en slutning om krenkelse av
Grunnloven. Rekkevidden av avgjørelsen må vurderes ut fra at den gjelder krenkelse
oppstått under domstolsbehandlingen, altså noe som ikke kan gjøres til gjenstand for
selvstendig søksmål, jf. Ot.prp. nr. 51 (2004–2005) side 154. Det er likevel av betydning at
Høyesterett kom til at dette skulle repareres i form av at krenkelsen ble statuert i slutningen
og ikke bare i premissene, og ved at slutningen viser til den aktuelle
grunnlovsbestemmelsen. Selv om HR-2018-1909-A ikke er nærmere begrunnet på dette
punktet, er den fulgt opp i en rekke senere avgjørelser fra ankeutvalget. I hvilken grad
Grunnloven § 92 innebærer en plikt til å reparere krenkelser, og i tilfelle hvilke former for
reparasjon, er i utgangspunktet et materielt spørsmål som hører til pådømmelsen av saken.
Jeg nøyer meg her med å vise til at Høyesterett i saker om krenkelser som har funnet sted
under domstolsbehandlingen, har funnet det riktig å reparere krenkelsen på denne måten.
(80) Selv om Grunnloven ikke inneholder en rett til effektivt rettsmiddel som tilsvarer EMK
artikkel 13, er det et hensyn ved vurderingen etter tvisteloven § 1-3 at rettighetene som
følger av Grunnloven, kan bli undergitt en effektiv prøving. Jeg viser i denne sammenheng
til tvisteloven § 1-1 første ledd om at loven skal ivareta partenes behov for å få håndhevet
sine rettigheter og samfunnets behov for å få respektert og avklart rettsreglene, og at disse
prinsippene kan ha betydning for hvilke krav som stilles etter § 1-3, jf. HR-2021-417-P
Acer I avsnitt 140. Det er etter mitt syn lite naturlig om rettigheter av høyere internrettslig
rang er undergitt en annen og mindre effektiv prøving enn tilsvarende rettigheter i EMK og
SP.
(81) Det er en følge av førstvoterendes syn at dersom det kreves fastsettelsesdom for at
menneskerettighetsbestemmelser i Grunnloven er krenket, må påstanden lyde på at
forholdet som angripes, er rettsstridig, uten å vise til den enkelte bestemmelse saksøker
mener er krenket. En slik påstand vil derfor ikke begrense rettens rettsanvendelse. Når det
gjelder EMK, følger det av artikkel 13 at det stilles krav om prøving dersom det foreligger
en «arguable claim». Som nevnt er det ikke et slikt krav etter Grunnloven. Følgen for
prøving opp mot Grunnloven kan derfor bli at den bestemmelsen som har høyest terskel,
og der en krenkelse derfor framstår som mest alvorlig, ikke blir prøvd. I saken her er for
eksempel både Grunnloven § 93 og § 102 gjort gjeldende, der terskelen for krenkelse vil
være ulik. Det er da i utgangspunktet ikke nødvendig ut fra et krav om rettsstrid å prøve
forholdet opp mot § 93 om forbud mot umenneskelig eller nedverdigende behandling,
dersom retten kommer til at § 102 om retten til privatliv er krenket. Det hensynet jeg peker
på her, gjør seg særlig gjeldende på menneskerettighetsområdet, ikke minst i saker som
gjelder integritetskrenkelser.
(82) Dersom det i samme sak både kreves at det statueres i slutningen at enkeltrettigheter i
EMK og SP er krenket, og dom for krenkelse av Grunnloven, slik denne saken er et
eksempel på, vil påstanden om brudd på EMK og SP kunne utformes som brudd på den
HR-2024-826-A, (sak nr. 23-139855SIV-HRET)

14
enkelte bestemmelse, mens påstanden om brudd på Grunnloven må utformes som en
generell påstand om at forholdet er rettsstridig. Det siste vil da naturlig være en subsidiær
påstand. Dersom påstanden kun utformes som en påstand om rettsstrid, også for EMK og
SP, vil det fortsatt være konvensjonsbestemmelsene som vil måtte prioriteres under
prøvingen, da det bare for disse bestemmelsene er et uttrykkelig krav om effektivt
rettsmiddel. I praksis vil følgen av førstvoterendes syn kunne bli at Grunnlovens
rettighetsbestemmelser kommer i bakgrunnen for konvensjonsbestemmelsene og gjør det
vanskelig å tolke, avklare og utvikle disse, jf. Rt-2015-93 Maria avsnitt 57.
(83) Jeg er altså kommet til at det er adgang til å kreve dom for krenkelse av den enkelte
rettighet også etter Grunnloven. Ut fra min begrunnelse for dette rekker dette imidlertid
– samlet sett – ikke lenger enn til å gjelde grunnlovsbestemmelser som tilsvarer
bestemmelser i EMK og SP. Det gjelder derfor ikke Grunnloven § 113 om
legalitetsprinsippet, som uansett har en annen karakter enn de tradisjonelle
menneskerettighetsbestemmelsene. Kravet til lovhjemmel vil dessuten være et fragment av
de kravene som ligger innbakt i Grunnloven § 93 og § 102. Slik jeg ser det, skal derfor
denne delen av saksøkernes påstand avvises.
(84) Dommer Steinsvik: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende, dommer Falch.
(85) Dommer Bull: Likeså.
(86) Dommer Indreberg: Likeså.
(87) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
K J E N N E L S E :
1. Søksmålene fremmes så langt de gjelder påstand om brudd på Den europeiske
menneskerettskonvensjon artiklene 3 og 8 og FNs konvensjon om sivile og
politiske rettigheter artiklene 7 og 17, men bare for tvangstiltak iverksatt i 2013 og
senere.
2. For øvrig forkastes ankene.
3. I sakskostnader for tingretten og lagmannsretten betaler staten ved Helse- og
omsorgsdepartementet til A og B i fellesskap 550 000 – femhundreogfemtitusen –
kroner innen 2 – to – uker etter forkynnelsen av kjennelsen.
HR-2024-826-A, (sak nr. 23-139855SIV-HRET)