Dato: 2024-09-27

Sammendrag: I april 2024 fikk påtalemyndigheten lovhjemmel til å pålegge omvendt voldsalarm (elektronisk kontroll) overfor personer som mistenkes for å ha brutt et besøksforbud. En kvinne ble senere samme måned ilagt slik kontroll basert på mistanke om brudd på besøksforbud som hadde skjedd før loven trådte i kraft.

Høyesterett har kommet til at dette er i strid med Grunnloven § 97, som verner borgerne mot å gi lover tilbakevirkende kraft.

Høyesterett viser til at omvendt voldsalarm er et tvangsmiddel som griper inn i individenes frihet, og hvor Grunnlovens gjennomslagskraft derfor er betydelig. Inngrepet innebærer at personen forbys å bevege seg inn i et eller flere geografiske områder, i denne saken et område på nesten 200 kvadratkilometer og som også inkluderer det meste av Oslo sentrum.

De tidligere bruddene på besøksforbudet er et nødvendig vilkår med stor betydning for pålegget om omvendt voldsalarm. Da bruddene på besøksforbudet skjedde, kunne ikke kvinnen forutse at overtredelsene ville kunne medføre omvendt voldsalarm. Høyesterett mener derfor at det kreves sterke samfunnsmessige hensyn for å tillate tilbakevirkning.

Selv om innføringen av bestemmelsen om omvendt voldsalarm var begrunnet i tungtveiende samfunnsmessige hensyn, kan ikke dette begrunne at bestemmelsen gis tilbakevirkende kraft. De sterke samfunnsmessige hensynene må være knyttet til behovet for tilbakevirkning, og ikke til den generelle begrunnelsen for bestemmelsen.

Konsekvensen av at brudd på besøksforbud som skjedde før lovendringen trådte i kraft ikke kan tas i betraktning, er at det vil ta noe lenger tid før den nye bestemmelsen får full effekt. Dette kan likevel ikke være avgjørende når lovendringen i betydelig grad utvider adgangen til å bruke et inngripende tvangsmiddel.

Høyesterett slår også fast at den som skal beskyttes ikke har rett til å anke domstolens avgjørelse om ikke å pålegge omvendt voldsalarm.

Dommen avklarer at det ikke er adgang til å ilegge elektronisk kontroll (omvendt voldsalarm) basert på mistanke om brudd på besøksforbud som har skjedd før lovbestemmelsen trådte i kraft.

K J E N N E L S E
avsagt 27. september 2024 av Høyesterett i avdeling med
dommer Arne Ringnes
dommer Ingvald Falch
dommer Borgar Høgetveit Berg
dommer Kine Steinsvik
dommer Christian Lund
HR-2024-1737-A, (sak nr. 24-102963STR-HRET)
Anke over Eidsivating lagmannsretts kjennelse 24. juni 2024
I.
Påtalemyndigheten (kst. statsadvokat Mads Fredrik Baardseth)
mot
A (advokat Mathias Vellesen – til prøve)
II.
B (advokat Therese Lohne Boehlke)
mot
A (advokat Mathias Vellesen – til prøve)

2
S T E M M E G I V N I N G
(1) Dommer Lund:
Sakens spørsmål og bakgrunn
(2) Saken gjelder spørsmål om det er forenelig med tilbakevirkningsforbudet i Grunnloven
§ 97 å ilegge elektronisk kontroll etter straffeprosessloven § 222 g – såkalt omvendt
voldsalarm – som følge av brudd på besøksforbud som skjedde før lovbestemmelsen trådte
i kraft. Det er også spørsmål om den som skal beskyttes, har rett til å anke rettens
avgjørelse om ikke å ilegge elektronisk kontroll, jf. straffeprosessloven § 377.
(3) B er tidligere psykologspesialist. For omkring 10 år siden var A pasient hos B.
(4) Etter begjæring fra B har påtalemyndigheten nedlagt besøksforbud mot A, der hun har fått
forbud mot å oppsøke, forfølge og på noe vis ta kontakt med B.
(5) Oslo politidistrikt siktet 21. desember 2023 A for flere krenkelser av besøksforbudet,
jf. straffeloven § 168 bokstav b. Siktelsen ble sist utvidet 6. mars 2024.
(6) Grunnlaget er at A – til tross for at hun hadde besøksforbud – flere ganger hadde kontaktet
B. Ifølge siktelsen har A 13 ganger ringt og/eller sendt tekstmeldinger til B eller hennes
ektefelle i strid med besøksforbudet. I tillegg omfatter siktelsen ett tilfelle der A oppsøkte
B på hennes bopel og kastet en flaske på huset slik at et vindu knuste. B og hennes
mindreårige datter var hjemme da dette skjedde. Ifølge siktelsen skal overtredelsene ha
skjedd i perioden fra 10. november til 13. desember 2023.
(7) Straffeprosessloven § 222 g trådte i kraft 8. april 2024. Ved Oslo politidistrikts beslutning
17. april 2024 ble A med hjemmel i denne bestemmelsen underlagt elektronisk kontroll av
besøksforbudet, ved at hun må holde seg utenfor en særskilt angitt forbudssone. Det ble i
beslutningen «vektlagt at siktede har brutt besøksforbudet en rekke ganger». Forbudssonen
er på 196,5 kvadratkilometer og dekker det meste av Oslo sentrum og et område langs
Bunnefjorden fra Oslo sentrum til sør for Oppegård.
(8) Den elektroniske kontrollen ble iverksatt 19. april 2024, da A ble påsatt fotlenke.
I gjennomføringsplanen forkynt for A samme dag, er hun – i tillegg til forbudet mot å
oppholde seg i forbudssonen – blant annet pålagt ikke å oppholde seg utenfor Norge eller
benytte fly, med mindre det er gjort avtale med politiet. Hun har også forbud mot å
oppholde seg i områder uten GSM-dekning. Forbudet gjelder frem til besøksforbudet
utløper 5. oktober 2024.
(9) A aksepterte ikke beslutningen om elektronisk kontroll. Påtalemyndigheten brakte
spørsmålet inn for Romerike og Glåmdal tingrett, som i kjennelse 5. juni 2024 ikke tok
begjæringen om elektronisk kontroll av besøksforbudet til følge. Tingretten mente at
straffeprosessloven § 222 g første ledd første setning – i lys av tilbakevirkningsforbudet i
Grunnloven § 97 – må forstås slik at bestemmelsen ikke kan anvendes på brudd på
besøksforbud som har funnet sted før lovens ikrafttredelse.
HR-2024-1737-A, (sak nr. 24-102963STR-HRET)

3
(10) Ved vurderingen av om § 222 g første ledd tredje setning ga hjemmel for elektronisk
kontroll, kom tingretten til at det ikke var bevist med sterk grad av sannsynlighet at A
– uten elektronisk kontroll – ville begå et lovbrudd overfor B.
(11) Påtalemyndigheten og B anket kjennelsen til Eidsivating lagmannsrett, som 24. juni 2024
avsa kjennelse med slik slutning:
«Anken forkastes».
(12) Avgjørelsen er avsagt under dissens. Flertallet var enig i tingrettens vurderinger.
Mindretallet mente at det ikke forelå tilbakevirkning i strid med Grunnloven § 97, og la
avgjørende vekt på at elektronisk kontroll er et virkemiddel som skal avverge fremtidige
krenkelser.
(13) Påtalemyndigheten og B har anket lagmannsrettens kjennelse til Høyesterett. Ankene
gjelder lovtolkningen. I brev 8. juli 2024 bad Høyesteretts ankeutvalg om partenes syn på
spørsmålet om B, som er den besøksforbudet skal beskytte, har rett til å anke
lagmannsrettens kjennelse der påtalemyndighetens begjæring om elektronisk kontroll ikke
ble tatt til følge.
(14) Høyesteretts ankeutvalg besluttet 11. juli 2024 HR-2024-1314-U, at ankesaken skal
avgjøres av Høyesterett i avdeling med fem dommere, jf. domstolloven § 5 første ledd
andre setning. Det fremgår av beslutningen at ankeutvalget ikke tok stilling til om B har
ankerett.
(15) Både tingretten og lagmannsretten ga ankene oppsettende virkning. I utvalgets beslutning
11. juli 2024 er ankene ikke gitt oppsettende virkning. Som følge av dette fikk A fotlenken
fjernet 12. juli 2024.
Partenes syn på saken
(16) Påtalemyndigheten har i korte trekk gjort gjeldende:
(17) Ileggelse av elektronisk kontroll er ikke straff, verken etter norsk intern rett eller Den
europeiske menneskerettskonvensjonen (EMK).
(18) Det erkjennes at det er et element av tilbakevirkning i straffeprosessloven § 222 g første
ledd første setning, ved at det er et vilkår at man mistenkes for brudd på et besøksforbud.
Dette er imidlertid bare ett av flere vilkår og det er ikke knyttet noen direkte rettsvirkninger
til de fortidige forholdene, jf. Rt-2013-1345 strukturkvote avsnitt 82. Bestemmelsens
formål og virkning er fremadrettet, uten siktemål om å sanksjonere den som ilegges
elektronisk kontroll. Det er derfor ikke tale om noen egentlig tilbakevirkning.
(19) For at bestemmelsen skal være i strid med Grunnloven § 97 kreves det dermed at
tilbakevirkningen er klart urimelig eller urettferdig. Dette vilkåret er ikke oppfylt.
Bestemmelsens tilbakevirkningselement er så vidt over minstekravet for å være
tilbakevirkning i rettslig forstand. Bestemmelsen har en sterk legislativ begrunnelse og
understøttes av sterke samfunnshensyn, blant annet statens sikringsplikt overfor sine
borgere, jf. EMK artikkel 1.
HR-2024-1737-A, (sak nr. 24-102963STR-HRET)

4
(20) Bestemmelsen i straffeprosessloven § 222 g første ledd tredje setning har ikke elementer
av tilbakevirkning i rettslig forstand.
(21) Fornærmede har ikke ankerett over rettens avgjørelser ved prøvingen av beslutninger om
elektronisk kontroll etter straffeprosessloven § 222 g. Fornærmede disponerer ikke over
kravet på en slik måte at man «rammes» i henhold til straffeprosessloven § 377, jf. § 222 g.
Elektronisk kontroll er et tvangsmiddel som påtalemyndigheten alene må råde over.
(22) Påtalemyndigheten har lagt ned slik påstand:
«Lagmannsrettens og tingrettens kjennelser oppheves.»
(23) B har i korte trekk gjort gjeldende:
(24) B har ankerett etter straffeprosessloven § 377. Hun har en konkret rettslig interesse i om
det ilegges elektronisk kontroll eller ikke, og hun «rammes» dermed når retten ikke tar
påtalemyndighetens begjæring til følge. Det kreves klare holdepunkter for å anse adgangen
til å bruke rettsmidler avskåret, jf. HR-2016-604-U avsnitt 16. En ankerett kan også sikre
at staten oppfyller sikringsplikten overfor sine borgere etter EMK artikkel 1.
(25) Etter straffeprosessloven § 222 g første ledd andre setning kan elektronisk kontroll ilegges
sammen med et nytt besøksforbud. Fornærmede har ankerett over kjennelse som ikke
ilegger besøksforbud. Systemhensyn tilsier derfor at det også må være ankerett over
kjennelse som ikke ilegger elektronisk kontroll.
(26) B slutter seg i hovedsak til påtalemyndighetens anførsler knyttet til
tilbakevirkningsforbudet i Grunnloven § 97.
(27) B har lagt ned slik påstand:
«Eidsivating lagmannsretts kjennelse av 24.06.24 og Romerike og Glåmdal tingretts
kjennelse av 05.06.24 oppheves.»
(28) A har i korte trekk gjort gjeldende:
(29) Ileggelse av elektronisk kontroll er et inngrep i den personlige frihet og sikkerhet, og har
derfor et sterkt grunnlovsvern. Inngrepet er et kriminalitetsforebyggende tvangsmiddel, og
det er ikke av prosessuell karakter.
(30) Ileggelse av elektronisk kontroll etter straffeprosessloven § 222 g første ledd første setning
med grunnlag i brudd på besøksforbud fra før bestemmelsens ikrafttredelse, utgjør egentlig
tilbakevirkning, ved at det knyttes byrder direkte til tidligere handlinger.
(31) Det gjøres prinsipalt gjeldende at det – som for straff – må oppstilles et absolutt forbud
mot at elektronisk kontroll ilegges på grunnlag av brudd på besøksforbud som skjedde før
lovens ikrafttredelse.
(32) Subsidiært gjøres det gjeldende at en tilbakevirkning kun kan begrunnes i vitale
samfunnsinteresser, og normen bør være strengere enn ved egentlig tilbakevirkning som
gjelder inngrep i økonomiske rettigheter. Atter subsidiært anføres det at det må kreves
HR-2024-1737-A, (sak nr. 24-102963STR-HRET)

5
sterke samfunnsmessige hensyn for at en tilbakevirkning skal godtas. Ingen av disse
tersklene er nådd.
(33) Tingrettens lovforståelse av straffeprosessloven § 222 g første ledd tredje setning er
korrekt, slik at grunnlovsspørsmålet knyttet til denne bestemmelsen ikke kommer på
spissen. Det vil dessuten være i strid med Grunnloven § 97 å bruke tredje setning i saken
her.
(34) B har ikke ankerett over domstolens avgjørelse om ikke å ta påtalemyndighetens begjæring
om ileggelse av elektronisk kontroll til følge. Et vesentlig moment her er at den som skal
beskyttes, ikke kan fremme rettslig begjæring om elektronisk kontroll.
(35) A har lagt ned slik påstand:
«I. Påtalemyndigheten mot A
1. Anken forkastes.
II. B mot A
Prinsipalt:
1. Anken avvises.
Subsidiært:
1. Anken forkastes.»
Mitt syn på saken
Høyesteretts kompetanse
(36) Saken gjelder en videre anke over kjennelse. Høyesteretts kompetanse er da begrenset til å
prøve lagmannsrettens lovtolking og saksbehandling, jf. straffeprosessloven § 388 første
ledd. I saker som gjelder forholdet til Grunnloven og de inkorporerte
menneskerettskonvensjonene, kan Høyesterett også prøve den konkrete anvendelsen av
den aktuelle lovregelen, jf. HR-2018-699-A avsnitt 21.
(37) I saken her er det ikke A, men påtalemyndigheten som har anket lagmannsrettens
kjennelse. Høyesteretts ankeutvalg la i HR-2024-1214-U avsnitt 15 til grunn at når det er
påtalemyndigheten som anker, kan utvalget bare prøve den generelle lovforståelsen av
EMK. Vår sak reiser spørsmål om den generelle forståelsen av Grunnloven § 97, og
spørsmålet om utvidet kompetanse kommer ikke på spissen.
Elektronisk kontroll – straffeprosessloven § 222 g
(38) Bestemmelsen om ileggelse av elektronisk kontroll er plassert i straffeprosesslovens fjerde
del om tvangsmidler. Tvangsmidlene har svært forskjellig karakter og alvorsgrad. Dette
inkluderer alvorlige inngrep som frihetsberøvelse gjennom pågripelse og fengsling i
kapittel 14, og mindre inngripende tiltak som ransaking og beslag i kapittel 15 og 16.
HR-2024-1737-A, (sak nr. 24-102963STR-HRET)

6
Andre eksempler på tvangsmidler etter lovens fjerde del er skjult kameraovervåkning i
kapittel 15 a og avlytting i kapittel 16 a og b.
(39) Et tvangsmiddel kan utgjøre et inngrep mot en person, slik som pågripelse, fengsling og
romavlytting. Men tvangsmidler kan også brukes mot ting, slik som beslag og heftelse.
Normalt blir tvangsmidlene brukt mot den som er mistenkt eller siktet i saken. Ransaking
og beslag er imidlertid eksempler på at tvangsmidler også kan foretas overfor tredjemenn.
(40) Vanligvis brukes et tvangsmiddel i forbindelse med en pågående etterforskning eller
straffesak og skal bidra til å opplyse saken eller sikre forsvarlig gjennomføring av den.
Normalt er det også et grunnvilkår for bruk av tvangsmidlet at det foreligger mistanke om
et straffbart forhold. Besøksforbud etter § 222 a er imidlertid et eksempel på et
tvangsmiddel som kan brukes uten at det foreligger mistanke om et straffbart forhold og
uavhengig av en pågående rettssak.
(41) Også straffeprosessloven § 222 g skiller seg fra flere av de andre tvangsmidlene i lovens
fjerde del. Dette tvangsmiddelet har ikke som formål å opplyse eller sikre gjennomføringen
av en pågående etterforskning eller straffesak. Det er et forebyggende sikkerhetstiltak som
har som formål å hindre fremtidige lovbrudd. Første ledd i bestemmelsen har følgende
ordlyd:
«Påtalemyndigheten kan ilegge elektronisk kontroll av et besøksforbud eller
kontaktforbud dersom den forbudet retter seg mot, med skjellig grunn mistenkes for
brudd på forbudet, og elektronisk kontroll anses nødvendig for at forbudet skal bli
overholdt. Gjelder mistanken en krenkelse begått de siste 12 månedene, kan
elektronisk kontroll ilegges sammen med et nytt besøksforbud. Selv om det ikke er
skjellig grunn til mistanke om brudd på et besøksforbud, kan det i særlige tilfeller
ilegges elektronisk kontroll av besøksforbud når det antas påkrevd for å hindre at noen
begår en straffbar handling mot en annen person. § 170 a gjelder tilsvarende.»
(42) Etter bestemmelsens første alternativ er det et vilkår for å ilegge elektronisk kontroll at det
er skjellig grunn til mistanke om brudd på et besøksforbud. I tillegg kreves det at
elektronisk kontroll anses nødvendig for at forbudet skal bli overholdt.
(43) Som et andre alternativ kan elektronisk kontroll «i særlige tilfeller» ilegges uten at det
foreligger skjellig grunn til mistanke om brudd på et besøksforbud. Det er et krav at dette
antas påkrevd for å hindre en straffbar handling mot en annen person.
(44) Den som ilegges elektronisk kontroll påsettes en elektronisk fotlenke – en såkalt omvendt
voldsalarm – som registrerer personens bevegelser. I Prop. 128 L (2022–2023) side 18 er
dette beskrevet nærmere:
«Personen forbys å bevege seg inn i et eller flere geografiske områder (forbudssoner).
Fotlenken sender regelmessig inn posisjoner til politiets systemtekniske løsning for
elektronisk kontroll. Dersom det kommer inn en posisjon fra fotlenken som er
innenfor forbudssonen, utløses alarmen hos politiets operasjonssentral. Fotlenken kan
ikke tas av og må daglig lades med en mobil ladeenhet, med ladetid på en halv til én
time.»
(45) Adgangen til å ilegge elektronisk kontroll i forbindelse med straffedom som ilegger
kontaktforbud, ble innført i 2009 ved å tilføye et femte ledd til straffeloven 1902 § 33.
Bestemmelsen er videreført i straffeloven § 57 femte ledd. Lovgiver valgte å ikke gi
HR-2024-1737-A, (sak nr. 24-102963STR-HRET)

7
bestemmelsen tilbakevirkende kraft, ved at elektronisk kontroll bare kan ilegges når
kontaktforbudet blir idømt for en handling som har funnet sted etter at lovendringen trådte
i kraft, se Ot.prp. nr. 25 (2008–2009) side 38. Departementet mente imidlertid at
Grunnloven § 97 ikke var til hinder for å gi lovendringen tilbakevirkende kraft og uttaler
samme sted:
«Forslaget til overgangsregel innebærer ikke at departementet ser på elektronisk
kontroll som en ny straffart. Departementet mener elektronisk kontroll er en måte å
fullbyrde en dom på kontaktforbud. Selv om forslaget om endring i straffeloven
§ 33 mv. legger opp til at elektronisk kontroll skal ilegges som del av straffen i
forbindelse med domfellelse, vil elektronisk kontroll være supplerende tiltak for å
sikre overholdelse av det underliggende rettighetstapet. Grunnloven § 97 og
straffeloven § 3 om forbud mot å gi lover tilbakevirkende kraft, er ikke til hinder for at
fullbyrdingsregler innen rimelig grenser endres med virkning for fullbyrding av dom
for straffbare handlingen som er foretatt før lovendringen. Departementet har likevel
kommet til at det er elementer ved elektronisk kontroll som tilsier varsomhet med å
ilegge dette i dom på kontaktforbud som gjelder en straffbar handling som er foretatt
før ikrafttredelsen.»
(46) Departementet vurderte også om elektronisk kontroll skulle innføres som et forebyggende
tiltak ved besøksforbud ilagt etter straffeprosessloven, men valgte ikke å gå videre med
dette.
(47) Forslaget om elektronisk kontroll av besøksforbud ble tatt opp igjen i
Prop. 128 L (2022–2023), blant annet på bakgrunn av flere anmodningsvedtak fra
Stortinget. Formålet var å bedre etterlevelsen av besøksforbud og kontaktforbud, se side 5 i
proposisjonen.
(48) Departementet behandler de konstitusjonelle og menneskerettslige rammene for forslaget i
proposisjonen kapittel 4. De foreslåtte bestemmelsene vurderes opp mot flere
bestemmelser i Grunnloven og EMK, blant annet Grunnloven § 94 om frihetsberøvelse,
§ 102 om respekt for privat- og familielivet og § 106 om bevegelsesfrihet, samt de
korresponderende rettighetene i EMK artiklene 5, 8 og tilleggsprotokoll 4 artikkel 2.
(49) I punkt 4.3.1 i proposisjonen drøfter departementet hvor inngripende et tiltak om ileggelse
av elektronisk kontroll vil være for den det rettes mot. På side 13–14 heter det:
«Departementet finner det klart at besøksforbud med elektronisk kontroll er et
inngripende tiltak, som medfører betydelige konsekvenser for den som får det ilagt. På
den ene siden vil vedkommende til enhver tid være avskåret fra å bevege seg inn i en
forbudssone, og vedkommende må i tillegg bære en kontrollenhet (fotlenke) som
medfører ulemper. Forbudssonen vil normalt være større ved elektronisk kontroll enn
ved et besøksforbud alene. På den annen side kan vedkommende i utgangspunktet
bevege seg nokså fritt utenfor forbudssonen, hvor som helst og til enhver tid.
Begrensningen ligger i å måtte bære en fotlenke, sørge for nødvendig lading og plikt
til annen medvirkning. Medvirkningsplikten har for eksempel betydning ved bruk av
enkelte transportmidler som vanskeliggjør kontrollen. Så lenge man holder seg utenfor
forbudssonen, kan man imidlertid langt på vei leve et vanlig liv og utfolde seg slik en
ønsker.»
(50) Etter en samlet vurdering mente departementet at en ordning med elektronisk kontroll av
besøksforbud vil utgjøre «en begrensning i bevegelsesfriheten, men ikke en
frihetsberøvelse».
HR-2024-1737-A, (sak nr. 24-102963STR-HRET)

8
(51) Forholdet til Grunnloven § 97 er ikke omtalt i proposisjonen.
(52) Bestemmelsen om adgang til å ilegge elektronisk kontroll av et besøksforbud ble vedtatt
ved lov 20. desember 2023, som ny § 222 g i straffeprosessloven. Lovendringen trådte i
kraft 8. april 2024. Det er ikke gitt overgangsregler.
Grunnloven § 97
(53) Spørsmålet er om det strider mot tilbakevirkningsforbudet i Grunnloven § 97 dersom
elektronisk kontroll etter straffeprosessloven § 222 g ilegges ved mistanke om brudd på
besøksforbud som skjedde før bestemmelsen trådte i kraft.
(54) Partene er enige om at lovbestemmelsen i så fall virker tilbake til ugunst for den som blir
ilagt elektronisk kontroll. Dette er jeg enig i. Problemstillingen i saken knytter seg særlig
til hvor sterk tilbakevirkningen er og hvilken norm som skal anvendes – heretter omtalt
som grunnlovsnormen – for å konstatere brudd på Grunnloven § 97.
Styrken av grunnlovsvernet
(55) Tilbakevirkningen i vår sak er knyttet til et tvangsmiddel som griper inn i individets frihet.
Grunnlovsvernet ved inngrep i slike rettigheter er, som et generelt utgangspunkt, særlig
sterkt, se plenumsdommen i Rt-1996-1415 Borthen side 1429 med videre henvisning til
Rt-1976-1 Kløfta. Jeg viser også til plenumsdommen i Rt-2010-1445 krigsforbryter avsnitt
90 der det fremgår at Grunnlovens gjennomslagskraft er størst ved tilbakevirkning som
berører enkeltmenneskets personlige frihet og sikkerhet.
(56) Grunnlovens vern mot tilbakevirkende lover er størst på strafferettens område,
jf. nevnte avsnitt 90 i krigsforbryterdommen. I denne dommen er det på den annen side
lagt til grunn at Grunnloven § 97 åpner for å anvende nye prosessregler ved tiltale for eldre
handlinger, selv om endringene forverrer tiltaltes stilling, se avsnitt 95. Dette er også
kommet til uttrykk i Rt-2014-1105 overskuddsmateriale avsnitt 64. Der heter det at «nye
straffeprosessuelle bestemmelser, som utgangspunkt og hovedregel, uhindret av
tilbakevirkningsforbudet i Grunnloven § 97 kan få anvendelse på eldre forhold, selv om det
medfører at stillingen for den personen det gjelder, blir mindre gunstig».
(57) Med straffeprosessuelle bestemmelser menes i første rekke rettergangsregler, det vil si
regler om hvordan straffesaker etterforskes og gjennomføres, jf. for så vidt Johs. Andenæs
og Arne Fliflet, Statsforfatningen i Norge, 11. utgave side 583. Det er i den forbindelse
ikke avgjørende om en bestemmelse er inntatt i straffeprosessloven. Om en bestemmelse er
prosessuell, avgjøres av bestemmelsens karakter, ikke hvilken lov den er plassert i,
jf. Magnus Matningsdal, Straffeloven, Alminnelige bestemmelser, kommentarutgave,
2015 side 32.
(58) Elektronisk kontroll av besøksforbud etter straffeprosessloven § 222 g er et preventivt
tvangsmiddel og er etter sin karakter ikke en prosessuell regel. Formålet er å hindre
fremtidige brudd på et foreliggende besøksforbud. Det er ikke et etterforskningsskritt og
HR-2024-1737-A, (sak nr. 24-102963STR-HRET)

9
skal ikke bidra til oppklaring av en straffesak. Som jeg har redegjort for, skiller dette
tvangsmiddelet seg fra flere av de andre tvangsmidlene i straffeprosesslovens fjerde del.
(59) Partene er for Høyesterett enige om at ileggelse av elektronisk kontroll etter
straffeprosessloven § 222 g ikke er straff etter norsk rett eller EMK. Jeg er enig i det.
Ileggelse av elektronisk kontroll er imidlertid et inngripende tiltak som griper inn i
bevegelsesfriheten for den som rammes, som er beskyttet av Grunnloven § 106 og EMKs
tilleggsprotokoll 4 artikkel 2. Jeg viser til jeg har gjengitt fra Prop. 128 L (2022–2023) side
13–14. Grunnloven § 97s gjennomslagskraft på dette området bør derfor være betydelig.
Grunnlovsnormen i vår sak
(60) I strafferetten gjelder det en streng norm mot tilbakevirkning, se Rt-2010-1445
krigsforbryter avsnitt 87 og 88. For tvangsmidler som ikke er straff, har Høyesterett ikke
etablert noen egen grunnlovsnorm. Høyesteretts plenumsavgjørelser i nyere tid som gjelder
Grunnloven § 97, omhandler særlig inngrep i økonomiske rettigheter.
(61) I plenumsdommen i Rt-2013-1345 strukturkvote gjennomgår førstvoterende
– som talsmann for flertallet – tidligere høyesterettsavgjørelser om normen for
grunnlovsprøvingen, se avsnittene 80 følgende. Han konkluderer slik i avsnitt 93 og 94:
«Som jeg her har vist, har det vært oppstilt vesentlig ulike normer for tilfeller av
egentlig og uegentlig tilbakevirkning eller inngrep i etablerte rettigheter eller
rettsposisjoner. I de eksemplene jeg har nevnt, og som, slik jeg leser dommene, reelt
sett ble ansett som egentlig tilbakevirkning, er det krevd ʻsterke samfunnsmessige
hensynʼ for at loven skal stå seg i forhold til Grunnloven § 97. Selv om henvisningen
til gullklausuldommen ikke nødvendigvis tilsier at behovet for tilbakevirkning må
være av samme tvingende karakter som i den saken, indikerer både formuleringen av
normen og denne eksemplifiseringen en snever adgang for lovgiver til å gi regler med
en slik virkning i denne type lover. Om det er grunnlag for å stille så strenge krav for å
akseptere ethvert tilfelle av egentlig tilbakevirkning, tar jeg ikke stilling til.
Ved inngrep i etablerte rettsposisjoner er det derimot, som påpekt i Borthen-dommen,
den særlig urimelige eller urettferdige tilbakevirkningen som rammes – andre steder i
dommen omtalt som ʻklart urimelig eller urettferdigʼ. Dette indikerer en betydelig
videre adgang for lovgiver til å gi lover med uegentlig tilbakevirkning enn i
eksemplene jeg har vist til på egentlig tilbakevirkning …».
(62) I HR-2016-389-A stortingspensjon tar førstvoterende utgangspunkt i
strukturkvotedommen, se avsnitt 64. I avsnitt 76 sammenfatter han gjennomgangen av
strukturkvotedommen og øvrig høyesterettspraksis som følger:
«Fra denne gjennomgåelsen slutter jeg at kjernespørsmålet er hvor sterkt
tilbakevirkningselementet er. Hvis loven direkte knytter tyngende rettsvirkninger til
tidligere hendelser, er loven som hovedregel grunnlovsstridig. Gir loven derimot bare
regler om hvordan en allerede etablert posisjon skal utøves, er hovedregelen den
motsatte. I de sistnevnte tilfellene har lovgiveren et betydelig spillerom, se avsnitt 94 i
strukturkvotedommen. Det er en glidende overgang mellom disse ytterpunktene. I
rederiskattedommen omtales dette som ʻovergangsformerʼ, mens det i
strukturkvotedommen fremheves at ʻBorthen-normenʼ er relativ, fleksibel og
skjønnsmessig.»
HR-2024-1737-A, (sak nr. 24-102963STR-HRET)

10
(63) Slik jeg leser disse to dommene, er begge basert på et skille mellom egentlig og uegentlig
tilbakevirkning, selv om førstvoterende i stortingspensjonsdommen ikke bruker begrepene.
Kriteriene for å beskrive tilbakevirkningselementet er de samme i begge dommene, se
avsnitt 82 i strukturkvotedommen og avsnitt 76 i stortingspensjonsdommen.
(64) Forsvarer har gjort gjeldende at inngrepet i denne saken ligner så mye på straff at det bør
gjelde et absolutt forbud mot tilbakevirkning. Subsidiært bør normen være den som
Høyesterett anvendte i Rt-1962-369 gullklausul på side 385 – «samfunnets vitale
interesser».
(65) Jeg finner det klart at det for ileggelse av elektronisk kontroll ikke kan oppstilles et
absolutt forbud mot tilbakevirkning, slik det gjelder på strafferettens område.
Tvangsmiddelet er som nevnt ikke straff i straffelovens forstand. Formålet er å forhindre
fremtidige lovbrudd, ikke å sanksjonere fortidige handlinger. Jeg utelukker imidlertid ikke
at grunnlovsnormen for enkelte særlig inngripende tvangsmidler som ikke anses som straff,
bør ligge nær den normen som gjelder på strafferettens område. Slik vår sak ligger an, er
det ikke grunn for meg til å gå nærmere inn på dette.
(66) Slik jeg ser det, er det naturlig å ta utgangspunkt i nyere høyesterettspraksis om
Grunnloven § 97 på lovgivning som gjør inngrep i økonomiske rettigheter. Begrunnelsene
i dommene er i stor grad av generell art og har – etter min mening – også gyldighet utenfor
det økonomiske området. Å skille mellom egentlig og uegentlig tilbakevirkning er etter
mitt syn velbegrunnet også når tilbakevirkningen skal vurderes opp mot tvangsmiddelet i
vår sak.
(67) Oppsummert betyr dette at dersom straffeprosessloven § 222 g direkte knytter tyngende
rettsvirkninger til tidligere handlinger eller begivenheter – såkalt egentlig tilbakevirkning –
kreves det sterke samfunnsmessige hensyn for at lovbestemmelsen skal stå seg overfor
Grunnloven § 97. Dersom bestemmelsen derimot griper inn i etablerte rettsposisjoner –
såkalt uegentlig tilbakevirkning – er det bare den særlig urimelige eller urettferdige
tilbakevirkningen som rammes.
(68) Jeg går etter dette over til å se på karakteren av tilbakevirkningen.
(69) Første alternativ i straffeprosessloven § 222 g inneholder to kumulative vilkår. For det
første må den som forbudet retter seg mot, med skjellig grunn mistenkes for brudd på et
besøksforbud. For det andre må elektronisk kontroll anses nødvendig for at besøksforbudet
skal bli overholdt. Det første av disse vilkårene er tilbakeskuende, mens det andre peker
fremover.
(70) Nødvendighetsvilkåret er nærmere beskrevet i Prop. 128 L (2022–2023) side 29–30:
«Vurderingstemaet etter forslaget er ment å være det samme som etter straffeloven
§ 57; spørsmålet er om forbudet alene vil gi effektiv beskyttelse, eller om elektronisk
kontroll er nødvendig for at det skal bli overholdt. På samme måte som etter § 57 skal
påtalemyndigheten og domstolen gis ‘stor frihet’ ved denne vurderingen, jf. Ot.prp. nr.
25 (2008–2009) punkt 3.7.1.3 side 21. Nødvendighetsvilkåret er, heller ikke for
elektronisk kontroll av besøksforbud, ment å skulle praktiseres ‘spesielt strengt’,
jf. HR-2021-2151-A.
HR-2024-1737-A, (sak nr. 24-102963STR-HRET)

11
Forhistorien er av stor betydning ved vurderingen av risikoen for fremtidige
krenkelser. I likhet med det som gjelder etter § 57, må en avgjørelse om å ilegge
elektronisk kontroll av besøksforbudet begrunnes med henvisning til partenes
forhistorie, uttalelser fra trusselutøveren eller tidligere brudd på besøksforbud eller
kontaktforbud. Også andre omstendigheter kan kaste lys over risikoen for at forbudet
ikke vil bli overholdt, herunder eventuell tidligere kriminalitet eller andre uønskede og
grenseoverskridende handlinger begått av trusselutøveren overfor den trusselutsatte
eller andre.»
(71) Det legges her opp til en bredere vurdering av om elektronisk kontroll skal ilegges.
Mistanke om tidligere brudd på besøksforbud vil være et nødvendig, men ikke
tilstrekkelig, vilkår.
(72) I plenumsdommen i Rt-2006-293 Arves Trafikkskole var det en direkte årsakssammenheng
mellom overgangsbestemmelsen som ble innført og plikten til å tilbakeføre fradragsført
merverdiavgift, se dommen avsnitt 49. Det var ikke – som i vår sak – et vilkår i tillegg. Det
var det heller ikke i Rt-2010-143 rederiskatt. Den nye skatteregelen hadde som direkte
konsekvens en økt skattebyrde, se dommen avsnitt 127–129 og førstvoterendes vurdering
av tilbakevirkningsspørsmålet i avsnitt 135 og 136.
(73) Tilbakevirkningselementet var derfor klarere og mer direkte i disse to dommene enn i vårt
tilfelle. Jeg har likevel kommet til at tilbakevirkningen i vår sak har sterke likheter med
egentlig tilbakevirkning.
(74) For det første er det en nær sammenheng mellom mistanke om tidligere brudd på
besøksforbud og ileggelsen av elektronisk kontroll. Mistanke om tidligere brudd er et
nødvendig, lovbestemt, vilkår for ileggelse etter første alternativ i straffeprosessloven
§ 222 g. Tidligere brudd vil – slik det fremgår av sitatet fra forarbeidene gjengitt tidligere –
i praksis ha vesentlig betydning ved vurderingen av om nødvendighetsvilkåret er oppfylt.
Dette gjør tilbakevirkningselementet mer dominerende enn der fortidige handlinger kun er
ett av flere momenter i en helhetsvurdering, slik situasjonen for eksempel er ved
vurderingen etter § 222 g andre alternativ.
(75) For det andre vil tidligere brudd på besøksforbud være avsluttede handlinger som ikke kan
gjøres om. Elektronisk kontroll kan ilegges som følge av mistanke om tidligere brudd på
besøksforbud, uten at det er noe krav om at det har inntruffet noen begivenheter eller utført
handlinger etter at § 222 g trådte i kraft. Den som rammes kan derfor ikke innrette seg etter
den nye loven gjennom etterfølgende adferd, for på den måten å hindre at inngrepet
kommer. Jeg viser her til strukturkvotedommen avsnitt 95 og 96. Der fremheves
innrettelseshensyn og muligheten for alternativ disponering som sentrale momenter for å
oppstille ulike normer for grunnlovsvernet for egentlig og uegentlig tilbakevirkning.
(76) Sett i sammenheng innebærer dette at den enkeltes mulighet til å forutse og innrette seg på
den nye lovgivningen er liten. Et grunnleggende formål med Grunnloven § 97 er å skape
«forutberegnelighet, trygghet og rettssikkerhet for borgerne», jf. for eksempel
Rt-2009-1412 avsnitt 25. Den saken gjaldt strafferett, men uttalelsen har allmenn
gyldighet.
(77) Jeg mener etter dette at straffeprosessloven § 222 g første alternativ ikke er et rent tilfelle
av egentlig tilbakevirkning, i og med at det ikke knyttes tyngende rettsvirkninger direkte til
tidligere handlinger eller begivenheter. Loven inneholder imidlertid sterke elementer av
HR-2024-1737-A, (sak nr. 24-102963STR-HRET)

12
slik tilbakevirkning, ved at tidligere handlinger er nødvendige, lovbestemte vilkår som vil
ha stor betydning for spørsmålet om tvangstiltaket skal ilegges. Sanksjonen har så nær
sammenheng med bruddet på besøksforbudet at begrunnelsen for tilbakevirkningsforbudet
etter min mening slår inn med tyngde.
(78) Jeg konkluderer derfor med at ileggelse av elektronisk kontroll som er begrunnet i
mistanke om brudd på besøksforbud som har skjedd før lovens ikrafttredelse, i så stor grad
knytter tyngende rettsvirkninger til tidligere, avsluttede handlinger at loven bare kan gis
tilbakevirkende kraft dersom sterke samfunnsmessige hensyn gjør seg gjeldende.
Foreligger det sterke samfunnsmessige hensyn?
(79) Adgangen til å ilegge elektronisk kontroll ved mistanke om brudd på et besøksforbud har
som formål å bedre etterlevelsen av besøksforbud og kontaktforbud. Reglene bidrar til å
styrke beskyttelsen av personer som risikerer å bli utsatt for vold, trusler og annen uønsket
kontakt, se Prop. 128 L (2022–2023) side 5. Bestemmelsen bidrar også til å oppfylle
myndighetenes plikt etter EMK artikkel 1 til å hindre at private krenker hverandres
rettigheter – den såkalte sikringsplikten. Innføringen av bestemmelsen i straffeprosessloven
§ 222 g er derfor begrunnet i tungtveiende samfunnsmessige hensyn.
(80) Etter mitt syn kan imidlertid ikke disse hensynene begrunne at bestemmelsen gis
tilbakevirkende kraft. De sterke samfunnsmessige hensynene må være knyttet til behovet
for tilbakevirkning og ikke til den generelle begrunnelsen for bestemmelsen.
(81) Konsekvensen av at brudd på besøksforbud som skjedde før lovendringen trådte i kraft,
ikke kan tas i betraktning, er at det vil ta noe lenger tid før bestemmelsen får full effekt.
Men dette kan ikke være avgjørende når lovendringen i betydelig grad utvider adgangen til
å bruke et inngripende tvangsmiddel. Sikringsplikten kan også oppfylles gjennom andre
beskyttelsestiltak.
Oppsummering
(82) Jeg konkluderer etter dette med at tilbakevirkningsforbudet i Grunnloven § 97 stenger for å
ilegge elektronisk kontroll etter straffeprosessloven § 222 g første alternativ når dette er
begrunnet i mistanke om brudd på besøksforbud som har skjedd før lovens ikrafttredelse.
Straffeprosessloven § 222 g andre alternativ
(83) Selv om det ikke foreligger skjellig grunn til mistanke om brudd på et besøksforbud, kan
det i «særlige tilfeller ilegges elektronisk kontroll av besøksforbud når det antas påkrevd
for å hindre at noen begår en straffbar handling mot en annen person»,
jf. straffeprosessloven § 222 g første ledd tredje setning.
(84) Lagmannsrettens flertall sluttet seg til tingrettens vurdering om at vilkårene for å ilegge
elektronisk kontroll etter dette alternativet, ikke var oppfylt. Om forståelsen av denne
bestemmelsen uttalte tingretten følgende:
HR-2024-1737-A, (sak nr. 24-102963STR-HRET)

13
«Denne bestemmelsen gir i ʻsærlige tilfellerʼ adgang til å ilegge slik kontroll uten at
det er skjellig grunn til mistanke om brudd på besøksforbud. Det er et vilkår etter
bestemmelsen at ʻdet antas påkrevd for å hindre at noen begår en straffbar handling
mot en annen personʼ. Bestemmelsen er ment å ha et snevert anvendelsesområde og
skal brukes ʻunntaksvis og med stor forsiktighetʼ, jf. Prop. 128 L (2022–2023) side 46.
Det må for å anvende bestemmelsen være på det rene at andre og mindre tiltak ikke vil
strekke til. Beviskravet er strengt. Bestemmelsen må forstås slik at det etter en
helhetsvurdering må foreligge en sterk grad av sannsynlighetsovervekt for at personen
uten elektronisk kontroll vil begå et lovbrudd i fremtiden, jf. Prop. 128 L (2022–2023)
s. 64.»
(85) Dette gir uttrykk for riktig lovforståelse. Den konkrete vurderingen kan Høyesterett ikke
prøve.
(86) Jeg finner da ikke grunn til å gå nærmere inn på spørsmålet om Grunnloven § 97 legger
begrensninger på anvendelsen av § 222 g andre alternativ.
Spørsmålet om ankerett for den som skal beskyttes av elektronisk kontroll
(87) Spørsmålet er her om B, som er den som den elektroniske kontrollen skal beskytte, har
ankerett over lagmannsrettens kjennelse om å forkaste anken over tingrettens kjennelse,
som ikke tok begjæringen om elektronisk kontroll til følge.
(88) Etter straffeprosessloven § 377 første ledd kan en kjennelse ankes «av enhver som
avgjørelsen rammer». Det følger av bestemmelsen at ankerett over kjennelser ikke er
begrenset til sakens parter, jf. bruken av uttrykket «enhver». Hvis man ikke er en part, er
det imidlertid et krav at avgjørelsen «rammer» vedkommende. I rettspraksis har det vært
lagt til grunn at dette krever at det «må foreligge rettslig interesse eller aktuell interesse i
sakens utfall», se HR-2018-1517-U avsnitt 26 med videre henvisning til Rt-2008-158.
(89) Ileggelse av elektronisk kontroll bidrar til å sikre etterlevelsen av et besøksforbud. Dette
trekker i retning av at den som skal beskyttes av besøksforbudet og den elektroniske
kontrollen har en aktuell interesse – og dermed rammes – av en avgjørelse om ikke å ilegge
elektronisk kontroll. Spørsmålet i saken er imidlertid om de prosessuelle bestemmelsene
som er tatt inn i straffeprosessloven § 222 g fjerde ledd, medfører at det må gjøres unntak
fra den retten til å anke en avgjørelse som ellers vil følge av § 377.
(90) En beslutning om ikke å nedlegge besøksforbud kan bringes inn for retten av den et forbud
skal beskytte, jf. straffeprosessloven § 222 a åttende ledd første setning. Av andre og tredje
setning følger det at den besøksforbudet skal beskytte, skal varsles om rettsmøter og vil ha
rett til å være til stede og uttale seg i rettsmøtene. Det fremgår ikke av § 222 a åttende ledd
at den som skal beskyttes, også har rett til å anke en avgjørelse om ikke å nedlegge
besøksforbud. Det er imidlertid klart at slik ankerett foreligger,
jf. Ot.prp. nr. 109 (2001–2002) side 35 og HR-2023-2113-A avsnitt 41.
(91) I Justis- og beredskapsdepartementets høringsnotat 6. september 2021 med forslag om å
innføre hjemmel for å ilegge elektronisk kontroll ved brudd på besøksforbud, ble det
foreslått å gi bestemmelsen i § 222 a åttende ledd tilsvarende anvendelse. Ankeretten er
ikke kommentert særskilt.
HR-2024-1737-A, (sak nr. 24-102963STR-HRET)

14
(92) Oslo politidistrikt kommenterte i høringsrunden at spørsmålet om ileggelse av elektronisk
kontroll i hovedsak bør bero på påtalemyndighetens vurdering,
jf. Prop. 128 L (2022–2023) side 38. Departementet tok et annet standpunkt enn i
høringsnotatet og foreslo at den som skal beskyttes, ikke skal ha rett til å bringe et krav om
elektronisk kontroll inn for retten, se side 40 i proposisjonen. I lovbestemmelsen fremgår
dette av at § 222 g fjerde ledd siste setning ikke viser til § 222 a åttende ledd første setning.
Ankeretten er ikke kommentert i proposisjonen.
(93) Jeg legger vekt på at kompetansen til å ilegge elektronisk kontroll er lagt til
påtalemyndigheten. Lovgiver har tatt et bevisst valg om at den som elektronisk kontroll
skal beskytte, ikke har adgang til å bringe påtalemyndighetens avgjørelse inn for retten.
Dersom påtalemyndigheten mener at ileggelse av elektronisk kontroll ikke er nødvendig
for at besøksforbudet skal etterleves, har dermed den som besøksforbudet skal beskytte,
ikke adgang til å få domstolens overprøving av dette.
(94) Den løsningen som er valgt i straffeprosessloven § 222 g fjerde ledd taler – etter mitt syn –
for at lovgiver har forutsatt at vedkommende heller ikke skal ha ankerett. Denne løsningen
støttes også av vektige systembetraktninger. Ileggelse av elektronisk kontroll er et
betydelig inngrep og innebærer utøvelse av statens tvangsmyndighet – i langt større grad
enn ved nedleggelse av besøksforbud. Utøvelse av tvangsmyndighet mot borgerne tilligger
myndighetene, og det er politi og påtalemyndighet som forfølger slike saker for
domstolene. Av denne grunn har eksempelvis en fornærmet ikke anledning til å anke en
avgjørelse om varetektsfengsling, se Rt-2002-143. De samme hensynene som begrunner
denne regelen, gjør seg etter min mening også gjeldende ved vurderingen av ankerett for
den som skal beskyttes.
(95) Jeg kan heller ikke se at en ankerett for den som elektronisk kontroll skal beskytte, er
nødvendig for å sikre et effektivt rettsmiddel etter EMK. Saken i Rt-2012-12 – som
bistandsadvokaten har vist til – gjaldt andre fornærmedes innsyn i straffesaksdokumenter
som ville krenke retten til privatliv etter EMK artikkel 8. Dette er en annen situasjon enn i
vår sak. Den som har krav på beskyttelse, har dessuten ankerett når det gjelder spørsmålet
om besøksforbud skal nedlegges eller ikke.
(96) Jeg har etter dette kommet til at ved ileggelse av elektronisk kontroll etter
straffeprosessloven § 222 g må straffeprosessloven § 377 tolkes innskrenkende, slik at den
som tiltaket skal beskytte, ikke har rett til å anke en avgjørelse om ikke å ilegge elektronisk
kontroll.
Konklusjon
(97) Min konklusjon er etter dette at anken fra B avvises, og at påtalemyndighetens anke
forkastes.
HR-2024-1737-A, (sak nr. 24-102963STR-HRET)

15
(98) Jeg stemmer for denne
K J E N N E L S E :
1. Anken fra B avvises.
2. Anken fra påtalemyndigheten forkastes.
(99) Dommer Steinsvik: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(100) Dommer Falch: Likeså.
(101) Dommar Høgetveit Berg: Det same.
(102) Dommer Ringnes: Likeså.
(103) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
K J E N N E L S E :
1. Anken fra B avvises.
2. Anken fra påtalemyndigheten forkastes.
HR-2024-1737-A, (sak nr. 24-102963STR-HRET)