Dato: 2024-04-16

Sammendrag: En mann var dømt til fengsel i seks år og ni måneder for forsøk på knivdrap. Ved den etterfølgende behandlingen av erstatningskrav, ble fornærmede tilkjent blant annet ménerstatning og oppreisningserstatning. Begge erstatningsformene kompenserer for ulemper av ikke-økonomisk karakter, og spørsmålet for Høyesterett var om disse beløpene skulle samordnes.

Høyesterett kom til at de to erstatningsformene skal behandles uavhengig av hverandre, i tråd med hva som fremgikk av en avgjørelse fra Høyesterett i 2005.

Høyesterett viser til at verken lovens ordlyd, formålet med bestemmelsene, forarbeidene eller reelle hensyn tilsier at det skal foretas en samordning av oppreisningserstatning og ménerstatning. Selv om en tidligere avgjørelse fra Høyesterett i 2014 trakk i en annen retning, kunne den ikke være avgjørende.

Høyesterett la vekt på at selv om de to erstatningsformene kan gli noe over i hverandre, er meningen å kompensere for forskjellige former for ulemper. Oppreisningserstatning er av en mer ekstraordinær karakter, og er ikke ment å ta ménerstatningens plass. I tråd med hva partene var enige om, ble oppreisningsbeløpet satt til 325 000 kroner. Én dommer avga særmerknad.

Dommen avklarer forholdet mellom skadeserstatningsloven § 3-5 om oppreisningserstatning og § 3-2 om ménerstatning.

D O M
avsagt 16. april 2024 av Høyesterett i avdeling med
dommer Kristin Normann
dommer Ragnhild Noer
dommer Henrik Bull
dommer Cecilie Østensen Berglund
dommer Are Stenvik
HR-2024-708-A, (sak nr. 23-137406SIV-HRET)
Anke over Borgarting lagmannsretts dom 30. juni 2023
A (advokat Magnus Jonsbråten – til prøve)
mot
B (advokat Einar Ingvald Skrøder Lohne)

2
S T E M M E G I V N I N G
(1) Dommer Østensen Berglund:
Sakens spørsmål og bakgrunn
(2) Saken gjelder utmåling av oppreisningserstatning etter drapsforsøk, nærmere bestemt om
oppreisningsbeløpet skal reduseres fordi fornærmede også er tilkjent ménerstatning.
(3) B ble ved Oslo tingretts dom 28. oktober 2022 dømt for blant annet forsøk på drap,
jf. straffeloven § 275, jf. § 16. Han ble dømt til å betale den fornærmede, A,
oppreisningserstatning med 175 000 kroner.
(4) B anket dommen til Borgarting lagmannsrett og krevde ny behandling av det sivile kravet.
A innga særskilt anke over det sivile kravet. Han fremmet også krav om ménerstatning,
dekning av lidt inntektstap og påførte utgifter. Lagmannsretten besluttet at de sivile
kravene skulle behandles særskilt etter tvistelovens regler.
(5) Ved Borgarting lagmannsretts dom 19. april 2023 ble B funnet skyldig i forsøk på drap.
Straffen ble satt til fengsel i seks år og ni måneder. Dommen er rettskraftig.
(6) Borgarting lagmannsrett avsa 30. juni 2023 dom for de sivile kravene, med slik
domsslutning:
«1. B, født 00.00.2000, dømmes til å betale
877 548 – åttehundreogsyttisyvtusenfemhundreogførtiåtte – kroner i
ménerstatning til A innen 2– to – uker etter forkynnelsen av denne dom.
2. B, født 00.00.2000, dømmes til å betale
210 000 – tohundreogtitusen – kroner i oppreisningserstatning til A innen 2
– to – uker etter forkynnelsen av denne dom.
3. B, født 00.00.2000, dømmes til å betale
117 660 – etthundreogsyttentusensekshundreogseksti – kroner i lidt
inntektstap for 2022 til A innen 2 – to – uker etter forkynnelsen av denne
dom.
4. B, født 00.00.2000, dømmes til å betale
133 494 – etthundreogtrettitretusenfirehundreognittifire – kroner i lidt
inntektstap for 2023 til A innen 2 – to – uker etter forkynnelsen av denne
dom.
5. B, født 00.00.2000, dømmes til å betale
5 961 – femtusennihundreogsekstien – kroner i påførte utgifter (lidt tap) til A
innen 2 – to – uker etter forkynnelsen av denne dom.»
(7) Ved behandlingen av oppreisningserstatningen mente lagmannsretten, i motsetning til
tingretten, at beløpet måtte fastsettes i lys av nyere praksis fra Høyesterett der normerte
oppreisningsbeløp for bestemte straffbare forhold, som drap, er oppjustert. Beløpet ble
deretter redusert noe som følge av at A også ble tilkjent ménerstatning. Lagmannsretten la
til grunn at disse to erstatningspostene delvis overlappet hverandre.
HR-2024-708-A, (sak nr. 23-137406SIV-HRET)

3
(8) A har anket til Høyesterett. Anken gjelder oppreisningserstatningen, nærmere bestemt
lovanvendelsen. I anken ble det lagt ned påstand om at oppreisning skulle tilkjennes med
250 000 kroner. Etter at anken var tillatt fremmet til Høyesterett, har A fått samtykke til å
utvide påstanden til et krav om oppreisningserstatning etter rettens skjønn, jf. tvisteloven
§ 30-7.
Partenes syn på saken
(9) Den ankende part – A – har særlig argumentert med:
(10) Lagmannsretten har uriktig foretatt en nedjustering av oppreisningsbeløpet. Ménerstatning
og oppreisning skal utmåles uavhengig av hverandre, jf. Rt-2005-289. Det var gjeldende
rettstilstand frem til dommen i Rt-2014-392, der Høyesterett synes å fravike dette uten en
nærmere drøftelse av tidligere praksis. Løsningen i 2014-dommen er basert på feilaktige
rettslige og faktiske premisser. Det er ikke et felles dekningsområde av betydning, og
erstatning for oppreisning og ménerstatning er basert på ulike hensyn.
(11) Allerede mot slutten av 1990-tallet sto hensynet til kompensasjon sterkt ved utmåling av
oppreisningskrav. Det skjedde ingen endring i synet på oppreisningserstatning mellom
2005 og 2014. Oppreisningskrav pådømmes ofte i en straffesak, mens eventuell
ménerstatning gjerne fastsettes senere. En samordning vil vanskeliggjøre prosessen. Dette
illustreres av rettspraksis fra lavere instanser, som viser en varierende behandling av
problemstillingen. Heller ikke i erstatningsoppgjør utenfor domstolene foretas det normalt
noen samordning.
(12) A har lagt ned slik påstand:
«B dømmes til å betale A oppreisningserstatning fastsatt etter rettens skjønn.»
(13) Ankemotparten – B – har særlig argumentert med:
(14) Lagmannsrettens lovanvendelse er riktig. Det følger av rettspraksis at
oppreisningserstatningen har utviklet seg fra en ordning der pønale og preventive hensyn
samt samfunnets fordømmelse av krenkelsen sto sentralt, til en ordning der økonomisk
kompensasjon til skadelidte er mer fremtredende. Hensynene bak utmåling av oppreisning
har dermed endret seg fra å ta utgangspunkt i krenkelsen til i større grad å se på
skadefølgen. Gjennom kompensasjonen for skadefølgen oppstår det et overlappende felt
mellom erstatningene som det må tas hensyn til ved utmålingen.
(15) Denne utviklingen har vært synlig i Høyesteretts avgjørelser over tid. Dommen i 2014 var
dermed en naturlig oppfølging av avgjørelsen fra 2005, ettersom kompensasjonshensynet
gradvis er tillagt større vekt ved utmålingen av oppreisning. Dommen fra 2014 løser denne
saken. Praksis fra lavere instanser viser at de praktiske vanskelighetene er løsbare.
(16) B har lagt ned slik påstand:
«B dømmes til å betale oppreisningserstatning til A fastsatt etter Høyesteretts skjønn.»
HR-2024-708-A, (sak nr. 23-137406SIV-HRET)

4
Mitt syn på saken
Innledende merknader
(17) Saken gjelder fastsettelse av oppreisningserstatning etter forsøk på forsettlig drap. Det
sentrale spørsmålet er om denne skal reduseres fordi fornærmede også er tilkjent
ménerstatning. Høyesterett la i Rt-2005-289 til grunn at disse skulle utmåles uavhengig av
hverandre, mens det i Rt-2014-392 ble lagt til grunn at en viss samordning ville være
aktuelt. Jeg kommer nærmere tilbake til disse avgjørelsene.
(18) Partene i saken er enige om at vilkårene for å tilkjenne oppreisningserstatning er oppfylt,
og om beløpet dersom erstatningen ikke skal samordnes med ménerstatningen.
Forholdet mellom oppreisningserstatning og ménerstatning
Ordlyden i skadeserstatningsloven § 3-5 og § 3-2
(19) Etter skadeserstatningsloven § 3-5 kan det tilkjennes oppreisningserstatning når en
skadelidt er blitt utsatt for visse personkrenkelser. Bestemmelsens første ledd lyder:
«Den som forsettlig eller grovt aktløst har
a. voldt skade på person eller
b. tilføyd krenking eller utvist mislig atferd som nevnt i § 3-3, kan – uansett om
det ytes menerstatning etter § 3-2 eller standardisert erstatning etter
§ 3-2 a – pålegges å betale den fornærmede en slik engangssum som retten
finner rimelig til erstatning (oppreisning) for den voldte tort og smerte og for
annen krenking eller skade av ikke-økonomisk art. ...»
(20) Ménerstatning kan tilkjennes når skadelidte har fått betydelig varig skade,
jf. skadeserstatningsloven § 3-2, som lyder:
«Har skadelidte fått varig og betydelig skade av medisinsk art, svares særskilt
menerstatning. Denne erstatning fastsettes under hensyn til menets medisinske art og
størrelse og dets betydning for den personlige livsutfoldelse. Prognoser om forkortet
levetid som følge av den ansvarsbetingende hendelsen skal ikke vektlegges ved
fastsettelsen av erstatningen. Bestemmelsene i § 3-1 tredje ledd gjelder tilsvarende for
så vidt ytelsene kan anses å gi kompensasjon for menet.»
(21) Utmålingen av ménerstatning tar utgangspunkt i folketrygdlovens regler om erstatning ved
yrkesskader, jf. HR-2022-1820-A avsnittene 24−26. Etter at det er fastsatt en medisinsk
invaliditetsgrad, ses det så hen til reglene i forskrift om menerstatning ved yrkesskade,
hvoretter det beløpet som fremkommer, tillegges en tredjedel.
(22) Ved vurderingen av om det skal foretas en samordning mellom ytelsene, må det tas
utgangspunkt i bestemmelsenes ordlyd.
(23) Etter lovens § 3-5 kan det tilkjennes oppreisningserstatning «uansett om det ytes
menerstatning etter § 3-2». Bestemmelsen legger altså opp til at begge ytelsene kan gis ved
siden av hverandre, og det sies ikke noe om eventuell samordning.
HR-2024-708-A, (sak nr. 23-137406SIV-HRET)

5
(24) Når det gjelder ménerstatning, følger det av § 3-2 siste punktum at det kan gjøres fradrag
for ytelser nevnt i § 3-1 tredje ledd, som omhandler økonomisk tap, dersom disse er ment å
kompensere for ménet. Det siktes her til visse trygdeytelser og til forsikringer betalt av
skadevolderen, samt andre forsikringsytelser eller vesentlig støtte som skadelidte mottar.
Bestemmelsen om ménerstatning har altså en uttrykkelig regulering av når det skal gjøres
en samordning med andre ytelser. Oppreisningserstatning er ikke nevnt her.
(25) Slik jeg ser det, trekker derfor ordlyden i de to bestemmelsene i retning av at
oppreisningserstatningen skal utmåles uavhengig av eventuell ménerstatning.
Forarbeider
(26) Bestemmelser om oppreisning sto tidligere i straffelovens ikrafttredelseslov § 19 andre
ledd og § 21 andre ledd. De ble flyttet til skadeserstatningsloven ved en lovendring i 1973.
I Ot.prp. nr. 4 (1972–1973) Om lov om endringer i erstatningslovgivningen m.m. heter det
på side 40:
«Om innholdet bemerkes at oppreisning kan gis selv som handlingen ikke har medført
et økonomisk tap. Formuleringene tar ellers sikte på å få fram at oppreisning kan gis
uten hensyn til om skadelidte vil ha krav på menerstatning, og oppreisning kan gis
selv om skadelidte har fått full menerstatning. Her gjelder ingen maksimering av
beløpets størrelse.» (min utheving)
(27) Slik jeg leser dette, er det nærliggende å oppfatte lovgiver slik at det ved utmålingen av
oppreisningserstatningen ikke skal tas hensyn til at skadelidte har krav på ménerstatning.
(28) Reglene om oppreisningserstatning hadde eksistert i lang tid da reglene om ménerstatning
ble gitt. Til tross for dette kan jeg ikke se at forholdet mellom disse er omtalt i
lovforarbeidene om ménerstatning. Etter mitt syn er det nærliggende å anta at lovgiver ville
ha regulert eller kommentert det uttrykkelig dersom innføringen av reglene om
ménerstatning skulle påvirke oppreisningserstatningen. Dette gjelder selv om oppreisning
var mindre praktisk den gang enn i dag.
(29) I NOU 2011: 16 Standardisert personskadeerstatning punkt 14.2.3 er forholdet mellom
oppreisningserstatning og ménerstatning omtalt nærmere. Det fremgår her at presiseringen
av ordlyden i skadeserstatningen § 3-5 om at retten til oppreisning ikke faller bort selv om
skadelidte mottar ménerstatning etter § 3-2, er «nokså selvsagt», fordi bestemmelsene
dekker ulike formål og har noe ulik begrunnelse. Selv om utredningen ikke er forarbeider
til någjeldende lov eller førte til endring av § 3-5, er den av interesse ettersom den gir
uttrykk for utvalgets syn på daværende rettstilstand: Det skulle ikke foretas noen
samordning av ytelsene.
Hensynene bak og formålet med reglene
(30) Formålet med oppreisningserstatningen er blant annet å sikre kompensasjon for særlig
«fysiske smerter, angst og psykisk lidelse, plager og ulemper ellers, lengre
sykehusopphold, hindring i normal livsførsel mm.», jf. Ot.prp. nr. 20 (1991–1992) Om
endringer i straffeloven og skadeserstatningsloven m.m. punkt 6.2.1. Den bærende
HR-2024-708-A, (sak nr. 23-137406SIV-HRET)

6
begrunnelse for å tilkjenne slik erstatning er over noe tid endret. Om denne heter det i
Rt-2005-289 avsnitt 42:
«Før endring av straffelovens ikrafttredelseslov i 1912 var oppreisning betinget av at
handlingen var straffbar, og hadde et klart pønalt formål, jf. Dahl: Erstatning og
oppreisning for legemsskade (1933), side 102 ff. og Andersen: Skadevoldelse og
erstatning, 2. opplag (1974), side 442 ff. Etter at straffbarhetsvilkåret ble fjernet, er
tyngdepunktet i begrunnelsen for å tilkjenne oppreisning gradvis blitt flyttet over på
behovet for kompensasjon for den påførte krenkelse. Selv om oppreisning fortsatt også
er preventivt og pønalt begrunnet, er det i dag kompensasjonsbehovet som er det
fremtredende, jf. Rt-1999-1363 på side 1378 og Høyesteretts dom 8. februar 2005
[Rt-2005-104] avsnitt 34.»
(31) Siden slutten av 1990-tallet har det altså vært kompensasjonshensynet som har vært
tyngdepunktet i begrunnelsen for oppreisningserstatningen, mens det pønale aspektet har
kommet mer i bakgrunnen. Dette er senest gjentatt i HR-2024-431-A avsnitt 45 med videre
henvisninger til rettspraksis.
(32) Ménerstatning er et supplement til reglene om ervervsmessig uførhet og skal kompensere
for medisinsk invaliditet, som kan ha stor innvirkning på den skadelidtes situasjon,
jf. NOU 1994: 20 Personskadeerstatning side 52. Ménet kan ha ført til at skadelidtes
muligheter til livsutfoldelse og livsnytelse er blitt varig redusert. Som eksempel kan nevnes
evnen til å gå turer i skog og mark, stå på ski mv., jf. Morten Kjelland, Erstatningsrett – en
lærebok, 3. utgave, 2024, side 353. Erstatningen fastsettes uavhengig av eventuell skyld
hos skadevolderen.
(33) Selv om både oppreisningserstatning og ménerstatning skal dekke ikke-økonomisk tap som
til dels knytter seg til tapt livsutfoldelse, er det klare forskjeller mellom de to ordningene.
Ménerstatningen er knyttet til medisinsk invaliditet; skaden må være betydelig, og følgen
må være varig. Selv om skadefølgen er av interesse også ved fastsettelse av
oppreisningserstatning, er det ingen tilsvarende krav for å få en slik erstatning.
Ménerstatningen er videre standardisert, mens oppreisningserstatning kun er normert ved
enkelte lovbrudd.
Rettspraksis
(34) Spørsmålet om det ved fastsettelse av oppreisningserstatning skal tas hensyn til at
fornærmede også er tilkjent ménerstatning, er behandlet i rettspraksis flere ganger.
I Rt-2005-289 la Høyesterett til grunn at det ikke skulle foretas noen reduksjon av
oppreisningserstatningen. Her heter det i avsnitt 49:
«Det kan etter min oppfatning … ikke gjennomføres noen reduksjon på grunn av
tilkjent ménerstatning. Ménerstatning skal kompensere for redusert livsutfoldelse på
grunn av en varig og betydelig medisinsk skade, mens oppreisning for tort og svie
– som det fremgår av det jeg har sitert fra Ot.prp. nr. 20 (1991–1992) punkt 6.2.1 –
skal kompensere for ‘fysiske smerter, angst og psykisk lidelse, plager og ulemper
ellers, lengre sykehusopphold, hindring i normal livsførsel mm.’. Selv om det finnes et
grensefelt mellom ménerstatning og oppreisning hvor disse erstatningsformene kan gli
noe over i hverandre, tar de som utgangspunkt sikte på å kompensere for forskjellige
former for ulemper. Ménerstatning og oppreisning må derfor etter mitt syn behandles
uavhengig av hverandre.»
HR-2024-708-A, (sak nr. 23-137406SIV-HRET)

7
(35) I Rt-2014-392 la derimot Høyesterett til grunn en noe annen tilnærming. Her heter det i
avsnitt 26 og 28:
«Utviklingen i retning av at oppreisning i større grad enn tidligere betraktes som
kompensasjon til fornærmede medfører at forholdet mellom ménerstatning og
oppreisning reiser enkelte spørsmål.
…
Deler av begrunnelsen for oppreisning vil ofte falle sammen med elementer i
begrunnelsen for og utmålingen av ménerstatning. Prinsippet om at samme skade ikke
skal dekkes to ganger tilsier derfor varsomhet med å utmåle oppreisningserstatning
uavhengig av en eventuell ménerstatning, selv om det her ikke er tale om erstatning
for økonomisk tap. I det individuelle skjønn ved fastsettelse av oppreisning ved
overtredelse av straffeloven § 229 tredje straffalternativ må derfor også hensynet til
eventuell ménerstatning inngå.»
(36) Høyesterett la altså i 2014 til grunn at det kunne være et visst rom for samordning, men
drøfter ikke avgjørelsen fra 2005 eller den praksis som hadde vært fulgt i tiden etter at den
dommen var avsagt. Heller ikke det forhold at rettslitteraturen hadde sluttet seg til
avgjørelsen fra 2005, er nærmere kommentert. Om synspunktene på 2005-avgjørelsen i
rettslitteraturen, nøyer jeg meg med å vise til Peter Lødrup, «Oppreisning – et praktisk
rettsinstitutt», Tidsskrift for erstatningsrett 2006, side 232.
(37) Prinsippet om at samme skade ikke skal dekkes to ganger – som er bærende i dommen fra
2014 – kan ses på som den negative siden av prinsippet om at skadelidte skal motta full
erstatning for sitt økonomiske tap, jf. Viggo Hagstrøm og Are Stenvik, Erstatningsrett,
2. utgave, 2019, side 546–547. Hensynet til å unngå dobbelt dekning er dermed ikke
nødvendigvis så treffende ved erstatning for ikke-økonomiske tap som
oppreisningserstatning og ménerstatning. Dette er tap som det er vanskelig å sette en
økonomisk verdi på.
(38) Så vidt jeg kan se, er ikke avgjørelsen fra 2014 fulgt opp i senere praksis fra Høyesterett,
til tross for at spørsmålet om størrelsen på oppreisningserstatningen er behandlet i saker
der det også er tilkjent ménerstatning. Jeg nøyer meg her med å vise til HR-2022-1820-A.
Rettstekniske hensyn
(39) Et krav om oppreisning avgjøres ofte i forbindelse med straffesaken mot skadevolderen.
Dette er en klar fordel for fornærmede og en prosessøkonomisk god løsning. I en del
tilfeller vil imidlertid ikke ménerstatningen kunne pådømmes i straffesaken fordi det ikke
er avklart om skaden er varig, eller det er behov for nærmere utredninger. Kravet skilles da
gjerne ut til egen behandling, slik det er gjort i denne saken, eller det løses utenomrettslig.
Etter mitt syn er det i slike tilfeller ikke aktuelt å ta hensyn til at skadelidte eventuelt senere
vil bli tilkjent ménerstatning ved utmålingen av oppreisningserstatningen. Til det vil
usikkerheten være for stor, og det kan dessuten føre til at oppreisningen settes ned uten
grunn, jf. Carl Aasland Jerstad, «Oppreisning og Høyesterett: gi med den ene hånden og ta
mere igjen med den andre? En kommentar til Rt. 2014 s. 392», Tidsskrift for
erstatningsrett, forsikringsrett og trygderett 2016, side 121−145. En slik samordning vil
HR-2024-708-A, (sak nr. 23-137406SIV-HRET)

8
også skape vansker der det er utviklet normerte oppreisningsbeløp, som det ifølge
rettspraksis kreves særlige forhold for å fravike, jf. blant annet HR-2023-1172-A
avsnitt 38.
(40) Den konkrete utmålingen av ménerstatning er regulert i lov og forskrift. Det gjelder også
samordning med andre ytelser etter skadeserstatningsloven § 3-1 tredje ledd. Slik jeg ser
det, kan det derfor vanskelig foretas en skjønnsmessig reduksjon i en eventuell
etterfølgende ménerstatning fordi det er tilkjent oppreisning. En slik samordning faller
utenfor rammen av § 3-1 tredje ledd.
(41) Jeg tilføyer at den samlede utmålingen skal være den samme uavhengig av om kravene
pådømmes i samme sak eller i separate saker. En ulovfestet regel om samordning vil kunne
gjøre dette krevende. Spørsmålet om ménerstatning løses, som nevnt, i tillegg i mange
tilfeller utenfor domstolene, der skjønnsmessige regler vil kunne vanskeliggjøre et oppgjør.
Ytterligere oppstår spørsmål om hvordan betydningen av skadelidtes alder, trygdeytelser
og forsikringer generelt skal behandles ved en eventuell samordning.
Oppsummering
(42) Samlet ser jeg det slik at verken lovens ordlyd, formålet med bestemmelsene, forarbeidene
eller reelle hensyn tilsier at det skal foretas en samordning av oppreisningserstatning og
ménerstatning. Avgjørelsen i Rt-2014-392 er, så vidt jeg kan se, den eneste avgjørelsen fra
Høyesterett der et noe annet syn er lagt til grunn. Selv om erstatningene kan gli noe over i
hverandre, tar de som utgangspunkt sikte på å kompensere for forskjellige former for
ulemper av ikke-økonomisk karakter. Mens ménerstatning er en ordinær erstatning,
uavhengig av skyld hos skadevolderen, tilkjennes oppreisningserstatning bare ved
personskader som er voldt forsettlig eller grovt uaktsomt og ved visse straffbare
krenkelser. Oppreisningserstatning er dermed av en noe mer ekstraordinær karakter. Til
tross for at oppreisning er blitt mer aktuelt i senere år, er den ikke ment å ta
ménerstatningens plass. De to erstatningsformene bør derfor behandles uavhengig av
hverandre, i tråd med hva som følger av Rt-2005-289.
Den konkrete oppreisningserstatningen
(43) Etter fast rettspraksis skal oppreisningserstatningen gjenspeile handlingens objektive
grovhet, den skylden skadevolderen har utvist, og skadens omfang og virkninger for den
skadelidte, jf. HR-2024-431-A avsnitt 45 med videre henvisninger.
(44) Ved forsøk på drap er det ikke fastsatt et normert oppreisningsbeløp, slik det blant annet er
gjort for etterlatte etter drap og fornærmede etter voldtekt. De normerte beløpene vil
imidlertid ha interesse ved fastsettelse av oppreisingsbeløp ved andre lovbrudd.
(45) Høyesterett har etter at anken i denne saken ble tillatt fremmet, avsagt to dommer om
oppreisningserstatning til etterlatte etter forsettlig drap, jf. HR-2023-2361-A og
HR-2024-219-A. Den normerte oppreisningserstatningen etter skadeserstatningsloven
§ 3-5 ble hevet til tre ganger folketrygdens grunnbeløp (3 G), avrundet i 2024-saken til
350 000 kroner. I samme sak ble oppreisningserstatningen til en fornærmet ved
drapsforsøk satt til 375 000 kroner.
HR-2024-708-A, (sak nr. 23-137406SIV-HRET)

9
(46) Fornærmede i saken her ble påført svært alvorlige skader. Han ble knivstukket i siden av
kroppen og måtte fjerne den ene nyren. Blodtapet som følge av stikket var omfattende, og
det var tilfeldigheter som medførte at han overlevde. Både knivstikket og operasjonsarret
har ført til arrvev som innebærer økt risiko for tarmslyng. Han har synlige arr og fortsatt
smerter i magen og ryggen som gjør at han ikke kan sitte stille over tid. Når han legger seg
ned, har han smerter i ribbein. Han har utviklet posttraumatisk stresslidelse (PTSD) og
hypokondrisk lidelse (helseangst), og har derfor ikke vært i arbeid etter hendelsen. Den
utmålte ménerstatningen er basert på et en samordnet medisinsk invaliditet på 35 prosent.
Lagmannsretten la til grunn at de fysiske og psykiske plagene han er påført, er i det øvre
sjiktet av plager etter drapsforsøk med kniv.
(47) I lys av prinsippene for utmåling, fornærmedes skader og den senere justeringen av
normerte oppreisningserstatninger, er partene enige om at beløpet – når samordning ikke
skal skje – skal settes til 325 000 kroner. Også etter mitt syn er det et passende nivå i saken
her.
(48) Anken har etter dette ført frem.
(49) Jeg stemmer for denne
D O M :
B dømmes til å betale 325 000 – trehundreogtjuefemtusen – kroner i
oppreisningserstatning til A innen to uker fra forkynnelsen av denne dom.
(50) Dommer Noer:
Særmerknad
(51) Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med førstvoterende, men ønsker å tilføye noe.
(52) Når det gjelder prinsippene for utmålingen av oppreisning og ménerstatning, slutter jeg
meg til førstvoterende. Men dette er ikke til hinder for at erstatningen kan lempes etter
skadeserstatningsloven § 5-2, hvis retten mener at det samlede ansvaret vil bli urimelig
tyngende for den ansvarlige. Spørsmålet om lemping har imidlertid ikke vært en del av
saken for Høyesterett.
(53) Partene i saken har vært enige om at oppreisningen skal settes til 325 000 kroner dersom
det ikke skal skje noen samordning, og jeg er enig i at dette beløpet da må legges til grunn.
Spørsmålet har imidlertid ikke vært prosedert for Høyesterett, og jeg ønsker ikke å mene
noe om dette er passende størrelse på oppreisningen i lys av forholdene i saken her.
HR-2024-708-A, (sak nr. 23-137406SIV-HRET)

10
(54) Dommer Bull: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende, dommer Østensen Berglund
(55) Dommer Stenvik: Likeså.
(56) Dommer Normann: Likeså.
(57) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
B dømmes til å betale 325 000 – trehundreogtjuefemtusen – kroner i
oppreisningserstatning til A innen to uker fra forkynnelsen av denne dom.
HR-2024-708-A, (sak nr. 23-137406SIV-HRET)