Sammendrag: Tjomsland, Oftedal Broch, Tønder, Støle og LundI eit avtaleskjønn ved etableringa av eit hamneanlegg for utskiping av skrotstein i Svartebukt ved Larvik sette ein av grunneigarane fram krav om vederlag for verdireduksjon på grunn av støyulemper på hytta si og på 8 regulerte hyttetomter på eigedomen. Lagmannsretten meinte at utbygginga var venteleg, og tilkjende ikkje vederlag etter hovudregelen i grannelova § 2 fyrste til tredje ledd, jf. oreigningsvederlagslova § 8. Men retten tilkjende vederlag med heimel etter grannelova § 2 fjerde ledd.Høgsterett meinte at det i overskjønnet ikkje fanst grunngjeving for fastlegginga av den konkrete tolegrensa etter grannelova § 2 fjerde ledd, og at det var uklårt korleis dei generelle prinsippa som lagmannsretten hadde gjeve uttrykk for, var nytta i dette tilfellet. Høgsterett meinte difor at det var gjort ein absolutt saksførehavingsfeil som gjorde at overskjønnet måtte opphevast, og saka måtte heimvisast til vidare handsaming i lagmannsretten. Kommunen hadde gjort gjeldande at bruk av § 2 fjerde ledd føresette at eigedommen verkeleg var teken i bruk før forverringa av brukstilhøva sette inn, og at ubygde tomter - isolert sett - difor fall utanfor ramma av føresegna. Etter Høgsteretts skjøn var ramma for den bruken som er verna etter § 2 fjerde ledd, den same for den bruken som er verna etter § 2 fyrste til tredje ledd. I dette tilfellet, der ein måtte sjå det slik at grunneigaren hadde teke i bruk eigedomen sin til bortfeste av hyttetomter, måtte dei regulerte tomtene - i den mon bortfestet vart rekna som pårekneleg - i alle tilfelle vere innanfor ramma for vernet etter § 2 fjerde ledd. Ved den nye saksførehavinga kan grunneigaren på ny gjere gjeldande vederlagskrav med grunnlag i grannelova § 2 tredje ledd, jf. Rt. 2004 side 992. I samband med det sa Høgsterett at merknader om ventelegheitsspørsmålet ikkje var nok til å slå fast om lagmannsretten her hadde bygt på korrekt rettsbruk.

NORGES HØYESTERETT
Den 21. juni 2006 avsa Høyesterett kjennelse i
HR-2006-01088-A, (sak nr. 2005/1591), sivil sak, anke,
Larvik kommune v/Larvik Havn KF (advokat Bjørn Trygve Nilsen – til prøve)
mot
Sverre Wold (advokat Magne Revheim)
S T E M M E G I V N I N G :
(1) Dommer Tjomsland: Saken gjelder anke over overskjønn. Hovedspørsmålet er om
lagmannsretten har bygd på riktig rettsanvendelse når den har tilkjent erstatning for
støyulemper i medhold av ekspropriasjonserstatningsloven § 8, jf. naboloven § 2 fjerde
ledd.
(2) Larvik kommunestyre vedtok 22. mars 1995 reguleringsplan, som senere er endret flere
ganger, for utbygging av Svartebukt Havn med atkomstvei og mellomlagre mv.
Reguleringsplanen ble vedtatt for å redusere problemene med de sterkt økende
skrotsteinmengdene fra larvikkitt-bruddene i Tvedalen. Steinbruddfirmaene i området
hadde vanskeligheter med å finne tilstrekkelig store arealer for deponering av skrotstein,
og de valgte derfor å satse på eksport. Tidligere ble skrotsteinen fraktet til havneanlegget
på Revet i Larvik for lasting og utskiping, men dette ble ansett som en dårlig løsning både
ressursmessig, miljømessig og ikke minst trafikkmessig.
(3) Steinindustrien inngikk samarbeid med Larvik kommune og Larvik Havnevesen om å
bygge et eget havneanlegg for utskiping av skrotstein i Svartebukt ved Mørjefjorden.
Etter en avtale mellom Larvik Havnevesen og Svartebukt AS, som står for
skrotsteineksporten fra Larvik-området, er det arealet som er regulert til havneområde,
mellomlagrings- og veiformål ervervet av Larvik kommune. Havnen ble satt i drift våren
2003. Larvik kommune har fastsatt reguleringsbestemmelser for Svartebukt vei og havn.
Paragraf 13 i disse bestemmelsene gjelder ”Driftstider og støytiltak for Svartebukt
havneområde og transport mellom Tvedalen og Svartebukt”.

2
(4) Utbygging av Svartebukt nødvendiggjorde erverv av grunn og rettigheter fra i alt åtte
eiendommer.
(5) Med seks av de åtte grunneierne, som ble berørt av grunnervervet, ble det inngått
minnelige avtaler om erstatningsoppgjøret. For de to øvrige begjærte Larvik kommune
v/Larvik Havnevesen 10. januar 2003 avtaleskjønn i samsvar med avgitte erklæringer.
(6) Denne saken gjelder eiendommen gnr. 4084 bnr. 5, som tilhører Sverre Wold. Ved
erklæring 2. september 1996 samtykket daværende eier av eiendommen – Sverre Wolds
mor – i at kommunen tiltrådte nødvendig grunn og rettigheter i forbindelse med
utbyggingen. I erklæringen het det:
”Oppnås ikke enighet ved forhandlinger, fastsettes erstatning ved rettslig skjønn etter
vanlige ekspropriasjonsrettslige prinsipper og i samsvar med skjønnslovens regler for
ekspropriasjonssaker. Larvik kommune begjærer skjønn omgående dersom det viser
seg at minnelige løsninger ikke kommer i stand, senest innen anleggsarbeidene starter
opp.”
(7) Sverre Wolds eiendom er en skogbrukseiendom hvor det er bortfestet hyttetomter. Deler
av eiendommen ble i 1985 regulert til hytteområde med plassering av til sammen
12 hyttetomter. På en av disse tomtene har Wold i 1986, før han overtok eiendommen,
bygd egen hytte. Tre av tomtene er bortfestet, mens de øvrige åtte fortsatt er ubebygd. Det
var før 1985 bortfestet 20 hyttetomter på eiendommen.
(8) Larvik tingrett avhjemlet skjønn 5. juli 2004. Sverre Wold ble, som eier av gnr. 4085
bnr. 5, i tillegg til erstatning for selve grunnavståelsen tilkjent erstatning for
verdireduksjon som følge av støyulemper fra Svartebukt-anlegget for de åtte ubebygde
hyttetomtene med til sammen 280 000 kroner. Han fikk også en erstatning på
30 000 kroner som følge av støyulemper på egen hytteeiendom. Wold ble videre tilkjent
erstatning for enkelte andre forhold, uten at jeg går nærmere inn på disse
erstatningspostene.
(9) Både Sverre Wold og Larvik kommune begjærte overskjønn. Agder lagmannsrett
avhjemlet 23. september 2005 overskjønn med slik slutning:
”1. Larvik kommune betaler med fradrag for eventuelle forskudd slik erstatning
til Sverre Wold som foran fastsatt med tillegg av 7 % avsavnsrente.
2. I saksomkostninger betaler Larvik kommune kr. 156.491,28, inklusive
merverdiavgift innen 2 – to – uker fra forkynnelse av overskjønnet. Ved
forsinket betaling påløper den til enhver tid gjeldende forsinkelsesrente
fastsatt i medhold av forsinkelsesrentelovens § 3 fra forfall til betaling skjer.
3. De lovbestemte utgifter ved overskjønnet dekkes av Larvik kommune.”
(10) Sverre Wold ble av lagmannsretten tilkjent erstatning for grunnavståelse og for skader og
ulemper i forbindelse med bygging og drift av Svartebukt vei- og havneanlegg.
Lagmannsretten kom til at støyulempene fra veiutbygging og utskipingshavn var resultat
av en ventelig utvikling i området og tilkjente ikke erstatning for overskridelse av den
alminnelige tålegrensen i naboloven § 2 første til tredje ledd. Derimot tilkjente
lagmannsretten erstatning i medhold av naboloven § 2 fjerde ledd for støyulemper på
Wolds egen hytteeiendom og seks av de åtte innregulerte ubebygde hyttetomtene på
gjenværende eiendom. For tre av tomtene ble erstatningen satt til 75 000 kroner hver og

3
for de tre øvrige til 30 000 kroner hver. For Wolds egen hytte ble erstatningen satt til
150 000 kroner. Den samlede støyerstatning ble etter dette 465 000 kroner.
(11) Larvik kommune har påanket overskjønnet til Høyesterett. Anken gjaldt rettsanvendelsen
og saksbehandlingen – skjønnsgrunnene og lagmannsrettens nektelse av å godta
fremleggelse av et dokument. Høyesteretts kjæremålsutvalg nektet anken over
saksbehandlingen fremmet for så vidt gjaldt spørsmålet om dokumentfremleggelse.
Larvik kommune har senere frafalt anken over saksbehandlingen for spørsmålet om
mangelfulle skjønnsgrunner.
(12) I anketilsvaret gjorde ankemotparten gjeldende at lagmannsretten hadde tatt feil når den
var kommet til at veibygging og utskipingshavn var ventelig, og det er anført at
Høyesterett har kompetanse til å ta stilling til denne problemstillingen dersom kommunen
får medhold i anken vedrørende naboloven § 2 fjerde ledd.
(13) Larvik kommune har for Høyesterett sammenfatningsvis anført:
(14) Naboloven § 2 fjerde ledd ble ikke påberopt av ankemotparten for overskjønnet, og
spørsmålet om å anvende denne bestemmelsen ble heller ikke tatt opp overfor partene fra
rettens side. Det fremgår av lagmannsrettens bemerkninger at den har lagt til grunn en for
lav tålegrense etter § 2 fjerde ledd. Lagmannsretten synes videre å bygge på feil
rettsanvendelse når den uttaler at støyen har ”merkbare negative konsekvenser for
bruken”, mens lovens krav er at det må skje en ”monaleg forverring av brukstilhøva”. Det
er også en feil at betydningen av støyulempene for bruksforholdene ikke konkret er
drøftet, jf. Rt. 2002 side 1080.
(15) Lagmannsretten har hatt en feil tilnærming når det gjelder anvendelsen av § 2 fjerde ledd i
forhold til de ubebygde tomtene. En anvendelse av denne bestemmelsen forutsetter at det
er etablert en faktisk bruk på eiendommen før forverringen inntrer, og ubebygde tomter
faller derfor utenfor rammen av bestemmelsen, med mindre utnyttelsen som tomt kan ses
som ledd i en allerede etablert bruk av eiendommen.
(16) Støyulempene må vurderes i lys av de retningslinjer som myndighetene har fastsatt for
behandling av støy ved arealplanlegging. Miljøverndepartementets retningslinjer T-1442
fastsatt 26. januar 2005, gjelder blant annet for ”havner og terminaler”, og det er derfor
disse grenseverdiene som i dag best gir uttrykk for samfunnets syn på støyulempene.
(17) Det fremgår av de støyrapportene som Sinus AS har utarbeidet at støybelastningen i all
hovedsak er under det som er fastsatt i disse retningslinjer. Av den siste supplerende
rapporten som er utarbeidet i forbindelse med ankesaken, fremgår det at ved normal drift
har alle objekter – både hytten og tomtene – et støynivå som er godt innenfor den
anbefalte. Ved lekterlasting hvor driftstiden er fra klokken 07.00 til klokken 23.00 har tre
av hyttetomtene et støynivå som tilsvarer grenseverdien ifølge T-1442, mens de fire
øvrige objektene ligger godt under grensen. Dersom det er lekterlasting og driftstiden er
hele døgnet, har tre av tomtene et maksimalnivå som er langt over grenseverdien, mens de
øvrige har et støynivå som er omkring grenseverdien. Forskjellen skyldes at støy om
kvelden og natten regnes som sterkere enn den egentlig er.
(18) Støymålingene må imidlertid ses i sammenheng med at lastingen bare skjer et begrenset
antall dager i løpet av et år. I 2005 skjedde dette bare i 54 dager. Videre må det tas i

4
betraktning at det i reguleringsbestemmelsene for Svartebukt Havn er lagt strenge
restriksjoner på virksomheten i den tiden av året – fra 15. mai til 15. september – hvor
bruk av hyttene er særlig aktuell. Betydningen av disse retningslinjer er ikke vurdert av
lagmannsretten. Det forhold at all virksomhet er totalforbudt i tre uker i fellesferien, at
drift om natten som hovedregel ikke er tillatt, at virksomheten skal stanse kl. 18.00 om
fredagen og at det normalt ikke skal være drift i perioden fra lørdag kl 14.00 til mandag
morgen innebærer at de samlede støyulemper for samtlige objekter ligger klart under
tålegrensen i naboloven § 2 fjerde ledd.
(19) Selv om drøftelsen i overskjønnet er svært mangelfull gir den – supplert med det faktum
som fremgår av saksdokumentene og som partene er enige om – etter kommunens syn et
tilstrekkelig grunnlag for å prøve rettsanvendelsen. Og Høyesterett har – særlig hensett til
de foretatte støymålingene – grunnlag for å avsi frifinnelsesdom.
(20) Subsidiært gjør kommunen gjeldende at lagmannsretten har bygd på feil rettsanvendelse
når den har konkludert med at den ”monaleg forverring” bare eller i særlig grad ”råkar ein
avgrensa krins av personar”. Lagmannsretten har ikke angitt hvilke eiendommer den har
trukket inn i denne vurderingen, og heller ikke hvilke kriterier som er lagt til grunn ved
sammenligningen.
(21) Lagmannsretten har derimot bygd på en riktig rettsanvendelse når den er kommet til at
støyen fra havneanlegget var ”venteleg” i naboloven § 2 tredje ledds forstand.
Bevisbedømmelsen som ligger til grunn for dette standpunkt kan ikke overprøves. Men
selv om man skulle komme til at støyulempene ikke var ventelige, mener kommunen at
det må anses klart at ulempene ikke overskrider den tålegrensen som følger av § 2 første
til tredje ledd for ikke ventelige ulemper. Også under denne forutsetning er derfor
vilkårene til stede for å avsi frifinnelsesdom.
(22) Larvik kommune har for Høyesterett nedlagt slik påstand:
”Prinsipalt:
Larvik kommune frifinnes for krav om ulempeserstatning som gjelder for
ankemotpartens fritidsbolig I 574, og som gjelder for tomt nr. 5, 7, 8, 9, 10 og 11.
Subsidiært:
Agder lagmannsretts overskjønn oppheves og hjemvises til lagmannsretten for ny
behandling så langt det er påanket.
I begge tilfeller:
Larvik kommune v/Larvik Havn KF dekker ankemotpartens nødvendige omkostninger
for Høyesterett.”
(23) Ankemotparten, Sverre Wold, har for Høyesterett sammenfatningsvis anført:
(24) Lagmannsretten har bygd på en riktig forståelse av naboloven § 2 fjerde ledd, og rettens
begrunnelse er – når den leses i sammenheng med det faktum som partene er enige om –
tilstrekkelig til at rettsanvendelsen kan prøves.
(25) Det bestrides at lagmannsretten har anvendt en for lav tålegrense. Lagmannsretten har
riktig lagt til grunn at det skal skje en individuell og konkret fastsettelse av tålegrensen

5
etter naboloven § 2 fjerde ledd. Den har med rette lagt betydelig vekt på at saken gjelder
hytte og tomter til ferie- og rekreasjonsformål.
(26) Verdsettelsen i overskjønnet er skjedd pr. 2. september 1996 i samsvar med den avtale
som var inngått. Det er derfor retningslinjer for beregning av støy fra industrien mv. i
T-506 fastsatt av SFT, som gjaldt på dette tidspunkt, som vil være veiledende. I disse
retningslinjer er grenseverdien for hytte satt lavere enn for bolig. Dersom det likevel tas
hensyn til retningslinjene i T-1442, må det tas i betraktning at disse har en særskilt omtale
av såkalte stille soner.
(27) Ved vurderingen av støyulempen må man ikke bare se på det såkalte ekvivalentniåvet,
men man må i betydelig grad legge vekt på maksimalnivået. Det er støyen fra lastingen
som er særlig sjenerende. Selv om man legger til grunn de retningslinjer som er gitt i
reguleringsplanen for virksomheten i anlegget, viser erfaring at atskillig av virksomheten
finner sted sommerstid når hyttene i området særlig benyttes. I forhold til retningslinjene i
T-506 skjer det i denne saken en betydelig overskridelse av grenseverdiene, men dette
gjelder – etter ankemotpartens syn – også i forhold til retningslinjene i T-1442.
(28) Det bestrides at overskjønnet har foretatt en uriktig anvendelse av vilkåret ”monaleg
forverring” når det har vurdert hver enkelt hyttetomt isolert. Det er ikke grunnlag for å
hevde at ubebygde tomter ikke omfattes av fjerde ledd. Både aktuell og fremtidig
påregnelig bruk omfattes av bestemmelsen, og også eiendommens fremtidige påregnelige
bruksinteresse er derfor beskyttet. Verdifall på tomter omfattes av området for § 2 første
til tredje ledd, og det er ingen reelle grunner som tilsier at fjerde ledd i denne henseende
står i en annen stilling.
(29) Lagmannsretten er kommet til at vilkåret om at ulempen ”berre eller i særleg grad” må
ramme en begrenset krets av personer er oppfylt. Lagmannsrettens standpunkt er åpenbart
riktig, og det er – etter omstendighetene – tilstrekkelig begrunnet i premissene.
(30) Lagmannsretten har bygd på en uriktig forståelse av ”ventelighetskriteriet” i naboloven
§ 2 tredje ledd, når den er kommet til at støyulempene i dette tilfellet var ventelige. Det
vises til at utskiping av slik stein er en ny virksomhet. Synspunktene i Høyesteretts dom
av 2. mai 2006 (sak nr. 2005/548) i Gardermo-saken om innholdet av ventelighetskriteriet
må her få stor betydning. Ventelighetskriteriet må konkret være oppfylt i forhold til denne
eiendom. Høyesterett har – dersom kommunen får medhold i anken vedrørende
naboloven § 2 fjerde ledd – tilstrekkelig materiale til å opprettholde lagmannsrettens
avgjørelse med grunnlag i naboloven § 2 første til tredje ledd. Under enhver omstendighet
tilsier hensynet til at spørsmålet må kunne prøves ved det nye skjønnet, at Høyesterett
ikke kan avsi en frifinnende dom i dette tilfellet.
(31) Sverre Wold har for Høyesterett nedlagt slik påstand:
”1. Agder lagmannsretts overskjønn avsagt 23.09.05 stadfestes.
2. Sverre Wold tilkjennes saksomkostninger for behandling av saken i
Høyesterett med tillegg av morarenter fra forkynnelse av dommen.”
(32) Jeg er kommet til at overskjønnet må oppheves fordi begrunnelsen ikke gir tilstrekkelig
grunnlag for å prøve rettsanvendelsen.

6
(33) Høyesteretts kompetanse etter skjønnsloven av 1. juni 1917 nr. 1 § 38 er begrenset til å
prøve lagmannsrettens saksbehandling og rettsanvendelse. Anken gjelder nå bare
rettsanvendelsen. Denne må prøves ut fra det saksforhold som fremgår av
lagmannsrettens skjønnsgrunner, men likevel slik at disse kan suppleres med
kjensgjerninger som er vitterlige eller ubestridte i saken. Jeg vil imidlertid tilføye at det
faktum som det kan bli spørsmål om å supplere lagmannsrettens skjønnsgrunner med, må
være oversiktlig og entydig for at Høyesterett kan anse det forsvarlig å foreta en slik
supplering.
(34) Saken gjelder lagmannsrettens tilkjennelse av erstatning for støyulemper. Etter
ekspropriasjonserstatningsloven § 8 første punktum skal grunneieren ved ekspropriasjon
ha erstatning for ulemper på gjenværende eiendom så langt dette ikke er inkludert i den
erstatning som er fastsatt for den avståtte del av eiendommen. Etter bestemmelsen i annet
punktum skal det likevel ikke gis erstatning for ”ulemper av allmenn karakter for
eigedomar i distriktet”, dersom ikke ulempene overstiger det en eier må finne seg i etter
naboloven uten erstatning.
(35) Når det gjelder ulemper som er en følge av selve grunnavståelsen – typisk
arronderingsulemper – skal disse erstattes fullt ut som særulemper uten noen tålegrense.
Ulemper som derimot skyldes det tiltak det eksproprieres til, anses som allmenne ulemper
etter bestemmelsens annet punktum og skal bare erstattes i den utstrekning disse
overstiger tålegrensen i naboloven. Det foreligger en omfattende og fast rettspraksis for at
støy, særlig fra veier og flyplasser bedømmes som allmenne ulemper, og jeg finner det –
som lagmannsretten – klart at støyulempene i dette tilfellet må anses som allmenne
ulemper. Dette er også partene enige om.
(36) Lagmannsretten tar først stilling til om støyulempene var ”venteleg etter tilhøva på
staden”, jf. naboloven § 2 tredje ledd. Rettens begrunnelse, som jeg avslutningsvis i mine
bemerkninger kommer tilbake til, er følgende:
”Støyulempene er en følge av veianlegg og havneanlegg tilknyttet steinindustrien i
området. Steinindustrien har lange tradisjoner og har pågått i lang tid i området i
relativt betydelig omfang. At det over tid blir behov for veiutbygging og
utskipningshavn er etter lagmannsrettens oppfatning noe man må forvente. Den
utvikling og de støyulemper dette måtte medføre er således en påregnelig utvikling selv
om man på forhånd ikke kunne si eksakt hvordan støykildene ville manifestere seg.”
(37) Lagmannsretten går deretter over til å behandle bestemmelsen i naboloven § 2 fjerde ledd.
Etter denne bestemmelsen kan også ulemper som var ventelige og ulemper som ikke er
verre enn de ulemper som pleier å følge av bruks- og driftsmåter slike steder, anses som
urimelige og gi grunnlag for erstatning. Vilkårene er da at det er skjedd ”ei monaleg
forverring av brukstilhøva”, og at dette ”berre eller i særleg grad” har rammet ”ein
avgrensa krins av personar”. Selv om disse vilkårene er oppfylt, vil det bero på en konkret
vurdering om det vil være rimelig å tilkjenne erstatning.
(38) Det er opplyst at ankemotparten for lagmannsretten ikke hadde påberopt bestemmelsen i
§ 2 fjerde ledd, og at lagmannsretten heller ikke anmodet partene om å uttale seg om
anvendelsen av denne bestemmelsen. Når lagmannsretten under rådslagningen likevel
kom til at den ville anvende bestemmelsen, burde skjønnsforhandlingen etter mitt syn ha
vært reassumert. Det er nærliggende å anta at de mangler ved lagmannsrettens drøftelse

7
av forholdet til naboloven § 2 fjerde ledd, som etter mitt syn foreligger, kan ha
sammenheng med at den rettslige forståelsen av bestemmelsen ikke var prosedert.
(39) Om den generelle forståelsen av bestemmelsen i naboloven § 2 fjerde ledd uttaler
lagmannsretten:
”Sammenholdt med vederlagsloven § 8 hjemler naboloven § 2 fjerde ledd rett til
erstatning ved ekspropriasjon selv om ekspropriasjonstiltaket er venteleg på stedet og
selv om ulempene ved tiltaket ikke er verre enn de ulemper som pleier å følge vanlige
bruks- eller driftsmåter for slikt tiltak. Det er tale om ulemper som ligger mellom den
alminnelige tålegrense og den lavere spesielle tålegrense som kan kreves erstattet etter
bestemmelsen. Men det er bare virkninger på bruksforholdene på saksøktes eiendom
som kan tas i betraktning. For så vidt angår bruksforholdene må imidlertid de aktuelle
og de påregnelige virkninger vurderes særskilt for henholdsvis boligeiendommer,
jordbrukseiendommer, skogbrukseiendommer, fritidseiendommer m.v. Om den
erstatningsrettslige konsekvens skal slå ut i omsetningsverdi eller bruksverdi er et
spørsmål for seg som må ses i sammenheng med spørsmålet om erstatningen ellers skal
bygge på omsetningsverdi eller bruksverdi. …”
(40) Lagmannsretten gir i disse bemerkninger – som i hovedsak er i samsvar med premissene i
Rt. 1996 side 232 – uttrykk for en riktig forståelse av bestemmelsen i naboloven § 2
fjerde ledd. Det er i tråd med dette når lagmannsretten senere i drøftelsen trekker frem at
det er ”fritid og rekreasjon som er den sentrale bruk” som et viktig moment i vurderingen.
For fullstendighetens skyld tilføyer jeg at uttalelsene i Rt. 1996 side 232 er blitt utdypet i
dommen i Rt. 2002 side 1080 hvor det på side 1090 blant annet heter:
”Det gjelder ikke noen generell tålegrense etter naboloven § 2 fjerde ledd. Tålegrensen
vil måtte fastsettes konkret og vil bl.a. bero på hva slags bruk som er aktuell og
påregnelig på eiendommen. I kjennelsen i Rt. 1996 side 232 uttales det at det også etter
fjerde ledd er tale om en ”forholdsvis høy tålegrense”, men den må – heter det – ligge
”et stykke under den alminnelige tålegrense som følge av tredje ledd”. Denne
bemerkningen må forstås på bakgrunn av at bestemmelsen i fjerde ledd ble gitt med
sikte på påregnelige og sedvanlige ulemper hvor det etter den tidligere rettstilstand
skulle svært meget til for å bli tilkjent erstatning. Etter mitt syn må proposisjonens
understrekning av bestemmelsens karakter av ”sikkerhetsventil” for de tilfeller hvor
det kan ”synes særlig urimelig” at skadelidte blir stående uten erstatningsrettslig vern,
forstås med dette som bakgrunn.”
(41) Kommunen gjør gjeldende at anvendelsen av § 2 fjerde ledd forutsetter at det er etablert
en faktisk bruk på eiendommen før forverringen av bruksforholdene inntrådte, og at
ubebygde tomter – isolert vurdert – derfor faller utenfor rammen av bestemmelsen.
(42) Bestemmelsens ordlyd – ”forverring av brukstilhøva” – kan etter mitt syn forstås slik at
det vises til det som er den aktuelle bruken, men uttrykket ”brukstilhøva” kan også ha en
videre forståelse slik at planlagte og påregnelige bruksmåter omfattes.
(43) Spørsmålet er i lovforarbeidene omtalt i NOU 1982: 19 Generelle lovregler om erstatning
for forurensningsskade side 264 punkt 6. Innledningsvis uttales det der at vurderingen av
om det er skjedd ”en vesentlig forverring av bruksforholdene” skal skje ”ut fra den
aktuelle bruken på den eiendom det gjelder”. Utvalget reiser imidlertid noe senere nettopp
spørsmålet om ”i hvilken utstrekning” det vil være berettiget å ta i betraktning
”forventede endringer i bruken av en eiendom”. Som eksempel nevnes at innehaveren av
en bensinstasjon har tenkt å legge ned driften og i stedet parsellere ut eiendommen til
boligtomter. Utvalget omtaler deretter enkelte rettskilder som – slik jeg forstår

8
fremstillingen – taler for i en viss utstrekning også å trekke inn fremtidige bruksendringer.
Utvalget konkluderer med at det ikke vil gå nærmere inn på spørsmålet. Drøftelsen – lest i
sammenheng – viser at utvalget ikke kan ha oppfattet bestemmelsens ordlyd eller det
innledende utgangspunkt som avgjørende. Utvalgets spørsmålstilling – ”i hvilken
utstrekning” – kan tyde på at det ikke kan ha ansett den aktuelle bruken for å være en
absolutt skranke i denne sammenheng.
(44) I dommen i Rt. 2002 side 1080 forutsettes det – i det avsnittet jeg nettopp har gjengitt –
uten nærmere drøftelse at bestemmelsen både gjelder aktuell og påregnelig bruk på
eiendommen. I den juridiske teori er det gitt uttrykk for forskjellige oppfatninger, jf.
Hans Christian Bugge: ”Forurensningsansvaret”, 1999, side 492, Endre Stavang:
”Naborettens forurensningsansvar”, 1999, side 127–128 og Stordrange og Lyngholt:
”Ekspropiasjonserstatningsloven, Kommentarutgave”, 3. utgave, 2000, side 263.
(45) Etter mitt syn taler gode grunner for at rammen for den bruk som beskyttes etter
naboloven § 2 fjerde ledd, er den samme som for den bruk som vernes etter § 2 første til
tredje ledd. Noe bestemt standpunkt til dette er det imidlertid ikke nødvendig å ta i denne
saken. Jeg viser til at det er bortfestet 23 hyttetomter fra Sverre Wolds eiendom, og til at
de hyttetomtene som denne saken gjelder, er utskilt i samsvar med godkjent regulering.
Når dette er situasjonen, finner jeg at Wold må anses å ha tatt i bruk sin eiendom til
bortfeste av hyttetomter, på en slik måte at de regulerte tomtene – i den utstrekning
bortfeste anses påregnelig – under enhver omstendighet omfattes av rammen for vernet
etter § 2 fjerde ledd.
(46) Jeg tilføyer at selv om vilkårene i § 2 fjerde ledd er oppfylt, vil det – som jeg tidligere har
fremhevet – bero på en konkret vurdering om det vil være rimelig å tilkjenne erstatning. I
denne vurderingen vil det etter min mening være av betydning om forverringen rammer
en aktuell bruk eller en påregnelig fremtidig bruk. I sistnevnte tilfelle vil det kunne være
aktuelt å kreve mer for å tilkjenne erstatning. Det vil i rimelighetsvurderingen blant annet
også kunne sees hen til hvilke tilpasningsmuligheter som foreligger.
(47) Min innvending mot overskjønnet er at det ikke inneholder noen begrunnelse når det
gjelder fastleggingen av den konkrete tålegrensen etter naboloven § 2 fjerde ledd, og at
det er uklart hvorledes de generelle prinsipper lagmannsretten har gitt uttrykk for, i dette
tilfellet er anvendt.
(48) Lagmannsretten har ikke drøftet hvorledes støyulempene innvirker på bruksforholdene på
eiendommen. Det er dette som er lovens kriterium. For eiendommer som brukes eller skal
brukes til fritidsformål, vil det nok i atskillig utstrekning si seg selv hvilken virkning
støyulemper vil ha for bruksutøvelsen. Men problemstillingen må likevel behandles, jf.
Rt. 2002 side 1080 (på side 1091–1092).
(49) I sin oppsummering uttaler lagmannsretten at ”en støyeskalering i den størrelse vi står
overfor her vil måtte få merkbare negative konsekvenser for bruken og således ha negativ
innvirkning på verdien”. ”Merkbare negativ konsekvenser” er imidlertid en annen – og
mildere – uttrykksmåte enn lovens kriterium ”monaleg forverring” som innebærer et
kvalifisert krav.
(50) Når det gjelder den faktiske støybelastningen nøyer lagmannsretten seg med å vise til
fremstillingen i tingrettens skjønn. Her er det redegjort for den støymåling som da var

9
foretatt og for omfanget av lastingen. Lagmannsretten har ikke nærmere beskrevet de
elementer ved støyplagen som den har funnet avgjørende. Det er således ikke angitt om
det er den gjennomsnittlige støybelastningen eller – slik ankemotparten har fremhevet –
støyen i forbindelse med lasting som er særlig vektlagt i den forbindelse. Forholdet
mellom støymålingene og de veiledende grenser for støy som myndighetene har fastsatt i
forbindelse med arealplanlegging, er ikke drøftet. Det er heller ikke redegjort for
betydningen av de restriksjoner – som jeg kort omtalte under gjengivelsen av kommunens
anførsler – som av hensyn til støybelastningen er fastsatt i reguleringsbestemmelsene
§ 13. Etter det opplyste ble det ved behandlingen i lagmannsretten lagt stor vekt på
gjennomgåelsen av disse bestemmelser. Jeg bemerker at disse bestemmelsene vil kunne
ha betydning blant annet for å ta stilling til omfanget av overskridelser av de veiledende
støygrenser.
(51) Jeg er på denne bakgrunn kommet til at Høyesterett ikke har tilstrekkelig grunnlag for å
prøve lagmannsrettens rettsanvendelse. Etter mitt syn vil det ikke være forsvarlig om
Høyesterett – slik begge parter synes å ønske – i et tilfelle som dette skulle foreta den
nødvendige faktasupplering på grunnlag av sakens dokumenter. I så fall ville Høyesterett
langt på vei få rollen som en skjønnsrett.
(52) Det blir etter dette ikke nødvendig for meg å gå nærmere inn på det som partene har
anført vedrørende de støymålinger som har vært foretatt. På bakgrunn av prosedyren vil
jeg likevel knytte et par bemerkninger til spørsmålet om hvilke av de offentlige
retningslinjer for støybelastning som er utarbeidet for arealplanlegging, som bør trekkes
inn i den erstatningsrettslige vurderingen. Disse retningslinjene er for det spørsmål de
gjelder, bare rådgivende, og de har under ingen omstendighet direkte betydning for
erstatningsspørsmålet, jf. blant annet Ot.prp. nr. 33 (1988–1989) side 143, Rt. 1983
side 152 og Høyesteretts dom i Gardermo-saken.
(53) Et spørsmål som har vært omdiskutert under prosedyren, er hvorledes det skal forholdes
dersom det etter ervervet, men før skjønnet, er kommet nye retningslinjer. I Gardermo-
dommen uttalte Høyesterett at ”retningslinjene for 2005 om forsvarlige støygrenser for
boligbygging – utarbeidet ut fra dagens kunnskap om støyproblematikk – vil være av
betydelig interesse i vår sak”. Disse retningslinjer ble altså anvendt selv om støyulempen
inntrådte før retningslinjene ble fastsatt. Jeg mener at dette prinsipp bør anvendes enten
retningslinjene er blitt skjerpet eller lempet i det mellomliggende tidsrom. Dersom
retningslinjene ikke overlapper hverandre vil det etter omstendighetene kunne være
aktuelt for skjønnsretten å se hen til begge, og det kan også være andre forhold som tilsier
at også de eldre retningslinjene kan være av interesse. Men utgangspunktet må være at det
er de gjeldende retningslinjer som gir best veiledning. Retningslinjene er, som nevnt,
hjelpemiddel for rettens vurdering av støyulempen, og man bør da benytte det
hjelpemiddel som best gir uttrykk for dagens kunnskap og syn på støyproblematikken. En
form for ”ervervet rett" til å få ulempene vurdert i forhold til de retningslinjer som gjaldt
på ervervstidspunktet, har grunneieren etter mitt syn ikke. Jeg kan ikke se at et
avtaleskjønn som det foreliggende, i denne henseende står i en annen stilling enn andre
saker.
(54) Den ankende part har også gjort gjeldende at lagmannsretten ikke har drøftet spørsmålet
om det bare eller i særlig grad er ”ein avgrensa krins av personar” som er rammet av
forverringen av bruksforholdene. Jeg er enig i denne innvendingen mot skjønnsgrunnene.
Disse inneholder enkelte generelle bemerkninger om den rettslige forståelsen av dette

10
vilkåret, men retten foretar ikke noen konkret vurdering av spørsmålet. Om forståelsen av
dette vilkåret viser jeg til Rt. 2002 side 1080 (på side 1093–1094). Da jeg – som det har
fremgått – er kommet til at overskjønnet må oppheves på et annet grunnlag, går jeg ikke
nærmere inn på betydningen av den mangelfulle drøftelsen på dette punkt.
(55) Ved den nye behandlingen av saken vil ankemotparten på ny kunne gjøre gjeldende
erstatningskrav med grunnlag i naboloven § 2 tredje ledd, jf. Rt. 2004 side 992. Jeg
tilføyer i den forbindelse at lagmannsrettens bemerkninger om ventelighetsspørsmålet –
som jeg gjenga innledningsvis i mine bemerkninger – ikke er tilstrekkelige til å fastslå om
lagmannsretten her har bygd på en riktig rettsanvendelse. Jeg viser om det rettslige
innholdet av ventelighetskriteriet til Høyesteretts dom i Gardermo-saken. Det er særlig
grunn til å fremheve at det som skal vurderes er om det var ventelig at utskipingshavnen
med tilhørende anlegg ville bli etablert på et sted som ville medføre støyulemper av denne
karakter for ankemotparten. Vurderingen av om ulempene i relasjon til naboloven § 2
tredje ledd var ventelige, hører det under lagmannsretten å ta stilling til.
(56) Min konklusjon blir etter dette at det foreligger en absolutt saksbehandlingsfeil, jf.
tvistemålsloven § 384 annet ledd nr. 5, jf. § 383 annet ledd, jf. skjønnsloven § 2, som
innebærer at overskjønnet må oppheves så langt det er påanket, og at saken må hjemvises
til fortsatt behandling ved lagmannsretten.
(57) Det er enighet om at ankemotparten skal tilkjennes omkostninger for Høyesterett, jf.
skjønnsloven § 54 b. Det er fremsatt et samlet omkostningskrav på 271 276 kroner,
hvorav 175 000 kroner, eksklusive mva., er salær til advokat Revheim som var
ankemotpartens prosessfullmektig for Høyesterett og 37 000 kroner, inklusive mva., er
salær til advokat Frønes som var ankemotpartens prosessfullmektig for lagmannsretten og
som innga anketilsvar. Jeg er kommet til at salærkravene overstiger det som har vært
nødvendig for en forsvarlig behandling av ankesaken, jf. tvistemålsloven § 176, og jeg
finner at salæret til advokat Revheim bør settes til 125 000 kroner, eksklusive mva., og
salæret til advokat Frønes til 25 000 kroner, inklusive mva. De samlede omkostninger,
inklusive utlegg, blir etter dette 196 776 kroner.
(58) Jeg stemmer for denne
K J E N N E L SE :
1. Lagmannsrettens overskjønn oppheves så langt det er påanket, og saken hjemvises
til fortsatt behandling ved lagmannsretten.
2. I saksomkostninger for Høyesterett betaler Larvik kommune til Sverre Wold
196 776 – etthundreognittisekstusensyvhundreogsyttiseks – kroner innen 2 – to –
uker fra forkynnelsen av denne kjennelse med tillegg av den alminnelige
forsinkelsesrente etter forsinkelsesrenteloven § 3 første ledd første punktum fra
utløpet av oppfyllelsesfristen til betaling skjer.

11
(59) Dommer Oftedal Broch: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(60) Dommer Tønder: Likeså.
(61) Dommer Støle: Likeså.
(62) Dommer Lund: Likeså.
(63) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
K J E N N E L S E :
1. Lagmannsrettens overskjønn oppheves så langt det er påanket, og saken hjemvises
til fortsatt behandling ved lagmannsretten.
2. I saksomkostninger for Høyesterett betaler Larvik kommune til Sverre Wold
196 776 – etthundreognittisekstusensyvhundreogsyttiseks – kroner innen 2 – to –
uker fra forkynnelsen av denne kjennelse med tillegg av den alminnelige
forsinkelsesrente etter forsinkelsesrenteloven § 3 første ledd første punktum fra
utløpet av oppfyllelsesfristen til betaling skjer.
Riktig utskrift bekreftes: