Dato: 2022-04-29

Sammendrag: Polske myndigheter har utstedt arrestordre på en norsk borger mistenkt for utførsel av en betydelig mengde narkotika fra Polen. Høyesterett har kommet til at mannen kan overleveres til straffeforfølgning i Polen.

Av Høyesterettsavgjørelsen fremgår det at det er store mangler ved det polske rettsvesenet, særlig fordi domstolene ikke lenger er uavhengige av den lovgivende og utøvende makt. Dette skaper en generell risiko for at mistenkte vil få krenket sin grunnleggende rett til rettferdig rettergang. Dette er imidlertid ikke tilstrekkelig for å avslå en begjæring om overlevering. Det må i tillegg være reell risiko for at den aktuelle personen vil få sine rettigheter krenket. Slik situasjonen nå er i Polen, skal det lite til for at begjæringen må avslås.

I denne konkrete saken var det ikke tilstrekkelige holdepunkter for at den aktuelle personen vil få sine rettigheter krenket dersom han overleveres. Det var ikke nok at narkotikasaken var stor, og at saken hans har vært omtalt i polsk media.

Avgjørelsen avklarer vilkårene for at mistenkte kan overleveres til Polen for straffeforfølgning eller soning.

K J E N N E L S E
avsagt 29. april 2022 av Høyesterett i avdeling med
justitiarius Toril Marie Øie
dommer Aage Thor Falkanger
dommer Knut H. Kallerud
dommer Ingvald Falch
dommer Erik Thyness
HR-2022-863-A, (sak nr. 21-154386STR-HRET)
Anke over Borgarting lagmannsretts kjennelse 21. oktober 2021
A (advokat Nils Christian Nordhus)
mot
Påtalemyndigheten (statsadvokat Petter Sødal)

2
S T E M M E G I V N I N G
(1) Dommer Falch:
Sakens spørsmål og bakgrunn
(2) Saken gjelder begjæring om overlevering av en person til Polen i medhold av en europeisk
arrestordre. Spørsmålet er om overleveringen vil være i strid med Den europeiske
menneskerettskonvensjonen (EMK) artikkel 6, jf. arrestordreloven § 8 andre ledd.
(3) Distriktsdomstolen i Gorzów Wlkp. i Polen utstedte 21. april 2010 europeisk arrestordre
mot A. Han har siden 1993 vært norsk statsborger, etter å ha innvandret fra Polen. I
arrestordren er det oppgitt at han er polsk statsborger.
(4) Det fremgår av arrestordren at domstolen ber om at A arresteres og overleveres til Polen
med sikte på straffeforfølgning der. Grunnlaget er mistanke om ni tilfeller av grov
narkotikakriminalitet. I korthet omfatter mistanken at A i perioden 2004–2006 deltok i og
ledet en organisert kriminell gruppe som brakte eller forsøkte å bringe amfetamin fra Polen
til Norge. Samlet er han mistenkt for å ha hatt befatning med omkring 580 kilo amfetamin.
(5) A ble etterlyst for pågripelse gjennom Schengen informasjonssystem 20. februar 2020.
Først da ble arrestordren kjent for norske myndigheter. A ble 18. august 2020 pågrepet av
norsk politi i anledning etterforskningen av en annen narkotikasak, og han har siden vært
varetektsfengslet. Han er altså ikke pågrepet i anledning den polske arrestordren.
(6) Politiet begjærte 17. desember 2020 kjennelse for at vilkårene for overlevering til Polen er
oppfylt. Drammen tingrett besluttet 12. januar 2021 å returnere saken til politiet for
undersøkelse av om deler av grunnlaget for arrestordren omfatter forhold A ble domfelt for
i Borgarting lagmannsretts dom 13. april 2007. Der ble han dømt til fengsel i fire år for å
ha oppbevart rundt 3 kilo amfetamin i Norge. Dommen er fullbyrdet.
(7) Politiet fremsatte begjæringen om overlevering på nytt 16. mai 2021. Buskerud tingrett
avsa kjennelse 8. oktober 2021, hvor den ble tatt til følge.
(8) Etter anke fra A avsa Borgarting lagmannsrett kjennelse 21. oktober 2021 med denne
slutningen:
«Vilkårene for overlevering av A, født 00.00.1957, til Polen er til stede.»
(9) A har anket til Høyesterett og påberopt flere ankegrunner. Høyesteretts ankeutvalg
besluttet 10. november 2021 at anken skal avgjøres av Høyesterett i avdeling med fem
dommere, jf. domstolloven § 5 første ledd andre punktum, for så vidt gjelder
rettsanvendelsen under spørsmålet om arrestordren skal avslås etter arrestordreloven
§ 8 andre ledd. Ved samtidig kjennelse ble anken for øvrig forkastet.
(10) Den polske dommerforeningen Iustitia har gitt skriftlig innlegg til Høyesterett. Innlegget er
tillatt fremlagt etter analogi fra tvisteloven § 15-8.
HR-2022-863-A, (sak nr. 21-154386STR-HRET)

3
(11) Etter lagmannsrettens kjennelse har saken vært omtalt i polske medier, og det er også
kommet enkelte nye rettskilder. Innenfor rammen av det Høyesterett skal behandle, står
saken ellers i samme stilling som for lagmannsretten.
(12) Den ankende part – A – har påstått at vilkårene for overlevering til Polen ikke er oppfylt,
subsidiært at lagmannsrettens kjennelse må oppheves. Han gjør gjeldende at Norge vil
bryte EMK artikkel 6 nr. 1 dersom han overleveres. I Polen vil han ikke få en rettferdig
rettergang ved en uavhengig og upartisk domstol opprettet ved lov.
(13) Påtalemyndigheten har påstått at anken må forkastes. Det gjøres gjeldende at selv om den
generelle rettstilstanden i Polen er kritikkverdig, er det ingen reell risiko for at A vil få sine
rettigheter krenket.
Mitt syn på saken
Høyesteretts kompetanse
(14) Fordi dette er en videre anke over kjennelse, er Høyesteretts kompetanse begrenset til å
prøve lagmannsrettens saksbehandling og generelle lovforståelse, jf. straffeprosessloven
§ 388 første ledd nr. 2 og 3, jf. arrestordreloven § 14 tredje ledd andre punktum. Når det
gjelder forholdet til EMK og Grunnloven, kan Høyesterett også prøve lagmannsrettens
konkrete rettsanvendelse, men ikke lagmannsrettens bevisbedømmelse. Høyesterett kan
imidlertid bygge på vitterlige kjensgjerninger og på klare og uomtvistelige faktiske
forhold, jf. Rt-2003-593 avsnitt 38.
(15) Ved vurderingen av om overlevering til Polen for straffeforfølgning der vil krenke As
rettigheter etter EMK artikkel 6, er det nødvendig å gå inn på lovgivningen og
rettstilstanden i Polen. Den nevnte kompetansebegrensingen hindrer ikke Høyesterett i å
gjøre det, jf. HR-2020-553-U avsnitt 7.
Arrestordreloven – bakgrunn og oversikt
(16) Arrestordreloven gjennomfører blant annet avtalen mellom Den europeiske union (EU),
Island og Norge av 28. juni 2006 om overleveringsprosedyrer mellom partene. Avtalen,
som trådte i kraft 1. november 2019, er en parallellavtale til EUs rammebeslutning
2002/584 om europeisk arrestordre av 13. juni 2002 med omtrent likelydende innhold.
(17) Av fortalen til parallellavtalen fremgår at den bygger på gjensidig tillit til partenes
rettssystemer og på «alle avtaleparters evne til å garantere rettferdig rettergang». For
rammebeslutningens del har EU-domstolen i storkammerdommen 22. februar 2022 i de
forente sakene C-562/21 PPU og C-563/21 PPU Openbaar Ministerie, som jeg kommer
utførlig tilbake til, i avsnitt 43 understreket at prinsippet om gjensidig anerkjennelse
«udgør ‘hjørnestenen’ i det retlige samarbejde i straffesager». Tilsvarende må gjelde under
parallellavtalen.
(18) Parallellavtalen bygger på at nærmere definerte arrestordrer fra én stat som hovedregel skal
legges uprøvd til grunn i de øvrige deltakende statene. På den måten forenkles og
HR-2022-863-A, (sak nr. 21-154386STR-HRET)

4
effektiviseres de tidligere gjeldende ordningene for utlevering av mistenkte og
straffedømte.
(19) Av parallellavtalen artikkel 37 fremgår målsetningen om «mest mulig ensartet anvendelse
og tolkning» av avtalen. Ensartet praksis vil sikre likebehandling av mistenkte og
straffedømte og hindre at de deltakende statene påføres ulike belastninger. Det blir da ikke
mer fordelaktig for ettersøkte personer å oppholde seg i enkelte av de deltakende statene
fremfor andre.
(20) Av den grunn skal avtalepartene etter artikkel 37 «følge med på» rettspraksis fra
EU-domstolen og de kompetente domstolene i Norge og Island. Praksis fra EU-domstolen
ved tolkningen av rammebeslutningen vil derfor være relevant ved tolkningen av
parallellavtalen, og derved også ved tolkningen av de tilsvarende reglene i
arrestordreloven. Målsetningen om ensartet anvendelse – homogenitetsmålsetningen –
tilsier etter min mening at denne rettspraksisen vil være en tungtveiende rettskilde for
norske domstoler. Det samme er lagt til grunn ved anvendelsen av Luganokonvensjonen,
jf. HR-2017-1297-A avsnitt 37 med videre henvisninger. Også den er en parallellavtale
med blant andre EU.
(21) Jeg nevner her også at det fremgår av punkt 10 i fortalen til EUs rammebeslutning at EUs
råd i samsvar med reglene i Traktaten om Den europeiske union (TEU) artikkel 7 kan
suspendere anvendelsen av rammebeslutningen dersom en medlemsstat grovt og
vedvarende overtrer de prinsipper som er fastsatt i TEU artikkel 6. Noen slik suspensjon av
Polen er ikke vedtatt.
(22) Det følger av arrestordreloven § 1 at personer som er ettersøkt etter en arrestordre, og som
oppholder seg i Norge, i samsvar med lovens regler «skal» pågripes og overleveres til den
stat som har utstedt arrestordren. Her fremgår med andre ord den nevnte hovedregelen om
uprøvd å fullbyrde andre deltakende staters arrestordrer. Reglene gjelder også for
arrestordrer mot norske borgere, jf. § 10 første ledd.
(23) Etter § 5 må arrestordren oppfylle visse innholdsmessige krav. Paragraf 6 krever at
straffesaken er av et visst alvor, og etter § 7 kan overlevering som hovedregel ikke skje
dersom den handlingen arrestordren bygger på, ikke er straffbar i Norge.
(24) Paragraf 8 inneholder obligatoriske avslagsgrunner, det vil si tilfeller der arrestordren
«skal» avslås. Paragrafene 9 til 11 inneholder noen flere avslagsgrunner, hvorav enkelte
ikke er obligatoriske.
(25) EU-domstolen fremhever i den nevnte storkammerdommen i saken Openbaar Ministerie
avsnitt 44 at unntakene fra hovedregelen om fullbyrdelse av arrestordrer «skal undergives
en streng fortolkning». Det samme må gjelde ved tolkningen av avslagsgrunnene i
arrestordreloven.
HR-2022-863-A, (sak nr. 21-154386STR-HRET)

5
Arrestordreloven § 8 andre ledd
(26) Bestemmelsen har denne ordlyden:
«Ein arrestordre som nemnd i første ledd skal også avslåast dersom overlevering vil
være i strid med Den europeiske menneskerettskonvensjon med endringar eller dei
tilleggsprotokollane som gjeld som norsk lov.»
(27) Den har sin bakgrunn i parallellavtalen artikkel 1 nr. 3, hvor det fremgår at avtalen «ikke
innebærer noen innskrenkning i plikten til å respektere de grunnleggende rettigheter og
grunnleggende rettsprinsipper som er nedfelt i [EMK]», eller, når en EU-stat står for
fullbyrdelsen, av prinsippene i TEU artikkel 6. TEU artikkel 6 viser til EUs charter om de
grunnleggende rettighetene. Samme regel som i parallellavtalen følger av EUs
rammebeslutning artikkel 1 nr. 3, med den begrensing at sistnevnte bare viser til TEU
artikkel 6.
(28) A gjør gjeldende at en overlevering av ham til Polen vil krenke hans rett etter EMK
artikkel 6 nr. 1. Bestemmelsen gir «enhver rett til en rettferdig og offentlig rettergang innen
rimelig tid ved en uavhengig og upartisk domstol opprettet ved lov» når blant annet en
straffesiktelse skal avgjøres. Ordlyden er den samme i EUs charter artikkel 47 andre ledd,
og i Norge er denne retten også sikret i Grunnloven § 95.
(29) Det er derfor ikke tvilsomt at en overlevering til straffeforfølgelse eller -fullbyrdelse som
enten vil krenke eller har krenket EMK artikkel 6 nr. 1, etter omstendighetene vil være en
avslagsgrunn. Også forarbeidene til arrestordreloven nevner artikkel 6 i denne forbindelse,
se Prop. 137 LS (2010–2011) side 52.
(30) Den europeiske menneskerettsdomstol (EMD) fastslo i plenumsdom 7. juli 1989 Soering
mot Storbritania avsnitt 113 at utlevering vil innebære brudd på artikkel 6 dersom den som
begjæres utlevert, «has suffered or risks suffering a flagrant denial of a fair trail in the
requesting country». Hva som nærmere ligger i dette, er utdypet i senere praksis fra EMD,
se særlig dom 27. oktober 2011 Ahorugeze mot Sverige avsnittene 114–116.
I HR-2020-553-U avsnitt 10 er EMDs praksis oppsummert slik:
«Det skal altså mye til før [over]levering vil innebære brudd på EMK artikkel 6. Det
er ikke tilstrekkelig at det er fare for at rettergangen i den staten som har begjært
overlevering, ikke fullt ut tilfredsstiller kravene i EMK artikkel 6. Det må foreligge en
reell risiko for krenkelse av kjerneinnholdet i retten til rettferdig rettergang.»
(31) EU-domstolens praksis klarlegger hvordan EUs rammebeslutning skal forstås i de tilfellene
slike avslagsgrunner påberopes. Denne rettspraksisen bygger som nevnt ikke direkte på
EMK artikkel 6, men på den parallelle regelen i EUs charter. Det fremgår imidlertid av
EU-domstolens nevnte storkammerdom i saken Openbaar Ministerie avsnitt 56 at
domstolens praksis «er blevet udviklet i lyset af» EMDs praksis under EMK artikkel 6.
(32) Jeg oppfatter EU-domstolens praksis slik at den, på dette særlige rettsområdet, belyser og
utdyper – men ikke begrenser – de forpliktelser EMD har fastslått at statene har under
EMK artikkel 6. Det er derfor grunn til å legge stor vekt på EU-domstolens rettspraksis
også ved tolkningen av arrestordreloven § 8 andre ledd, jf. EMK artikkel 6. Den tidligere
nevnte homogenitetsmålsetningen gjør seg gjeldende her også.
HR-2022-863-A, (sak nr. 21-154386STR-HRET)

6
(33) EU-domstolen fastslår i den nevnte storkammerdommen at vurderingen i saker som dette
må gjøres i to trinn. Første trinn er formulert slik i avsnitt 67, se også avsnitt 81 og
domskonklusjonen:
«Inden for rammerne af den nævnte prøvelses første trin skal den fuldbyrdende
judicielle myndighed helt overordnet vurdere, om der på grund af systemiske eller
generelle mangler i den udstedende medlemsstat er en reel risiko for overtrædelse af
den grundlæggende ret til en retfærdig rettergang, som bl.a. er knyttet til den
omstændighed, at domstolene i den nævnte medlemsstat ikke er uafhængige, eller til
en manglende opfyldelse af kravet om en domstol, der er oprettet ved lov …»
(34) Først skal det derfor gjøres en generell vurdering av rettsvesenet i den stat som har utstedt
arrestordren. Spørsmålet er om det på grunn av systematiske eller generelle mangler er
reell risiko for brudd på retten til rettferdig rettergang. Sentralt vil stå om domstolene i den
staten er uavhengige og opprettet ved lov.
(35) I andre trinn er spørsmålet hvilken betydning de systematiske eller generelle manglene
som måtte være konstatert i første trinn, skal få for avgjørelsen av den konkrete saken som
er til behandling. Denne vurderingen vil være noe forskjellig avhengig av om det er
begjært overlevering til straffeforfølgning eller til -fullbyrdelse. I de førstnevnte tilfellene
– som denne saken faller innenfor – er andre trinn formulert slik i avsnitt 101, se også
domskonklusjonen:
«Hvis den fuldbyrdende judicielle myndighed efter en samlet vurdering konstaterer, at
der er alvorlige og godtgjorte grunde til at antage, at den pågældende person i tilfælde
af overgivelse løber en reel risiko for krænkelse af sin grundlæggende ret til en
retfærdig rettergang ved en uafhængig og upartisk domstol, der forudgående er
oprettet ved lov, skal denne myndighed på grundlag af artikel 1, stk. 3, i
rammeafgørelse 2002/584 afstå fra at fuldbyrde den pågældende europæiske
arrestordre. Såfremt dette ikke er tilfældet, skal myndigheden i overensstemmelse med
den principielle pligt, der er fastsat i rammeafgørelsens artikel 1, stk. 2, fuldbyrde den
nævnte arrestordre…»
(36) Arrestordren kan derfor ikke fullbyrdes dersom det er reell risiko for at den personen som
er begjært overlevert, vil få krenket sin rett til rettferdig rettergang. Risikovurderingen må
bygge på alvorlige og godtgjorte grunner, som i den engelske versjonen av dommen er
formulert som «substantial grounds».
(37) For å kunne ta stilling til om første trinn er oppfylt, vil jeg først bedømme lovgivningen og
rettstilstanden i Polen. Deretter vil jeg i neste trinn vurdere hvilken betydning situasjonen i
Polen får for avgjørelsen av As sak.
Første trinn – rettstilstanden i Polen
(38) Etter at Lov og rettferdighetspartiet – som på polsk er forkortet PiS – vant valgene i Polen i
2015, er det gjennomført en rekke reformer av landets rettsvesen. Disse har svekket
domstolenes uavhengighet fra den utøvende og lovgivende makt. Reformene er godt
dokumentert, blant annet av flere organer opprettet av Europarådet og i EU. For meg er det
her tilstrekkelig å peke på en del sentrale endringer av betydning for behandlingen av
straffesaker. Partene er ikke uenige om dem.
HR-2022-863-A, (sak nr. 21-154386STR-HRET)

7
(39) Ved lovendring i januar 2016 ble rollene som justisminister og riksadvokat forent. Som
øverste leder av påtalemyndigheten står justisministeren fritt til, etter eget skjønn, å
intervenere i enhver straffesak, og til å reagere mot landets aktorer, blant annet med
disiplinære forføyninger. I Europarådets parlamentarikerforsamlings rapport 6. januar
2020, Doc 15025, avsnitt 53 fremgår at denne makten i hendene på en politiker, «pose a
real risk for abuse». Rapporten viser også til pålitelige opplysninger som tilsier at «such
abuse did indeed happen».
(40) Ved lovendring i juli 2017 økte justisministerens innflytelse over de ordinære domstolene.
Han fikk da myndighet til, i en periode på seks måneder, å avsette og innsette
domstolledere og deres nestledere etter eget skjønn. Mange slike ledere og nestledere ble
byttet ut i denne perioden. I dom 29. juni 2021 Broda og Bojara mot Polen fastslo EMD at
to dommere som hadde blitt avsatt som nestledere, var fratatt retten til domstolsprøving i
strid med EMK artikkel 6.
(41) Ved lovendring i desember 2017 ble det nasjonale domstolrådet – som på polsk er
forkortet KRS – reformert. Rådet er et forfatningsbestemt organ som har til oppgave å
beskytte domstolenes og dommernes uavhengighet, og som innstiller kandidater til
dommerstillinger i alle landets ordinære domstoler. Rådet har 25 medlemmer, og
myndigheten til å velge de 15 judisielle medlemmene ble ved lovendringen overført til
nasjonalforsamlingen. Tidligere hadde disse blitt valgt av ulike domstolsorganer.
Eksisterende medlemmers funksjonstid ble avsluttet, og nye medlemmer ble valgt.
(42) Polens høyesterett fastslo i dom 5. desember 2019 avsnitt 88 i saken A.K. mot KRS at det
vedtaket av domstolrådet som var til prøving, måtte settes til side fordi rådet ikke er et
upartisk organ som er uavhengig av den lovgivende og utøvende makt. I resolusjon
23. januar 2020 uttalte Polens høyesterett at dommerutnevnelser som bygger på rådets
innstilling, er i strid med både den polske grunnloven og EMK artikkel 6. EMD fastslo i
storkammerdom 15. mars 2022 Grzęda mot Polen at klageren, som hadde fått avsluttet sin
funksjonstid i rådet, var fratatt retten til domstolsprøving i strid med EMK artikkel 6.
(43) I desember 2017 ble det også vedtatt en lov som reformerte høyesteretts organisering. To
nye kamre ble innført: disiplinærkammeret og kammeret for ekstraordinær overprøving.
Begge er gitt myndighet som i praksis setter dem over de ordinære kamrene i høyesterett.
Medlemmene i de nye kamrene består av både legdommere og profesjonelle dommere.
Legdommerne velges av nasjonalforsamlingen, og de profesjonelle dommerne velges av
landets president etter forslag fra det nye domstolrådet.
(44) EMD fastslo i dom 22. juli 2021 Reczkowicz mot Polen at disiplinærkammeret ikke er noen
domstol opprettet ved lov, slik at EMK artikkel 6 nr. 1 var krenket. Det samme fastslo
Polens høyesterett i den nevnte dommen fra 2019 avsnitt 79. I EMDs dom 8. november
2021 Dolińska-Ficek og Ozimek mot Polen ble dette fastslått også for det ekstraordinære
kammerets del.
(45) Ved lovendringer i desember 2017 og desember 2019 ble reglene om disiplinære
forføyninger mot dommere endret. Det følgende er nå disiplinærlovbrudd i henhold til den
polske domstolloven artikkel 107 (1), her i en engelsk oversettelse:
HR-2022-863-A, (sak nr. 21-154386STR-HRET)

8
«A judge is disciplinarily responsible for official (disciplinary) misconduct for:
1) an obvious and gross offence against the provisions of the law;
2) acts or omissions which may prevent or significantly impede the functioning
of an organ of the judiciary;
3) actions questioning the existence of the official relationship of a judge, the
effectiveness of the appointment of a judge, or the constitutional mandate of
an organ of the Republic of Poland;
4) public activities that are incompatible with the principle of judicial
independence and the impartiality of judges;
5) an infringement of the dignity of the office;»
(46) Bestemmelsen er vagt formulert, innbyr til subjektive vurderinger og kan derfor lett
misbrukes. Europarådets parlamentarikerforsamling opplyser i avsnitt 100 i den nevnte
rapporten fra 2020 at det i løpet av en 18-måneders periode ble igangsatt
1 174 disiplinærundersøkelser mot dommere og aktorer. I avsnitt 99 fremheves at slike
prosesser ikke bare er igangsatt mot dommere som har vært kritiske til domstolsreformene.
Også avgjørelser de treffer i dommerrollen etterforskes:
«Even more disturbingly, disciplinary proceedings have been started against judges
for decisions they have taken when adjudicating cases. Of particular concern in that
context are the disciplinary proceedings started for ‘judicial excess’ against judges,
including seven Supreme Court judges, who used their statutory right to request a
preliminary ruling of the Court of Justice of the European Union on the compliance of
provisions on disciplinary liability of judges with EU legislation. Regrettably, the list
of such cases is extensive as demonstrated by several well documented reports.»
(47) Justisministerens rolle i disiplinærsakene er økt betydelig. Ikke bare kontrollerer han
påtalemyndigheten, i tillegg utøver han kontroll overfor domstollederne, som jeg nevnte at
justisministeren har byttet ut mange av. Veneziakommisjonen, et rådgivende organ for
forfatningsrettslige spørsmål under Europarådet, uttrykker i sin uttalelse 16. januar 2020
(Opinion No. 977/2020) avsnitt 45 at justisministeren gjennom ulike regler og ordninger
«has a virtually unrestrained power to dismiss court presidents».
(48) Domstollederne er på sin side gitt enkelte løst formulerte fullmakter til å utnevne og
avskjedige dommere i sin domstol, til å tildele og frata dommere enkeltsaker, og til å
opprette undersøkelsessak mot dommere. Årlig skal domstollederne sende rapport til
justisministeren om aktiviteten i domstolen, som ministeren så setter sin karakter på.
Dersom karakteren er dårlig, kan dommerlønnene i domstolen reduseres med mellom
15 og 50 prosent for en periode, etter justisministerens skjønn. Og omvendt, ved god
karakter kan lønnen økes.
(49) EU-domstolen har behandlet en rekke saker knyttet til det polske disiplinærsystemet mot
dommere og har fastslått at flere av reglene er uforenelig med EU-retten, se særlig
avgjørelsene i sakene C-791/19 og C-204/21. I en midlertidig avgjørelse 27. oktober 2021 i
sak C-204/21 R er Polen ilagt dagbøter på en million euro frem til Polen oppfyller en
tidligere avgjørelse under samme saknummer.
(50) Allerede i 2015 begynte nasjonalforsamlingen utskiftning av dommerne i
forfatningsdomstolen. Også domstolens saksbehandlingsregler er endret betydelig. Blant
annet fikk statsministeren adgang til å unnlate å innvilge søknad om publisering av
domstolens avgjørelser, med den følge at avgjørelsene i tilfelle ikke blir bindende.
Utviklingen er nærmere beskrevet i blant annet EMDs dom 7. mai 2021 Xero Flor w
HR-2022-863-A, (sak nr. 21-154386STR-HRET)

9
Polsce sp. z o.o. mot Polen. Der ble det fastslått krenkelse av EMK artikkel 6, idet
forfatningsdomstolen ikke lenger er en domstol opprettet ved lov.
(51) I flere avgjørelser fra 2020 og 2021 har forfatningsdomstolen fastslått at EMK artikkel
6 og tilsvarende EU-regler – så langt disse er anvendt i flere av de nevnte avgjørelsene fra
EMD og EU-domstolen – er i strid med den polske grunnloven og derfor ikke kan
anvendes i Polen. Dette reiser ifølge EU-domstolen «tvivl om EU-rettens forrang og
EMRK’s bindende karakter og om den bindende virkning af de domme» fra EMD og
EU-domstolen som omhandler oppbyggingen av Polens rettssystem. Sitatet er fra avsnitt
80 i den nevnte storkammerdommen Openbaar Ministerie.
(52) Mange av de endringene i Polen som jeg har redegjort for, er hver for seg bekymringsfulle
og i strid med EMK artikkel 6 nr. 1. Bedømt samlet tegner det seg et bilde av en plan hvor
målsetningen har vært – og virkningen er – å sikre den utøvende og lovgivende makt
kontroll over rettsvesenet. Europarådets parlamentarikerforsamling uttrykker seg slik i den
nevnte rapporten fra 2020 avsnitt 94:
«While individual aspects of the different acts and policies discussed are already of
serious concern, when taken cumulatively these acts ‘bring the judiciary under direct
control of the parliamentary majority and the President of the Republic – contrary to
the very principle of separation of powers.’ The acts also open the justice system to
political abuse and endanger the rule of law in the country.»
(53) Av disse grunner er det utvilsomt betydelige systematiske og generelle mangler ved det
polske rettsvesenet. Generelt sett skaper disse manglene etter min mening reell risiko for
brudd på selve kjerneinnholdet i den grunnleggende retten til rettferdig rettergang. Polske
domstoler kan for tiden ikke betraktes som uavhengige, blant annet fordi mange dommere i
de ordinære domstolene ikke er utnevnt etter betryggende prosedyrer. Viktigere i vår
sammenheng er likevel risikoen for at det gjennomgripende disiplinærsystemet, i praksis
ledet av justisministeren og rettet mot alle landets dommere, setter dommerne ut av stand
til å opptre uavhengig og upartisk i den enkelte sak.
(54) Av dette følger at vilkårene i første trinn i den testen EU-domstolen har formulert, klart er
oppfylt.
Andre trinn – den konkrete vurderingen av As sak
(55) Det følger av EU-domstolens omtalte storkammerdom Openbaar Ministerie at min
konklusjon så langt ikke er tilstrekkelig for å kunne avslå begjæringen om overlevering av
A til Polen. Spørsmålet nå, i andre trinn, er om det er «alvorlige og godtgjorte grunde til at
antage» – på engelsk: «substantial grounds for believing» – at A i tilfelle slik overlevering
«løber en reel risiko for krænkelse» av sin grunnleggende rett til en rettferdig rettergang
etter EMK artikkel 6.
(56) De momentene som det i denne forbindelse særlig skal legges vekt på, fremgår av avsnitt
97 og domskonklusjonen i storkammerdommen: For det første skal det legges vekt på de
opplysninger den ettersøkte måtte ha fremlagt knyttet til sin personlige situasjon. For det
andre skal det legges vekt på arten av de lovbrudd han er mistenkt for. For det tredje skal
det legges vekt på den sammenheng arrestordren inngår i, herunder erklæringer som i den
forbindelse måtte være gitt av polske myndigheter, se dommens avsnitt 98. Og endelig skal
HR-2022-863-A, (sak nr. 21-154386STR-HRET)

10
vektlegges enhver annen omstendighet som er relevant for vurderingen av om det
dommerkollegium som sannsynligvis vil treffe avgjørelse i hans sak, er uavhengig og
upartisk.
(57) Dette innebærer at en generell risiko for at den ettersøktes sak vil bli behandlet av en
dommer utnevnt i strid med EMK artikkel 6, ikke er tilstrekkelig. Det kan heller ikke
kreves at den staten som ber om overlevering, opplyser hvilken domstol eller hvilke
dommere som skal behandle saken, se storkammerdommen avsnitt 93–97.
(58) Det fremgår av arrestordren at A er siktet for grove narkotikalovbrudd, i form av utførsel
av store mengder amfetamin fra Polen. Arrestordren er utstedt i 2010, lenge før de omtalte
reformene av det polske rettsvesenet begynte. Slik siktelsen er utformet, synes saken først
og fremst å reise bevisspørsmål – og i liten, om noen, grad slike rettsspørsmål som har vært
fremtredende og omstridt ved de nevnte reformene.
(59) A viser, for det første, til at siktelsen mot ham er svært alvorlig – det dreier seg om
befatning med over et halvt tonn amfetamin, og han er dessuten mistenkt for å ha deltatt i
en organisert kriminell gruppe. Dette, hevder han, gjør ham særlig utsatt ved behandlingen
av saken i polske domstoler.
(60) Lagmannsretten har lagt vekt på at saken fremstår uten «politiske overtoner». Jeg er enig i
at dersom et slikt kriterium er oppfylt, er det som regel ikke aktuelt å overlevere en
ettersøkt person til straffeforfølgning i Polen. Men kriteriet er etter min mening for snevert
for å skille ut de arrestordrer som må avslås etter arrestordreloven § 8 andre ledd. Slik jeg
har beskrevet de systematiske og generelle manglene ved det polske rettsvesenet, vil
arrestordrer også måtte avslås på grunn av andre trekk ved det lovbruddet mistanken
gjelder. Berører saken samfunnsinteresser, herunder bevis- eller rettsspørsmål, som må
anses vesentlige for den utøvende makt, flertallet i den lovgivende makt og/eller
påtalemyndigheten, kan det være grunn til å avslå arrestordren. Og i særlig grad vil dette
gjelde saker hvor personer med politisk innflytelse kan mistenkes for å ha en form for
egeninteresse i utfallet.
(61) Jeg kan ikke se at det i seg selv har særlig stor vekt at denne arrestordren gjelder en stor
narkotikasak. Selv om jeg ikke utelukker helt at saken vil tiltrekke seg oppmerksomhet fra
de andre statsmaktene, er denne egenskapen ved saken ikke i seg selv en tilstrekkelig
alvorlig og dokumentert grunn til å anta at A løper en reell risiko for ikke å få en rettferdig
rettergang.
(62) A viser, for det andre, til at saken er blitt gammel. De forhold han mistenkes for, er begått
for 16–18 år siden, og arrestordren er skrevet for 12 år siden. Han ønsker derfor ved
rettsbehandlingen å påberope seg at han ikke får sin sak avgjort innen rimelig tid, jf. EMK
artiklene 6 nr. 1 og 13. I lys av at forfatningsdomstolen har fastslått at artikkel 6 i flere
sammenhenger ikke er anvendelig i Polen, hevder han at dette er en alvorlig og godtgjort
grunn til å anta at han ikke vil få en rettferdig rettergang.
(63) For Høyesterett er det ikke klarlagt om denne delen av artikkel 6 får anvendelse i As sak.
Det er blant annet ikke opplyst når han ble kjent med siktelsen. Jeg nevner også at Norge
ikke overleverte egne borgere til andre stater før de relevante delene av arrestordreloven
trådte i kraft i november 2019. Men under enhver omstendighet kan jeg ikke se at de
HR-2022-863-A, (sak nr. 21-154386STR-HRET)

11
systematiske og generelle manglene ved det polske rettsvesenet som jeg har gjennomgått,
gir grunn til å tro at polske domstoler ikke vil bruke denne delen av EMK artikkel 6.
(64) A gjør, for det tredje, gjeldende at polske myndigheter i dialog med norske myndigheter
har gitt uttrykk for at han vil bli straffeforfulgt i Polen, selv om deler av mistanken mot
ham skulle være rettskraftig avgjort i Norge ved Borgarting lagmannsretts dom 13. april
2007. I en fremlagt e-post 16. april 2021 synes polsk politi å ha svart «nei» på spørsmål om
politiet vil frafalle punkter i arrestordren som viser seg å være overlappende med den
norske dommen.
(65) Lagmannsretten behandlet anførselen og fant ingen «holdepunkter» for at det polske
mistankegrunnlaget overlapper med grunnlaget i den norske dommen. Det er derfor ingen
fare for dobbelforfølgning, jf. arrestordreloven § 8 første ledd bokstav c. På dette punktet
er As anke forkastet av Høyesteretts ankeutvalg. Ved drøftelsen av anførselen under
§ 8 andre ledd, uttalte lagmannsretten:
«Med det resultat som lagmannsretten har kommet til i sin vurdering av om
arrestordreloven § 8 første ledd bokstav c er til hinder for overlevering, er det
vanskelig å se at dette lenger er en aktuell problemstilling. Et slikt utsagn fra polsk
politi er uansett ikke tilstrekkelig grunnlag for å konstatere at A ikke vil få en
rettferdig rettergang i Polen for de forholdene som er omfattet av arrestordren.»
(66) Jeg har ikke grunnlag for å fravike denne vurderingen.
(67) A gjør endelig, for det fjerde, gjeldende at hans sak har tiltrukket seg offentlig
oppmerksomhet i Polen, noe som også setter ham i fare for ikke å få en rettferdig
rettergang. Han er, hevder han, tilstrekkelig identifisert i flere internettartikler i polske
medier, hvor det fremgår at han, som ledd i behandlingen av saken for Høyesterett,
uttrykker mistillit til polsk rettsvesen. Ankemotparten – påtalemyndigheten – har ikke
bestridt disse faktiske forholdene.
(68) Jeg er enig i at artiklene kan oppfattes slik at A fremsetter offentlig kritikk av den polske
rettsstaten, og uttalelsene er slik sett også et angrep på omdømmet til polske myndigheter.
Men for Høyesterett er det ikke fremlagt noe som direkte tilsier at slike utspill fra en siktet,
og da som ledd i sitt forsvar mot fullbyrdelsen av en arrestordre, har rammet
vedkommende i en påfølgende rettergang. Sett i lys av de alvorlige systematiske og
generelle manglene ved det polske rettsvesenet som jeg har gjennomgått, kan dette
momentet likevel ikke ignoreres helt.
(69) I den samlete vurderingen er det grunn til først å understreke at de systematiske og
generelle manglene ved polsk rettsvesenet er så vidt omfattende og gjennomgripende, at
det skal forholdsvis lite til av konkrete omstendigheter før en arrestordre må avslås etter
arrestordreloven § 8 andre ledd, jf. EMK artikkel 6 nr. 1. Her peker jeg også på at Den
polske dommerforeningen Iustitia avslutningsvis av sitt skriftlige innlegg til Høyesterett
oppsummerer sitt syn slik:
«In light of the circumstances described above there are serious doubts as to the
guarantee of fair trial before an independent court in Poland now, even in common
crimes cases appearing to be such cases.»
HR-2022-863-A, (sak nr. 21-154386STR-HRET)

12
(70) Det kan derfor etter min mening ikke utelukkes at arrestordrer også i mer ordinære
straffesaker må avslås i visse tilfeller. Det må likevel erkjennes at det er forbundet med
betydelige vanskeligheter å bedømme på forhånd – og på avstand – hvorvidt det i en
konkret sak er tilstrekkelige indikasjoner på at vedkommende ikke vil få en rettferdig
rettergang i tilfelle overlevering skjer. Etter hvert som det måtte komme nye opplysninger
om forholdene i Polen, kan derfor de vurderingene som her er gjort, måtte endres.
(71) I denne konkrete saken mener jeg at indikasjonene på at A ikke vil få en rettferdig
rettergang, samlet sett er for svake til at anken kan føre frem. Det faktum at han er siktet i
en alvorlig narkotikasak, sammenholdt med at han i forbindelse med rettsbehandlingen i
Norge har fremsatt kritikk mot polske myndigheter offentlig, skaper etter min mening ikke
tilstrekkelig reell risiko for at hans grunnleggende rett til rettferdig rettergang vil bli
krenket i Polen.
Konklusjon
(72) Det er for tiden slike systematiske og generelle mangler ved det polske rettsvesenet at det
er reell risiko for brudd på selve kjerneinnholdet i den grunnleggende retten til rettferdig
rettergang i EMK artikkel 6 nr. 1 (vurderingens første trinn). Norske domstoler må derfor
avslå en arrestordre til straffeforfølgning i Polen dersom det er alvorlige og godtgjorte
grunner til å anta at det i tilfelle overlevering er reell risiko for krenkelse av denne
grunnleggende retten (vurderingens andre trinn), jf. arrestordreloven § 8 andre ledd.
(73) Fordi de nevnte systematiske og generelle manglene ved rettsvesenet i Polen er betydelige,
skal det forholdsvis lite til av konkrete holdepunkter før vilkårene for overlevering ikke er
oppfylt. For As del er holdepunktene likevel for svake. At han er tiltalt i en alvorlig
narkotikasak, og at han offentlig har kritisert polske myndigheter i forbindelse med
behandlingen av sin sak i Norge, kan samlet sett ikke anses tilstrekkelig.
(74) Arrestordreloven § 8 andre ledd er derfor ikke til hinder for at A overleveres til Polen.
Dette innebærer at anken må forkastes.
(75) Jeg stemmer for denne
K J E N N E L S E :
Anken forkastes.
(76) Dommer Falkanger: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(77) Dommer Kallerud: Likeså.
(78) Dommer Thyness: Likeså.
(79) Justitiarius Øie: Likeså.
HR-2022-863-A, (sak nr. 21-154386STR-HRET)

13
(80) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
K J E N N E L S E :
Anken forkastes.
HR-2022-863-A, (sak nr. 21-154386STR-HRET)