Sammendrag: Stang Lund, Flock, Støle, Bruzelius, GussgardA er tidligere straffet blant annet for legemskrenkelser. Han ble i 1996 dømt til sikring i fem år etter da gjeldende straffelov § 39 nr. 1 bokstavene a til og med c. Grunnlaget var blant annet overtredelse av straffeloven § 127 første ledd annet straffalternativ, § 162 første ledd jf. femte ledd og § 228 første ledd.I 2001 ble han på ny dømt til sikring etter da gjeldende § 39 nr. 1 bokstavene a til og med f i nye fem år. Grunnlaget var blant annet overtredelse av straffeloven § 229 første straffalternativ jf. § 232, § 227 første straffalternativ jf. § 232, § 228 første ledd, § 162 første ledd jf. femte ledd. De mest alvorlige forhold var at han i januar 2001 hadde slått en annen person i hodet og på kroppen med en massiv stang av metall og ved en annen anledning med samme stang hadde truet med å drepe en nabo. Under sikringen i Ila fengsel, forvarings- og sikringsanstalt, tok A opp spørsmålet om innstilling av sikringen, eventuelt overføring til tvungent psykisk helsevern. Han ble i august 2003 satt under tiltale for ervervelse av dom for overføring til tvungent psykisk helsevern etter straffeloven § 39 nr. 1 og nr. 2, jf. § 39 b. I tingretten ble det ikke gitt dom for overføring. Etter påtalemyndighetenes anke dømte lagmannsretten ham til overføring til tvungent psykisk helsevern. As anke til Høyesterett over lovanvendelse og reaksjonsfastsettelsen ble forkastet. Slag med massiv stang av jern eller annet metall på kroppen og i og ved hodet medførte så stor fare for fornærmedes liv og helse at det forelå en "alvorlig voldsforbrytelse" etter § 39 nr. 1. Den alvorlige voldsforbrytelsen og truslene i 2001, sammenholdt med tidligere voldelig adferd og de sakkyndiges vurdering av hans sykdomsutvikling og psykiske funksjonsevne, medførte at det var en nærliggende fare for gjentakelse av alvorlig voldsforbrytelse eller annen alvorlig forbrytelse som krenker eller utsetter for fare andres liv eller helse. Det var da nødvendig med overføring til tvungent psykisk helsevern for å verne samfunnet mot at A i psykotisk tilstand begår nye alvorlige forbrytelser som nevnt i § 39 nr. 1.

NORGES HØYESTERETT
Den 28. juni 2004 avsa Høyesterett kjennelse i
HR-2004-01142-A, (sak nr. 2004/580), straffesak, anke,
A (advokat Gunnar K. Hagen)
mot
Den offentlige påtalemyndighet (førstestatsadvokat Jørn S. Maurud)
S T E M M E G I V N I N G :
(1) Dommer Stang Lund: Saken gjelder omgjøring av sikring til tvungent psykisk helsevern.
Hovedspørsmålet er om overtredelse av straffeloven § 229 første straffalternativ jf. § 232
er ”alvorlig voldsforbrytelse” etter straffeloven § 39 nr.1.
(2) A, født 00.00.1962, er for tiden under sikring i X fengsel, forvarings- og sikringsanstalt.
Han har fra 1978 til og med 1993 vært straffet flere ganger blant annet for overtredelse av
§ 227, § 228 første ledd, § 229 første straffalternativ, § 258 jf. 257, § 257 og
legemiddelloven.
(3) Statsadvokatene i Oslo satte 30. mai 1996 A under tiltale ved Eiker, Modum og Sigdal
herredsrett for å få dom for sikring, da han i sinnssykdom hadde foretatt en eller flere
ellers straffbare handlinger. Grunnlaget for tiltalen var overtredelse av straffeloven § 127
første ledd annet straffalternativ, § 162 første ledd jf. femte ledd, § 228 første ledd, § 258
jf. § 257 jf. § 49, § 257, § 317 femte ledd jf. første ledd, § 391 første ledd jf. § 291,
legemiddelloven § 31 jf. § 24 første ledd og veitrafikkloven § 31 første til tredje ledd og
§ 31 jf. § 17 første ledd. Herredsretten avsa 26. august 1996 dom, hvoretter
påtalemyndigheten i medhold av den da gjeldende straffelov § 39 nr. 1 bokstavene a til c
fikk bemyndigelse til å anvise eller forby bestemt oppholdssted, iverksette tilsyn og
meldeplikt og forby A å nyte alkoholholdige drikker for et tidsrom av 5 år.
(4) A ble 25. januar 2001 pågrepet og varetektsfengslet etter at han hadde slått en annen
person i hodet og på kroppen med en jernstang eller annen massiv metallstang.

2
(5) Statsadvokatene i Oslo satte 2. april 2001 A under tiltale ved Eiker, Modum og Sigdal
herredsrett for å få dom for forlengelse av bemyndigelsen til å anvende sikring. Han ble
også satt under tiltale for nye forhold, som var overtredelse av straffeloven § 229 første
straffalternativ jf. § 232, § 227 første straffalternativ jf. § 232, § 228 første ledd, § 162
første ledd jf. femte ledd, § 257 jf. 258, § 257, legemiddelloven § 31 annet ledd jf. § 24
første ledd, vegtrafikkloven § 31 første og tredje ledd jf. § 22 første ledd og § 31 første
ledd jf. § 24 første ledd første punktum og våpenloven § 33 jf. § 7 jf. § 8 første ledd.
Herredsretten avsa 30. april 2001 dom hvoretter påtalemyndigheten fikk fullmakt til å
anvende sikring etter den da gjeldende straffelov § 39 nr. 1 bokstavene a til f overfor A
for et tidsrom av inntil 5 år.
(6) Oslo statsadvokatembeter besluttet 22. juni 2001 at A skulle sikres i X landsfengsel og
sikringsanstalt. Kriminalomsorgen region nordøst satte lengste tid for sikringen til 22. juni
2006.
(7) I brev 26. november til 2002 til Oslo statsadvokatembeter underrettet A om at han
foretrakk innstilling av sikringen, eventuelt tvungent psykisk helsevern, framfor en
tidsubestemt og belastende sikringsdom. Statsadvokatene i Oslo satte 20. august 2003 A
under tiltale ved Eiker, Modum og Sigdal tingrett til ervervelse av dom for overføring til
tvungent psykisk helsevern etter straffeloven § 39 nr. 1 og nr. 2, jf. straffeloven § 39 b, og
lov 17. januar 1997 nr. 11 om endring av straffeloven mv. (overgangsreglene) punkt 4 jf.
punkt 3. Tingretten avsa 24. november 2003 dom med slik domsslutning:
”A, født 00.00.1962, dømmes ikke til overføring til tvungent psykisk helsevern, jf.
straffeloven § 39.”
(8) Påtalemyndigheten anket til Borgarting lagmannsrett som 5. mars 2004 avsa dom med
slik slutning:
”A, født 00.00.1962 dømmes til overføring til tvungent psykisk helsevern, jf. straffeloven
§ 39.”
(9) Lagmannsretten fant etter en konkret vurdering, hvor det særlig ble lagt vekt på styrken
og alvoret i volden og truslene, at overtredelsen av § 229 første straffalternativ jf. § 232
sett i sammenheng med overtredelsene av § 227 første straffalternativ jf. § 232, er en
alvorlig forbrytelse i forhold til § 39 nr. 1. Retten fant også at det var en reell og
nærliggende fare for at A på nytt ville begå alvorlig forbrytelse som krenker eller utsetter
andres liv, helse eller frihet for fare, og at det var grunn til å dømme ham til overføring til
tvungent psykisk helsevern av hensyn til samfunnsvernet.
(10) A har anket over saksbehandlingen, lovanvendelsen og reaksjonsfastsettelsen og
prinsipalt krevd lagmannsrettens dom opphevd, subsidiært at han frifinnes. Den møtende
forsvarer for Høyesterett har frafalt anken over saksbehandlingen.
(11) Jeg er kommet til at anken må forkastes.
(12) Omgjøring av sikring til tvungent psykisk helsevern kan, på de vilkår som framgår av
straffeloven § 39 nr. 1, finne sted når dette anses nødvendig for å verne samfunnet.
Hovedspørsmålet er om A har begått en alvorlig voldsforbrytelse eller en annen alvorlig
forbrytelse som krenker andres liv, helse eller frihet eller utsetter slike rettsgoder for fare.

3
(13) Høyesterett har i flere avgjørelser om forvaring etter straffeloven § 39 c tatt stilling til hva
som kreves for at det foreligger ”alvorlig voldsforbrytelse”.
(14) I dom inntatt i Rt. 2003 side 1257 fant Høyesterett at to overtredelser av straffeloven
§ 229 første straffalternativ jf. § 232 ikke ga grunnlag for omgjøring av sikring til
forvaring etter straffeloven § 39 c nr. 1. Etter gjennomgåelse av lovforarbeidene og
avgjørelsene i Rt. 2002 side 1677 og side 1683 oppsummerte jeg som førstvoterende:
”(35) Ved bedømmelsen av om domfeltes forhold går inn under uttrykket ”alvorlig
voldsforbrytelse” i § 39 c nr. 1 første punktum, jf. også § 39 nr. 1 første punktum, tar
jeg utgangspunkt i at bestemmelsen er ment primært å gjelde drap, grov
legemsbeskadigelse og legemsbeskadigelse hvor den uforsettlige følgeskaden er død eller
betydelig skade, jf. proposisjonen side 106 annen spalte som jeg har gjengitt tidligere.
Kvalifikasjonen ”alvorlig”, som også gjelder annen forbrytelse som krenket andres liv,
helse eller frihet, tar sikte på å begrense bruken av forvaring til særlig farlige lovbrytere
for å beskytte mot de farligste forbrytelsene. Ved fortolkningen må også has for øye at
én overtredelse kan være tilstrekkelig til å idømme forvaring etter § 39 c nr. 1.
(36) Hvorvidt legemsbeskadigelse etter straffeloven § 229 første straffalternativ omfattes
av § 39 c nr. 1 første punktum, har Høyesterett ikke tatt stilling til. I Rt. 2002 s. 1683,
som gjaldt straffeloven § 229 første straffalternativ jf. § 232 og straffeloven § 227 annet
straffalternativ, ble alternativet alvorlig voldsforbrytelse ikke anvendt. Førstvoterende
anså forholdet som ”annen alvorlig forbrytelse som krenket andres liv, helse eller
frihet” etter § 39 c nr. 1. Etter min mening kan i utgangspunktet en overtredelse av
straffeloven § 229 første straffalternativ ikke gi grunnlag for dom på forvaring.
Konsekvensen ville være en utvidelse av den tidsubestemte særreaksjon forvaring til å
omfatte et større antall voldsforbrytelser enn lovforarbeidene gir uttrykk for. Jeg
tilføyer at dette kan stille seg annerledes i enkelte tilfeller hvor § 232 kommer til
anvendelse. Overtredelse av § 229 første straffalternativ kan da etter en konkret
bedømmelse framstå som en alvorlig voldsforbrytelse.”
(15) Domfelte i saken hadde blitt kjent skyldig i uprovosert vold mot en forsvarsløs kvinne
ved gjentatte ganger å slå henne med knyttet neve i ansiktet/hoderegionen og ved å ha
skallet henne minst to ganger. Åtte måneder senere hadde han sammen med to andre slått
og sparket ca. 10 ganger en mann i sittende og liggende stilling i ansikt og bryst. Under
tvil kom Høyesterett til at forholdet ikke hadde den grovhet og det omfang som den
tidsubestemte særreaksjon forvaring er ment å omfatte.
(16) Høyesteretts dom inntatt i Rt. 2003 side 1787 gjelder konvertering av en sikringsdom fra
1998 til forvaring. Domfelte var her kjent skyldig i overtredelse av straffeloven § 229
første straffalternativ jf. § 232. Han hadde holdt en ladd pistol mot tinningen til
fornærmede. Da fornærmede reiste seg fra stolen han satt på og strakte armen ut mot
domfelte, avfyrte han et skudd mot armen som traff fornærmede i albuen og fulgte
overarmsbenet opp til skulderen der prosjektilet stanset. Høyesterett fant det ikke tvilsomt
at denne handling var en alvorlig voldsforbrytelse etter § 39 c nr. 1.
(17) Det kan reises spørsmål om paragraf § 39 nr. 1 og § 39 c nr. 1, begges første punktum,
stiller forskjellige krav til hva som er en ”alvorlig voldsforbrytelse”. Forvaring kan
anvendes overfor tilregnelige lovbrytere som finnes skyldig i å ha begått eller forsøkt å
begå en alvorlig voldsforbrytelse. Tvungent psykisk helsevern kan bare anvendes overfor
lovbrytere som var psykotiske eller bevisstløse da de ellers straffbare handlinger fant sted.
Uttrykket ”skyldig i” er derfor utelatt i § 39 nr. 1 første punktum. For øvrig er
bestemmelsene identiske. Lovforarbeidene trekker klart i retning av at bestemmelsene om
tvungent psykisk helsevern og forvaring var ment å være sammenfallende for så vidt

4
angår kravet til alvorlig voldsforbrytelse, jf. Ot.prp. nr. 87 for 1993–1994 side 106 annen
spalte og side 111 første spalte. Behovet for å verne samfunnet mot psykotiske lovbrytere
kan ikke gi grunnlag for å tolke ”alvorlig voldsforbrytelse” på annen måte i saker om
tvungent psykisk helsevern. Jeg legger etter dette til grunn at uttrykket ”alvorlig
voldsforbrytelse” i § 39 nr. 1 må forstås på samme måte som i § 39 c nr. 1.
(18) Grunnlaget for lagmannsrettens omgjøring av sikring til tvungent psykisk helsevern var at
A i 2001 ble dømt for i sinnssykdom å ha overtrådt straffeloven § 229 første
straffalternativ jf. § 232 og § 227 første straffalternativ jf. § 232. I herredsrettens dom fra
2001 er legemsskaden med særlig farlig redskap beskrevet slik:
”I forhold til tiltalen post I forklarte tiltalte i retten at han hadde B hos seg over natten
25. januar 2001. B ønsket å bli boende en natt til hos tiltalte, men dette ville ikke tiltalte.
Til tross for at tiltalte hadde gitt uttrykk for at B ikke fikk overnatte, kom B opp på
balkongen hos tiltalte og sparket inn verandadøra i leiligheten til tiltalte.
…
Retten finner på grunnlag av den umiddelbare bevisførsel under hovedforhandlingen
herunder ved gransking av bilder tatt av fornærmede, at tiltalte har slått fornærmede
flere steder på kroppen. Slagene førte blant annet til at fornærmede fikk et sår i
bakhodet. Retten finner at tiltalte også har slått mot fornærmedes hode og at slagene er
utført med en massiv metallstang enten av jern eller messing. Det er ikke opplyst i
legeerklæringen fra Y kommunale legevakt at skaden var så omfattende at tiltalte
(fornærmede) måtte sy. Spørsmålet blir derfor om handlingen omfattes av straffeloven
§ 228 eller § 229. Retten legger til grunn at det har skjedd en relativt massiv
voldsutøvelse mot fornærmede med slag både mot kropp og mot hode. Fornærmede fikk
et blødende sår i bakhodet og blåmerker på ryggen. På grunnlag av skadens omfang og
fornærmedes politiforklaring, finner retten bevist at fornærmede besvimte på grunn av
slag mot hodet.”
(19) Som det framgår, fant herredsretten bevist at A hadde slått fornærmede flere steder på
kroppen med en jernstang eller annen massiv metallstang, og at et slag i bakhodet førte til
at fornærmede mistet bevisstheten. Slag med en massiv stang av jern eller metall på
kroppen og særlig i og ved hodet, medfører stor fare for fornærmedes liv eller helse.
Vekten av stangen gjør at små variasjoner ved tildeling av slagene kan føre til betydelig
skade eller død. Det er også vanskelig å kontrollere hvor slagene med en slik stang treffer.
Ut fra tingrettens beskrivelse av den ellers straffbare handling er det rene tilfeldigheter
som medførte at fornærmede ikke fikk slike skader at § 229 annet eller tredje
straffalternativ kom til anvendelse. I tillegg kommer at en domfellelse for
legemsbeskadigelse med særlig farlig redskap ville innebære en fordobling av straffen
etter § 232 i dette tilfellet. As bruk av stangen som slagvåpen medførte så betydelig fare
for liv eller helse at det etter min mening foreligger en ”alvorlig voldsforbrytelse” etter
§ 39 nr. 1.
(20) Forsvarer har anført at As opptreden må ses i sammenheng med at fornærmede prøvde å
komme inn i hans leilighet etter at han hadde vært kastet ut. Det er således uriktig når
lagmannsretten fant at slagene som fornærmede fikk ute på verandaen, var uprovoserte.
Jeg bemerker at ved bedømmelsen av den ellers straffbare handlings farlighet er
fornærmedes opptreden av underordnet betydning. Jeg tilføyer at herredsretten i dommen
fra 2001 fant at bruk av en jernstang ”åpenbart overskrider hva som er nødvendig for å
avverge angrepet.”

5
(21) Forsvareren har også gjort gjeldende at lagmannsretten feilaktig har sett overtredelsen av
§ 229 første straffalternativ jf. § 232 i sammenheng med overtredelsene av § 227 første
straffalternativ jf. § 232 ved anvendelse av alternativet ”alvorlig forbrytelse” i forhold til
§ 39 nr. 1. Det er for meg noe uklart hva lagmannsretten har ment med denne uttalelse.
Overtredelsen av § 229 første straffalternativ jf. § 232 må holdes opp mot alternativet
”alvorlig voldsforbrytelse” i § 39 nr. 1. En overtredelse av § 227 jf. § 232 kan tenkes å
være slik at alternativet ”annen alvorlig forbrytelse” får anvendelse om retten finner at
fornærmedes helse krenkes eller utsettes for fare. Nær tilknytning i tid og sted kan
imidlertid etter min mening ikke gi grunnlag for å se flere lovbrudd i sammenheng ved
anvendelse av § 39 nr. 1 første punktum. Jeg tilføyer at situasjonen kan være annerledes
når voldsanvendelse og trusler skjer samtidig, jf. Rt. 2002 side 1683.
(22) Omgjøring av sikring til tvungent psykisk helsevern kan bare finne sted når det anses
nødvendig for å verne samfunnet. I tillegg kreves en nærliggende fare for at den sikrede
på nytt vil begå en alvorlig forbrytelse som krenker eller utsetter andres liv, helse eller
frihet for fare.
(23) Når vilkårene etter § 39 nr. 1 foreligger, hører det under rettens skjønn å avgjøre om
behovet for samfunnsvern gjør overføring til tvungent psykisk helsevern nødvendig. Ved
denne vurdering skal retten legge vekt på hvor alvorlige lovbrudd den sikrede har begått,
faren for nye alvorlige lovbrudd og den sikredes psykiske funksjonsevne. Ifølge
forarbeidene skal det også legges vekt på hva slags tilbud samfunnet ellers har å gi den
sikrede, blant annet ved tiltak etter lov om psykisk helsevern, jf. Ot.prp nr. 87 for 1993-94
side 106.
(24) Kravet til samfunnsvern har nær sammenheng med faren for gjentakelse. En
”nærliggende fare” foreligger først når risikoen for tilbakefall er kvalifisert og reell når
dommen avsies, hvilket innebærer samme krav som etter tidligere § 39 nr. 1 om sikring,
jf. Rt. 2002 side 889 på side 892 og Rt. 2003 side 1085 avsnitt (16). Ved bedømmelsen av
nærliggende fare skal det etter § 39 nr. 1 tredje punktum legges vekt på den forbrytelse
som lovovertreder har begått, sammenholdt særlig med hans atferd, utviklingen av
sykdommen og psykisk funksjonsevne. Utgangspunktet er således den eller de
forbrytelser som lovovertreder har begått, jf. Rt 2003 side 1085 avsnitt (18). Etter
forarbeidene kan kravet til faregraden være noe forskjellig avhengig av lovbruddets
grovhet og hvor alvorlig forbrytelse det er fare for, jf. proposisjonen side 108.
(25) Som tidligere nevnt er A i årene 1978 til og med 1993 straffet flere ganger for
voldsforbrytelser. Han ble i 1996 første gang dømt til sikring blant annet for overtredelse
av straffeloven § 127 første ledd annet straffalternativ og § 228 første ledd.
Overtredelsene beskrev herredsretten slik:
”… Politiet, som for anledningen var i uniform, brukte lang tid på å forsøke å få
kontakt med tiltalte også ved hjelp av tiltaltes mor, men til ingen nytte. De besluttet
derfor å ta seg inn i brakken. De brøt opp døren og tiltalte ble rebelsk. Han holdt en
gitar mot politimennene og svingte denne fra side til side. Med gitaren slo han først
lensmannsbetjent C over hånden. Deretter slo han lensmannsbetjent D i hodet med
gitarhalsen, slik at han fikk et blødende kutt. Da politifolkene tok seg lenger inn i
rommet, tok tiltalte et bord som han løftet opp med platen mot politiet. Han tok fart og
løp mot dem med bordplaten først. Han fikk således presset dem ut av rommet, men da
tiltalte ikke hadde tatt i betraktning at bordet var større enn døråpningen, bråstoppet
han og politiet kom inn igjen og forsøkte å overmanne ham. De tre politifolkene klarte
ikke å holde tiltalte nede og de så derfor ingen annen mulighet enn å slå ham ut. …”

6
(26) I sikringssaken fra 2001 fant herredsretten at A også hadde overtrådt § 227 første
straffalternativ jf. § 232. Herredsretten beskrev handlingene slik:
”Fredag 12. januar 2001 var det bråk i …veien -- i huset der tiltalte bor. Det oppstod en
uoverensstemmelse mellom tiltalte og E som bor rett over gangen for tiltalte. Retten
finner bevist at begge inngangsdørene i denne etasjen var ødelagt. Da E skulle reparere
døra inn til leiligheten sin, ble tiltalte sint. Han og E stod og kjeftet på hverandre. F kom
opp og ba tiltalte være rolig. F forklarte i retten at hun har to barn på 10 og 13 år, og at
disse barna ble svært urolige på grunn av bråket i annen etasje. Tiltalte kom da ut med
en stor jernstang og sa at F skulle ”se til helvete å komme deg ned”. F løp da ned
trappen med tiltalte etter seg. G som var samboer med E på dette tidspunkt, forklarte at
tiltalte løp etter F med jernstangen løftet. Hun var ikke i tvil om at tiltalte ville slått ned
F dersom hun ikke hadde løpt ned og kommet seg unna. Det samme sa F selv. F løp rett
inn til seg selv, stengte døren og satte på sikkerhetslås. Hun ringte deretter til politiets
nødnummer og sa at politiet måtte komme umiddelbart. …
Etter at denne episoden hadde funnet sted, stod tiltalte på gangen utenfor Es leilighet og
ropte inn at ”det koster ikke meg noe å komme gjennom denne døra og drepe dere
begge og bikkja deres”. G sa at hun ble veldig redd. …”
(27) Etter § 39 nr. 1 tredje punktum er også lovbryterens atferd, sykdomsutvikling og psykiske
funksjonsevne vesentlige momenter ved vurdering av gjentakelsesfaren. A har i 1995,
1999 og 2001 vært rettspsykiatrisk observert. Ny judisiell observasjon ble foretatt etter at
tiltalebeslutningen om å omgjøre sikring til tvungent psykisk helsevern forelå. I
rettspsykiatrisk tilleggserklæring avgitt 17. februar 2003 til Eiker, Modum og Sigdal
tingrett konkluderte de sakkyndige:
”Ved undersøkelse av de sakkyndige - både i forbindelse med årsrapport i desember 01
og i februar 03 - har han fremstått som temmelig uendret siden forrige rettspsykiatriske
erklæring ble avgitt. Han har hatt rimelig god hukommelse, men han har virket
utflytende og uklar i sine svar, noe de sakkyndige har oppfattet som grensende til
schizofren inkoherens. Han har virket tung og affektmatt, men noe mer samlet enn han
har vært ved tidligere undersøkelser. Andre aktive psykotiske symptomer har ikke
fremkommet, noe som kan ha sammenheng med at han medisineres med antipsykotiske
midler. Samlet sett må han oppfattes som psykotisk også ved undersøkelsen i februar
03.
Hovedinntrykket er at han stort sett er lite endret i løpet av de senere år og de
sakkyndige vil opprettholde de diagnoser de tidligere har satt på hans tilstand, nemlig
F 20.1 Hebefren schizofreni og F 19.2 Psykiske lidelser og atferdsforstyrrelser som
skyldes bruk av flere stoffer, avhengighetssyndrom.
Den sykdom obs. har, er kronisk og vil vedvare livet ut, dog kan tilstanden med årene
bedres. Han vil dog hele tiden vare avhengig av å bruke antipsykotiske medikamenter
for å holde symptomer i sjakk. Om han slutter å ta medisinene, må en forvente
oppblussen av hans psykotiske tilstand. Det kan i så fall være aktuelt at han må bli
behandlet i psykiatrisk institusjon igjen.
Han er uførepensjonert og en kan ikke forvente at han vil komme i arbeid igjen.
Han har en viss kontakt med sin familie, men han trenger i tillegg et nettverk av
fagpersonale rundt seg om han skal fungere rimelig bra utenfor institusjon.
Et opplegg slik det var skissert i det frisikringsopplegget som var planlagt, synes å
tilfredsstille mange av behov han har for hjelp utenfor institusjon. Uten et fast opplegg,
også med tilsyn, er det adskillig risiko for at han igjen skal falle tilbake til kriminalitet
igjen.

7
Om han skal tilbys metadonbehandling, er mer usikkert og diskutabelt. En må i alle fall
regne med at han vil fortsette med sitt rusmisbruk når han kommer utenfor institusjon.
Obs. har stor tillit til sin fastlege, og det er rimelig at legen trekkes inn i behandlings- og
tilsynsopplegget for obs.”
(28) Jeg finner det klart at det er en nærliggende fare for at A på nytt vil begå en alvorlig
voldsforbrytelse eller annen alvorlig forbrytelse som krenker eller utsetter for fare andres
liv og helse. Jeg legger særlig vekt på den alvorlige voldsforbrytelse i 2001 sammenholdt
med hans tidligere voldelige atferd og de sakkyndiges vurdering av hans
sykdomsutvikling og psykiske funksjonsevne. Etter min mening er det nødvendig med
overføring til tvungent psykisk helsevern for å verne samfunnet mot at A i psykotisk
tilstand begår nye alvorlige forbrytelser som krenker eller utsetter for fare andres liv eller
helse.
(29) Jeg stemmer for denne
K J E N N E L S E :
Anken forkastes.
(30) Dommer Flock: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(31) Dommer Støle: Likeså.
(32) Dommer Bruzelius: Likeså.
(33) Dommer Gussgard: Likeså.
(34) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
K J E N N E L S E :
Anken forkastes.