Sammendrag: Rieber-Mohn, Støle, Stabel, Matningsdal, LundA ble i tingretten og lagmannsretten dømt til forvaring med tidsramme 13 år og minstetid 8 år for drap av en 14-årig pike og for trusler og truende atferd mot tidligere ektefelle, jf. straffelovens §§ 233 1. ledd, 227 og 390 a. Høyesterett kom derimot til at det ikke var grunnlag for å idømme forvaring.Man fant at kravet til kvalifisert og reell tilbakefallsfare ikke var oppfylt, til tross for at de oppnevnte psykiatrisk sakkyndige konkluderte med at slik fare forelå. I den forbindelse gis generelle uttalelser om den rolle rettspsykiatrisk sakkyndige er tiltenkt av lovgiver, og som de bør ha, når domfelte er en tilregnelig karakteravviker (dyssosial personlighetsforstyrrelse). Dessuten pekes det på at faktiske opplysninger om domfeltes livsførsel som de sakkyndiges farlighetsbedømmelse bygger på, og som det ikke kan føres straffeprosessuelle bevis for, svekker betydningen av denne bedømmelse. Høyesterett fant også at grunnvilkåret for forvaring ikke var oppfylt. Domfelte er i dag 56 år og vil ved en løslatelse etter alternativ tidsbestemt fengselsstraff på elleve år, være ca. 65 år gammel. En så lang tidsbestemt straff må være tilstrekkelig til å verne samfunnet i dette tilfellet.

NORGES HØYESTERETT
Den 5. februar 2004 avsa Høyesterett dom i
HR-2004-00247-A, (sak nr. 2003/1219), straffesak, anke,
A (advokat Erling O. Lyngtveit)
mot
Den offentlige påtalemyndighet (statsadvokat Inger Wiig)
S T E M M E G I V N I N G :
(1) Dommer Rieber-Mohn: Saken gjelder spørsmålet om forvaring skal idømmes for et
drap.
(2) Ved beslutning av statsadvokatene i Oslo 10. februar 2003 ble A, født i Iran 00.00.1948,
satt under tiltale for overtredelse av:
"I
Straffeloven § 233 første ledd
for å ha forvoldt en annens død.
Grunnlag:
Søndag 17. mars 2002 om kvelden i sin bolig i -----gt. -- i X kvalte han B.
II
Straffeloven § 227, 1.straffalternativ,
for i ord eller handling å ha truet med en straffbar handling som kan medføre høyere
straff enn 6 måneders fengsel, under slike omstendigheter at trusselen var skikket til å
fremkalle alvorlig frykt, eller medvirket til dette.
Grunnlag er følgende forhold:
a) Den 24. mai 1999 om morgenen i spisesalen på Y Hotell i ---- gate i Z, uttalte
han til C at han skulle drepe henne, hvilket var egnet til å fremkalle alvorlig
frykt.

2
b) Lørdag 14. august 1999 på Kalles bar ved ----torget 1 i Z, uttalte han til C at
"hvis du ringer politiet nå, skal jeg skjære deg i ansiktet" eller lignende,
hvilket var egnet til å fremkalle alvorlig frykt.
III
Straffeloven § 390a,
for ved skremmende eller plagsom opptreden eller annen hensynsløs atferd å ha krenket
en annens fred, eller medvirket til dette.
Grunnlag er følgende forhold:
I tiden forut for august 1999 i Z, krenket han Cs fred, ved blant annet til stadighet å
oppholde seg utenfor boligen hennes i ----gata i Z og til stadighet utsette henne for
skjellsord som "hore" når de traff på hverandre.
Straffeloven § 63, 1. ledd får anvendelse for post III.
For øvrig får straffeloven § 62 anvendelse.
Vedrørende post II og III er påtale begjært av fornærmede.
Almene hensyn krever uansett påtale.
Tiltalens post I er tatt ut etter ordre Riksadvokaten."
(3) Borgarting lagmannsrett avsa 19. september 2003 dom med slik domsslutning:
"1. A, født 00.00..48, dømmes for overtredelse av straffeloven § 233 første ledd, og
for de forhold som er endelig avgjort i Moss tingretts dom av 16. mai 2003 til
forvaring i anstalt med en tidsramme på 13 –tretten– år og en minstetid på 8 –
åtte– år, jf. straffeloven § 39 c nr. 1 jf. § 39 e første og annet ledd. I
tidsrammen og minstetiden fragår 566 –femhundreogsekstiseks– dager for
utholdt varetektsfengsel.
2. A dømmes til innen 2 –to– uker fra dommens forkynnelse å betale oppreisning
til Bs etterlatte, D og D, med 120.000 –etthundreogtyvetusen– kroner."
(4) Lagmannsrettens dom er avsagt etter anke over Moss tingretts dom av 16. mai 2003, der
A ble dømt for drap, jf. straffelovens § 233 første ledd, og for trusler og plagsom atferd,
jf. straffelovens §§ 227 og 390 a, til forvaring med tidsramme og minstetid som i
lagmannsretten. Lagmannsrettens dom ble avsagt under dissens, i det en av fagdommerne
ikke fant vilkårene for forvaring oppfylt, og mente at en fengselsstraff på 12 år passende
for drapet og de forhold som var endelig pådømt ved tingrettens dom.
(5) Lagmannsrettens dom er av domfelte anket til Høyesterett. Det anføres at vilkårene for
forvaring ikke foreligger.
(6) Jeg er kommet til at anken må tas til følge, slik at forvaring ikke idømmes.
(7) Domfellelsen gjelder drap av en 14-årig pike vinteren 2002 og trusler fremsatt mot
tidligere ektefelle i 1999. Jeg vil først redegjøre for den faktiske bakgrunn for drapet og
gjennomføringen av dette.
(8) Domfelte, som er iransk statsborger, kom i 1986 til Norge med ektefelle og fire barn.
Paret ble separert i 1995 og skilt et par år senere. Etter skilsmissen flyttet domfelte til X,
der han fikk arbeid i en grønnsakforretning. Gjennom sitt arbeid fikk han kontakt med
flere jenter i 14 – 16 års-alderen. Domfelte ga disse penger, tobakk, alkohol og
mobiltelefonkort. Gavene ble gitt dels i hans leilighet, dels i forretningen. Lagmannsretten

3
har lagt til grunn, at domfelte var ensom og på denne måte kjøpte seg kontakt, men at han
– med en mindre reservasjon i forhold til drapsofferet – ikke gjorde fysiske tilnærmelser
overfor jentene.
(9) En av de kontakter som domfelte etablerte på denne måte, fikk skjebnesvangre følger. På
dette punkt finner jeg det hensiktsmessig å gjengi følgende fra lagmannsrettens dom:
"Vinteren 2002 fikk tiltalte kontakt med B, som den gang var 14 år gammel. Kontakten
ble etablert ved at hun trengte et mindre pengebeløp og fikk et tips av en venninne om å
spørre tiltalte som da var i grønnsaksforretningen. B fikk pengene hun trengte, og i
tiden som fulgte var hun flere ganger på besøk hos ham i hans leilighet. Hun fikk til
stadighet gaver, i første rekke penger, men også andre ting. I motsetning til tiltaltes
kontakt med de andre jentene, forekom det overfor B enkelte tilnærmelser. Blant annet
la han en gang armen rundt henne, og hun fortalte også til en venninne at hun ved en
anledning hadde tatt med seg en kniv under et besøk hos tiltalte for å beskytte seg.
Om kvelden 17. mars 2002 var B sammen med tiltalte i hans leilighet. Hva som nærmere
skjedde forut for den drapshandling tiltalen angir, er ikke nærmere klarlagt, men det er
på det rene at B rett forut for drapshandlingen var uten klær. Tiltalte har forklart at B
tok en dusj og at hun således selv kledde av seg, men det kan like gjerne ha vært tiltalte
som tok av henne klærne. Ettersom det ikke kan utelukkes at det var B som selv tok av
seg klærne, legges dette likevel det til grunn.
Kort tid etter at B var avkledt, oppsto det en situasjon hvorunder tiltalte tok et
glasshåndkle, eller et belte som B hadde i sin dongeribukse, eller muligens en annen
båndlignende gjenstand, og la denne under hennes hals og dro kraftig til. Tiltalte holdt
kvelergrepet i minst ett minutt, inntil B var livløs. Tiltalte slapp da grepet og B segnet
om på gulvet. Etter den medisinsk sakkyndiges forklaring i lagmannsretten legges til
grunn at B allerede da var død eller at døden inntrådte umiddelbart etterpå. Den
direkte dødsårsaken var manglende surstofftilførsel til hjernen som følge av
pustehindring og sirkulasjonsstans.
…….
Kort tid etter at B var drept, bar tiltalte henne inn på soverommet og la henne på
sengen der. Enten forut for dette eller noe senere vasket han henne ren for blod og
kledte på henne. Han tok imidlertid trusen på feil vei, sokkene vrengt og beltet i buksen
var opp/ned. Etter slik å ha tatt på henne klærne, eller en annen gang i tidsrommet frem
til tirsdag 19. mars, bar tiltalte liket opp på et tørkeloft der han gjemte det under noen
isolasjonsmatter. Avdødes ransel og et par støvler ble lagt et annet sted på loftet, men
også disse gjenstandene ble tildekket med isolasjonsmatter."
(10) Etter at domfelte 19. mars 2002 ble oppsøkt av politiet i grønnsakforretningen, flyktet han
til Æ og deretter til Ø, hvor han ble pågrepet. I forbindelse med pågripelsen tilsto han å ha
drept B. Denne erkjennelsen fastholdt han i flere politiavhør og overfor den psykolog som
foretok en prejudisiell observasjon av ham. I avhør 7. mai 2002 endret han forklaring og
har siden konsekvent benektet å ha drept B.
(11) Jeg går så over til å se nærmere på om vilkårene for forvaring er oppfylt. Det er ingen tvil
om at drapet oppfyller kravet om en begått, alvorlig forbrytelse i § 39 c nr. 1. Spørsmålet
blir om det er en "nærliggende fare" for at domfelte påny vil begå en slik forbrytelse.
Dette vilkår innebærer at det må være en kvalifisert og reell fare for tilbakefall på
domstiden. Ved farevurderingen må den begåtte forbrytelse sammenholdes med
domfeltes øvrige atferd og personlige og sosiale funksjonsevne; særlig må det legges vekt
på om han tidligere har begått eller forsøkt å begå en forbrytelse som nevnt i § 39 c nr. 1

4
første punktum, jf. tredje og fjerde punktum. Jeg finner grunn til å nevne at med uttrykket
"tidligere" i fjerde punktum menes "forut for det forhold tiltalen nå omfatter", jf. NOU
1990:5 side 114, der dette uttales med sikte på det absolutte krav om tidligere begått
alvorlig forbrytelse, som man foreslo den gang, og som ble vedtatt i lov av 17. januar
1997 nr. 11. Jeg kan ikke se at det har vært meningen å forstå uttrykket annerledes da
vilkåret ble myket opp, og fjerde punktum fikk sin nåværende ordlyd ved lov av 15. juni
2001 nr. 64.
(12) Den eneste strafferettslige reaksjon A tidligere er ilagt, er et vedtatt forelegg som gjaldt et
innbrudd i tidligere ektefelles leilighet og truende og plagsom opptreden overfor henne og
datteren i 1996. Sistnevnte forhold ble subsumert under straffelovens § 390 a. Det er klart
at dette ikke omfattes av § 39 c nr. 1 fjerde punktum, men det vil inngå i
helhetsvurderingen etter tredje punktum, som jeg kommer tilbake til.
(13) De truslene mot tidligere ektefelle som er endelig avgjort ved tingrettens dom i denne sak,
er ikke begått "tidligere" og omfattes ikke av fjerde punktum. Men dersom disse trusler
måtte ansees som så alvorlige at de omfattes av § 39 c nr. 1 første punktum, ville jeg
likevel tillegge dem en særlig vekt ved farlighetsvurderingen. Jeg viser her til NOU
1990:5 side 114, der det fremgår at trusler som rammes av straffelovens § 227, etter
omstendighetene må kunne karakteriseres som "annen alvorlig forbrytelse som krenket
…. andres frihet". Det pekes på at det ikke er nok at trusselen oppfattes som alvorlig; det
må bevises at den var alvorlig ment, "dvs at den som fremsatte trusselen med overveiende
sannsynlighet ville ha realisert denne dersom visse, ikke altfor virkelighetsfjerne
forutsetninger var oppfylt". Jeg kan ikke se at de truslene domfelte i vår sak fremsatte
overfor sin fraskilte ektefelle, var så alvorlige at de omfattes av dette strenge kriterium.
Det er grunnlag for å anta at de var utslag av sjalusi og bitre følelser etter at hustruen
forlot ham, men det er ikke grunnlag for å anføre at truslene har ledet til voldelig atferd,
og det er ingen sammenheng mellom truslene og det drapet han senere forøvet. Etter at
siste trussel ble fremsatt i august 1999, er det ikke opplysninger om truende atferd fra
domfeltes side overfor tidligere ektefelle.
(14) Utover de forhold jeg har nevnt, finnes det ikke sikre holdepunkter for kriminell og farlig
atferd fra domfeltes side. I den rettspsykiatriske erklæring som foreligger i saken, og som
jeg kommer tilbake til, er det opplyst at domfelte tidligere skal ha opptrådt voldelig,
særlig overfor barna. De sakkyndige bekreftet for Høyesterett at denne antakelse bygget
på opplysninger som var gitt i sakens dokumenter. Jeg kan ikke legge til grunn at slik
voldelig atferd er utvist. Riktignok er det ikke noe krav etter § 39 c nr. 1 fjerde punktum
at domfelte er ilagt strafferettslig reaksjon for tidligere begått alvorlig forbrytelse, men
kravet til bevis for en slik forgåelse vil i praksis være det samme som ved bevis for
skyldspørsmålet, jf. Ot.prp. nr. 87 for 1993-94 side 111 og Matningsdal/Bratholm,
Straffeloven, 2. utgave, side 318. Skal retten kunne bygge på voldelig atferd som det ikke
er ilagt strafferettslig reaksjon for, må påtalemyndigheten følgelig forberede
forvaringssaken med sikte på en bevisførsel som ved avgjørelsen av skyldspørsmålet.
(15) Det gjenstår da å foreta en helhetsvurdering som angitt i § 39 c nr. 1 tredje punktum. I
lovforarbeidene er det slått fast at terskelen for å gi dom for forvaring skal være høy når
lovbryteren bare har begått én forbrytelse som er så alvorlig at den rammes av § 39 c nr. 1
første punktum. Det heter i Ot.prp. nr. 46 for 2000-2001 side 31:
"Etter departementets syn kan det ikke utelukkes at enkelte tilregnelige lovbrytere
allerede etter å ha begått én alvorlig forbrytelse som krenket andres liv, helse eller

5
frihet, har vist en så farlig atferd at det av hensyn til beskyttelsen av samfunnet må
kunne reageres med forvaring dersom tidsbestemt straff ikke anses for å være
tilstrekkelig."
(16) Og videre på samme side:
"Departementet vil understreke at selv om det at lovbryteren har forgått seg tidligere,
foreslås fjernet som vilkår i § 39 c, vil det fortsatt være slik at forvaring som hovedregel
bare bør idømmes dersom lovbryteren har begått eller har forsøkt å begå en alvorlig
forbrytelse mot liv, helse eller frihet tidligere."
(17) Ved bedømmelsen av domfeltes farlighet har lagmannsrettens flertall lagt betydelig vekt –
foruten på hans atferd – på konklusjonen til de oppnevnte psykiatrisk sakkyndige. Denne
gikk ut på at domfelte hadde en "dyssosial personlighetsforstyrrelse" med "schizoid preg",
og at det "foreligger en nærliggende fare for nye tilsvarende voldshandlinger av samme
karakter." Jeg vil – på generelt grunnlag – reservere meg noe mot å legge stor vekt på
rettspsykiateres farlighetsbedømmelse i saker hvor det ikke har vært tvil om domfeltes
tilregnelighet på handlingstiden, og hvor det således utelukkende er tale om en såkalt
dyssosial personlighetsforstyrrelse, som tidligere ble kalt karakteravvik eller psykopati.
Noe av formålet med å erstatte den tidligere sikring med forvaring, var å objektivisere
vilkårene for særreaksjonen og "redusere psykiatriens medvirkning ved idømmelse av en
særreaksjon overfor tilregnelige lovbrytere", se NOU 1990:5 side 110. Og i Ot.prp. nr 87
for 1993-94 side 83 heter det:
"På den annen side må den usikkerheten som knytter seg til farlighetsprediksjonen, føre
til at det i særlig grad er objektive momenter som vektlegges, noe departementets
forslag til særreaksjon også gjør."
(18) Denne omleggingen kan begrunnes blant annet i rettssikkerhetshensyn. Jeg tilføyer at i
Den rettsmedisinske kommisjons bemerkninger til de sakkyndiges erklæring i denne sak
gis det generelt uttrykk for at "sakkyndige ikke bør få som mandat å utrede hvorvidt det
foreligger en "nærliggende fare" for nye voldshandlinger".
(19) Til den foreliggende erklæring vil jeg bemerke at de sakkyndiges farlighetsbedømmelse
bygger på "de opplysningene som foreligger om tidligere fysiske voldelige overgrep rettet
mot hans barn (allerede før de flyttet til Norge)", og på en forutsetning om at han finnes
skyldig i drapet "og den vold han ellers er blitt beskyldt for å ha utøvet tidligere og som
da strekker seg over en lang tidsperiode". Som jeg tidligere har redegjort for, kan det ikke
legges til grunn at domfelte har begått andre lovbrudd enn de han er dømt for, derunder
vedtatt forelegg for, og som jeg allerede har gitt en vurdering av. I tilknytning til hva jeg
tidligere har sagt om den vekt man bør legge på de rettspsykiatrisk sakkyndiges
farlighetsbedømmelse i saker av denne karakter, nevner jeg at saken således også
illustrerer et annet problem med en slik bedømmelse: Den bygger ikke sjelden på
antakelser om faktiske forhold vedrørende observandens person og livsførsel som ikke
kan legges til grunn som bevist.
(20) Etter dette kan jeg ikke legge nevneverdig vekt på den farlighetsbedømmelse som de
rettspsykiatrisk sakkyndige har foretatt, og som de fastholdt for Høyesterett. Det som blir
tilbake av objektive holdepunkter for farlighet, er etter min mening ikke tilstrekkelig til å
konkludere med at det foreligger en kvalifisert og reell fare for ny alvorlig forbrytelse.

6
(21) Jeg tilføyer at jeg uansett ikke kan se at grunnvilkåret for forvaring i § 39 c, innledningen,
er oppfylt i denne sak. Det er her den maksimale samfunnsbeskyttelse som den
tidsbestemte straff kan gi, som skal vurderes opp mot det vern som forvaringen vil
medføre. Ved denne sammenligning må det være riktig å legge til grunn at prøveløslatelse
på den aktuelle alternative fengselsstraff ikke finner sted. Jeg nevner i den forbindelse at
prøveløslatelse også fra tidsbestemt fengselsstraff skal undergis en skjønnsmessig
bedømmelse og ikke tilstås hvis det er grunn til å anta at domfelte vil begå nye straffbare
handlinger i prøvetiden, se straffegjennomføringslovens § 42 femte ledd. Som jeg straks
kommer tilbake til, anser jeg en straff av fengsel i 11 år for å være passende for de
forbrytelser han har begått. A fyller snart 56 år. Han har sittet nær 2 år i varetekt. Det
betyr at han, om han soner straffen fullt ut, vil være ca. 65 år når han løslates. Da vil hans
vanskelige livssituasjon etter skilsmissen være på avstand, han står foran sin alderdom, og
man kan ikke utelukke at en eventuell tilbakefallsrisiko vil være redusert som følge av
fengselsoppholdet og den tid som er gått.
(22) Min konklusjon er at vilkårene for å gi dom på forvaring ikke foreligger. Det skal da
utmåles en tidsbestemt fengselsstraff. Domfelte har kvalt en forsvarsløs 14-årig pike som
han hadde opparbeidet et slags tillitsforhold til. De nærmere omstendigheter omkring
drapet og motivet for dette er ikke klarlagt. I det ytre er drapet ikke uten likhetstrekk med
det som var til behandling i saken i Rt. 2003 side 312, der Høyesterett kom til at en
alternativ straff av "fengsel i 11 til 12 år" ble ansett passende. Det drapet, som gjaldt en 6
år gammel gutt, var ikke mindre grovt enn det som foreligger i denne sak. Jeg er kommet
til at en straff av fengsel i 11 år er passende, også når det tas hensyn til at straffen
omfatter de trusler A er endelig domfelt for ved tingrettens dom, og som nå ligger
temmelig langt tilbake i tid.
(23) Jeg stemmer for denne
D O M :
I lagmannsrettens dom, domsslutningen punkt 1, gjøres den endring at straffen settes til
fengsel i 11 – elleve – år med fradrag av 705 – syvhundreogfem – dager for
varetektsfengsel.
(24) Dommer Støle: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(25) Dommer Stabel: Likeså.
(26) Dommer Matningsdal: Likeså.
(27) Dommer Lund: Likeså.

7
(28) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
I lagmannsrettens dom, domsslutningen punkt 1, gjøres den endring at straffen settes til
fengsel i 11 – elleve – år med fradrag av 705 – syvhundreogfem – dager for
varetektsfengsel.