Dato: 2025-12-18

Sammendrag: En far ba Nav fastsette barnebidrag for sønnen, som bor hos ham. Nav fastsatte bidraget til 0 fordi mor ikke hadde økonomisk evne til å betale. Vedtaket ble senere opprettholdt i en gyldighetssak for domstolene.

Deretter reiste mor sak for domstolene om foreldreansvar, bosted og samvær med sønnen. I denne saken krevde far på nytt at mor skulle betale bidrag. Tingretten påla mor å betale bidrag, men lagmannsretten avviste kravet fra domstolene fordi den mente at far måtte reise søksmål mot staten for å få prøvd gyldigheten av Navs nye vedtak.

Høyesterett fastslår  at domstolene har kompetanse til å behandle barnebidragskrav i en tvist mellom foreldrene om foreldreansvar, bosted eller samvær, selv om bidraget tidligere har vært fastsatt av Nav. En part som er uenig i Navs vedtak, trenger ikke reise gyldighetssøksmål mot staten, men kan i stedet velge å reise sak mot den andre forelderen.

Det var heller ikke grunnlag for å avvise saken at domstolene tidligere hadde tatt standpunkt til bidragsspørsmålet i en gyldighetssak mellom far og staten. Etter barneloven og alminnelige sivilprosessregler kan en part som har tapt en gyldighetssak, reise en ny bidragssak mot den andre forelderen. At bidragsspørsmålet kan avgjøres administrativt, innebærer heller ikke at forelderen mangler rettslig interesse i å få kravet avgjort av domstolene.

Lagmannsrettens kjennelse ble opphevet.

K J E N N E L S E
avsagt 18. desember 2025 av Høyesterett i avdeling med
dommer Bergljot Webster
dommer Wenche Elizabeth Arntzen
dommer Are Stenvik
dommer Christian Lund
dommer Tonje Vang
HR-2025-2517-A, (sak nr. 25-077318SIV-HRET)
Anke over Frostating lagmannsretts kjennelse 13. mars 2025
A (advokat Geir Hegle – til prøve)
mot
B (advokat John Christian Elden)

2
S T E M M E G I V N I N G
(1) Dommer Stenvik:
Sakens spørsmål og bakgrunn
(2) Saken gjelder fastsettelse av barnebidrag. Spørsmålet er om domstolene kan fastsette
barnebidrag når Nav allerede har fattet vedtak om bidrag.
(3) B og A er foreldre til 15 år gamle C og 19 år gamle D. Foreldrene ble separert i 2014. C
bor hos far og D hos mor.
(4) Det har vært flere rettstvister om forskjellige spørsmål som angår barna. Denne saken
gjelder mors bidragsplikt for C.
(5) C har hatt fast bosted hos far etter at partene i 2019 inngikk et rettsforlik om dette. I 2020
ble det ved dom bestemt at far skal ha foreldreansvaret for gutten alene. Mor har rett til
støttet samvær med sønnen ifølge en dom fra 2021.
(6) I 2022 bestemte Nav familie- og pensjonsytelser at mor på grunn av svak økonomi ikke
skal betale barnebidrag for C. Vedtaket ble opprettholdt av Nav klageinstans 31. oktober
2022. Far angrep vedtaket ved ugyldighetssøksmål rettet mot staten, men dette førte ikke
frem. Ved dom 23. oktober 2023 forkastet Borgarting lagmannsrett fars anke over Oslo
tingretts dom 17. februar 2023, hvor staten ble frifunnet for kravet om ugyldighet.
Lagmannsrettens avgjørelse ble ikke anket for Cs del.
(7) Den 4. mai 2023 krevde far på nytt at Nav familie- og pensjonsytelser skulle fastsette
barnebidrag for C. I vedtak 29. august 2023 kom Nav til at det fortsatt ikke var grunn til å
pålegge mor bidragsplikt. Vedtaket ble 22. august 2024 opprettholdt av Nav klageinstans.
(8) Den 25. juli 2024 reiste mor endringssak om foreldreansvar for og samvær med C. Far
brakte i tilsvaret 25. august 2024 inn et krav om fastsettelse av bidragsplikt. Saken ble
senere utvidet til å omfatte spørsmål om fast bosted.
(9) Den 30. november 2024 krevde far nok en gang at Nav familie- og pensjonsytelser skulle
fastsette barnebidrag for D og C. Nav familie- og pensjonsytelser fattet 8. februar 2025
vedtak for D, men har etter det opplyste ennå ikke avgjort kravet for C. Vedtaket fra Nav
klageinstans 22. august 2024 er således den seneste forvaltningsavgjørelsen som gjelder
barnebidrag for C.
(10) Trøndelag tingrett avsa dom 13. desember 2024. Domsslutningen lyder slik:
«1. A, skal ha foreldreansvaret alene for C.
2. C skal bo fast hos sin far, A.
3. B skal ha samvær med C annenhver torsdag i partallsuker fra etter skoletid
til klokken 19:00. Samværene skal være med støttet tilsyn jf. barneloven
§ 43 og forskrift om samvær med tilsyn etter barnelova § 6 – i en periode på
1 – ett – år.
HR-2025-2517-A, (sak nr. 25-077318SIV-HRET)

3
4. B skal med virkning fra og med september 2024 betale barnebidrag til A
med kr 1030,– hver måned.»
(11) Tingretten var ikke enig med mor i at bestemmelsen i barneloven § 70 tredje ledd bare
gjelder ved første gangs fastsettelse av bidrag, slik at tidligere forvaltningsvedtak er til
hinder for å få behandlet kravet ved domstolen. Under behandlingen nektet mor å
fremlegge inntektsopplysninger, til tross for at retten gjentatte ganger ga henne frist for å
fremlegge dette. Tingretten bygde da på opplysninger namsfogden hadde innhentet fra
Skatteetaten for å fastsette bidraget.
(12) Tingretten avsa også midlertidig avgjørelse om bosted og samvær, som det ikke er
nødvendig å gå inn på her. For begge sakene samlet ble far tilkjent 20 000 kroner i
sakskostnader.
(13) Mor anket til Frostating lagmannsrett, som ved avgjørelse 13. mars 2025 avviste kravet om
fastsettelse av barnebidrag og ellers nektet anken fremmet. Slutningen lyder slik:
«1. Tingrettens dom, domsslutningen punkt 4, oppheves, og saken om
barnebidrag avvises fra domstolene.
2. Anken for øvrig nektes fremmet.
3. Det gjøres ingen endring i tingrettens sakskostnadsavgjørelse.
4. Partene dekker egne sakskostnader for lagmannsretten.»
(14) I motsetning til tingretten kom lagmannsretten til at kravet om barnebidrag ikke kunne
bringes inn for domstolene. Far måtte i stedet ha angrepet gyldigheten av Navs vedtak.
(15) A har anket lagmannsrettens avgjørelse til Høyesterett. Anken gjelder lovtolkningen.
(16) Lagmannsrettens avgjørelse er betegnet som dom, men skulle vært avsagt som kjennelse,
jf. tvisteloven § 19-1 andre ledd bokstav a og HR-2024-8-U med henvisning til
Ot.prp. nr. 51 (2004–2005) kapittel 29 på side 433. Det innebærer at anken til Høyesterett i
utgangspunktet følger reglene for anke over kjennelse. Høyesteretts ankeutvalg har
imidlertid 25. juni 2025 bestemt at saken skal avgjøres i avdeling med fem dommere.
Saken er behandlet for lukkede dører, jf. domstolloven § 125 andre ledd.
Partenes syn på saken
(17) Ankende part – A – har i korte trekk argumentert slik:
(18) Etter barneloven § 70 tredje ledd bokstav a kan partene alltid kreve at domstolen fastsetter
barnebidrag i saker om foreldreansvar, bosted og samværsrett. Retten til samlet
domstolsbehandling er et resultat av et bevisst lovgivervalg. Det har ingen betydning at
Nav tidligere har fastsatt bidrag i saken. Lovens ordlyd gir ikke rom for tvil, og verken
forarbeidene eller andre rettskildefaktorer gir støtte for en innskrenkende tolkning.
HR-2025-2517-A, (sak nr. 25-077318SIV-HRET)

4
(19) Hensynet til barnets beste taler for at alle tvistepunkter mellom foreldrene behandles
samlet. Samlet behandling i én sak er også prosessøkonomisk gunstig. Spørsmål om
bidragsplikt har nær sammenheng med det resultatet domstolen kommer til i spørsmålet
om bosted og samvær. Hvis bidragsspørsmålet står uløst etter rettskraftig dom om bosted
og samvær, vil partene måtte fortsette konflikten i en ny bidragssak.
(20) Det kreves ikke rettslig interesse ut over at det er reist sak om foreldreansvar, bosted eller
samvær. Kravene til søksmålssituasjonen er uttømmende regulert i barneloven § 70 tredje
ledd, som ikke kan suppleres med den alminnelige regelen i tvisteloven § 1-3.
(21) Det er liten sannsynlighet for parallelle prosesser og ingen fare for motstridende
avgjørelser. Behovet for samordning løses av reglene om virkningstidspunkt. En avgjørelse
gjelder i utgangspunktet fra kravet ble satt frem for avgjørelsesorganet, men kan på visse
betingelser gis virkning inntil tre år tilbake i tid, jf. barneloven § 72. En tidligere avgjørelse
avløses fra virkningstidspunktet for den nyere avgjørelsen.
(22) Dommen som fastslo at Navs vedtak fra 2022 om at mor ikke skulle betale barnebidrag for
C, var gyldig, er ikke til hinder for rettslig prøving av det kravet som nå er fremsatt. Hvert
krav om fastsettelse av barnebidrag er et nytt krav i prosessuell forstand. Tidligere vedtak
og dommer har ingen rettskraftvirkning for behandlingen av det nye kravet.
Rettskraftvirkningen er under enhver omstendighet begrenset til det kravet som var
søksmålsgjenstand, og omfatter ikke prejudisielle rettsforhold.
(23) Bestemmelsen i barneloven § 74 første ledd, som sier at bidrag som er fastsatt
administrativt eller av en domstol, kan kreves endret dersom særlige grunner taler for det,
er en materiell regel. Hvis særlige grunner ikke foreligger, skal det føre til frifinnelse, ikke
avvisning.
(24) A har lagt ned slik påstand:
«1. Lagmannsrettens kjennelse pkt. 1 oppheves.
2. Det offentlige tilkjennes sakskostnader for Høyesterett.»
(25) Ankemotparten – B – har i korte trekk argumentert slik:
(26) Borgarting lagmannsretts dom 23. oktober 2023, som bekreftet gyldigheten av Navs vedtak
fra 2022 om at mor ikke skal betale bidrag for C, har positiv rettskraftvirkning og må
legges uprøvd til grunn, jf. tvisteloven § 19-15 andre ledd. Selv om ugyldighet og
betalingsplikt i utgangspunktet er forskjellige krav i prosessuell forstand, stiller det seg
annerledes her, fordi dommen i ugyldighetssaken reelt avgjorde foreldrenes rettigheter og
plikter. Det er ikke avgjørende at mor ikke var part i den første saken. Dommen må likevel
legges til grunn etter ulovfestede prinsipper om avledet eller utvidet subjektiv rettskraft.
Når kravet allerede er avgjort i ugyldighetssaken, foreligger det ikke noe reelt behov for å
behandle tvisten på nytt, og bidragskravet må avvises etter tvisteloven § 1-3 andre ledd.
Under enhver omstendighet mangler far rettslig interesse når han har fått kravet behandlet i
det administrative sporet.
(27) Også barnelovens regler er til hinder for domstolsbehandling. Det må oppstilles grenser for
adgangen til domstolsbehandling etter § 70 tredje ledd. Når det i bestemmelsen heter at
HR-2025-2517-A, (sak nr. 25-077318SIV-HRET)

5
tvisten kan kreves avgjort «i samband med» en sak om foreldreansvar, bosted og samvær,
må domstolens kompetanse være begrenset til tilfeller hvor løsningen av foreldretvisten
blir avgjørende for bidragsspørsmålet, slik som ved endring av omsorgsbase eller
samværsomfang.
(28) Reelle hensyn støtter en restriktiv tolkning av bestemmelsen. Det er et formål med reglene
å unngå dobbeltbehandling og unødige omkamper. En begrenset adgang til
domstolsbehandling varetar hensynet til barnets beste og reduserer faren for at
samværssaker blir brukt for å prøve de økonomiske spørsmålene.
(29) Siden det ikke gjelder litispendensregler mellom domstol og forvaltning, medfører
parallelle prosesser risiko for uforenlige avgjørelser. Også dette taler for å begrense
adgangen til domstolsbehandling når en sak er brakt inn i det administrative sporet.
(30) Regelen i barneloven § 74 første ledd om at et fastsatt bidrag bare kan endres når det
foreligger «særlege grunnar», må tolkes som en egen terskel for rettslig interesse. Når en
sak verserer eller er avgjort i det forvaltningsrettslige sporet, har en part ikke rettslig
interesse i å få kravet avgjort av domstolene, med mindre det samtidig gjøres endringer i
omsorgsbase eller samværsomfang.
(31) B har lagt ned slik påstand:
«1. Anken forkastes.
2. Det offentlige tilkjennes sakens omkostninger for Høyesterett.»
Mitt syn på saken
Barnelovens regler om fastsettelse av barnebidrag
(32) Foreldre har plikt til å bidra til barnets forsørgelse etter evne, jf. barneloven § 66 første
ledd. Foreldre som ikke bor sammen med barnet, skal etter § 67 første ledd betale
barnebidrag. Det er barnet som har rett til bidraget, jf. § 67 tredje ledd.
(33) Etter barneloven § 70 første ledd kan foreldrene inngå avtale om barnebidrag. Hvis
foreldrene ikke blir enige, eller om en part krever en avtale endret, kan tvisten bringes inn
for bidragsfogden eller domstolene. Dette følger av § 70 andre og tredje ledd, som lyder
slik:
«Dersom dei ikkje vert samde, kan kvar av dei krevje at tilskotsfuten tek avgjerd om
tilskotet. Dette kan dei gjere jamvel om dei opphavleg har gjort avtale om tilskotet,
men slik at løpande tilskot berre skal endrast dersom reglane i lova vil medføre ei
endring på meir enn 12 prosent. Departementet kan gje forskrift om gebyr der
tilskotsfuten tek avgjerd om fastsetjing og endring av fostringstilskot.
Spørsmålet skal likevel avgjerast av domstolane
a. når nokon av foreldra bed om at det vert gjort i samband med
ekteskapssak eller rettssak om foreldreansvar, om kven barnet skal
bu saman med eller om samværsrett,
HR-2025-2517-A, (sak nr. 25-077318SIV-HRET)

6
b. når tilskotsfuten viser partane til domstolane, fordi det er meir tenleg
etter den karakter saka har.»
(34) Tilsvarende bestemmelser er tatt inn i den nye barneloven av 2025, som ennå ikke er trådt i
kraft, jf. § 9-5 andre og fjerde ledd.
(35) Bidragsfogden utpekes av departementet, jf. barneloven § 10 tredje ledd. Arbeids- og
velferdsetaten – Nav – er gitt kompetanse som fastsettelsesmyndighet for blant annet
barnebidrag. Saksbehandlingen følger reglene i bidragsinnkrevingsloven og
forvaltningsloven.
(36) Navs kompetanse etter barneloven § 70 andre ledd er generell, men Nav kan velge å
henvise tvisten til domstolene hvis det er mer hensiktsmessig, for eksempel fordi saken
reiser vanskelige bevisspørsmål, jf. § 70 tredje ledd bokstav b. Det blir da opp til den
parten som mener å ha krav på bidrag, å reise søksmål for domstolene for å få bidraget
fastsatt.
(37) Domstolenes kompetanse er på den andre siden begrenset til bestemte søksmålssituasjoner.
I tillegg til tvister som Nav har henvist, kan domstolene behandle bidragskrav i
sammenheng med ekteskapssaker og saker om foreldreansvar, bosted og samvær,
jf. § 70 tredje ledd bokstav a.
(38) Når en tvist bringes inn for domstolene etter § 70 tredje ledd, er bidragskravet
tvistegjenstand. Det gjelder selv om Nav allerede har truffet vedtak om bidrag. Domstolen
skal i en slik sak altså ikke avgjøre vedtakets gyldighet, og den behøver heller ikke ta
stilling til gyldighetsspørsmålet prejudisielt. Domstolen har full kompetanse til å avgjøre
bidragsspørsmålet.
(39) En forelder kan imidlertid velge å angripe gyldigheten av et vedtak om barnebidrag etter
alminnelige regler om domstolsprøving av forvaltningsvedtak. Søksmålet må i så fall rettes
mot staten, jf. tvisteloven § 1-5. I en slik sak er domstolens kompetanse begrenset til å
prøve vedtakets gyldighet. Den kan i tråd med alminnelige sivilprosessuelle regler som
hovedregel ikke gi dom for realiteten, jf. Rt-2001-995 på side 1001–1002 og Ot.prp. nr. 51
(2004–2005) punkt 11.7.3 på side 146.
(40) Et vedtak eller en dom er bindende så lenge avgjørelsen etter sitt innhold gjelder, eller
inntil bidraget blir endret ved en ny avgjørelse, jf. Rt-2008-820 avsnitt 20. Etter barneloven
§ 74 første ledd kan et bidrag kreves endret «dersom særlege grunnar talar for det». Ifølge
forskrift om fastsetjing og endring av forstringstilskot – bidragsforskriften – § 12 første
ledd, gitt i medhold av § 74 første ledd andre punktum, skal et tidligere fastsatt bidrag bare
endres dersom reglene i forskriften medfører et avvik på mer enn 12 prosent. Det dreier seg
her om materielle begrensninger og ikke om prosessuelle skranker for å fremme
endringskrav. Som det fremgår av § 74 fjerde ledd, har både bidragsmyndigheten og
domstolene endringskompetanse i tråd med vilkårene i § 70 andre og tredje ledd.
Spørsmålene i denne saken
(41) Saken for tingretten omfattet krav om foreldreansvar, fast bosted og samvær. Det er altså
snakk om en sak hvor domstolen etter barneloven § 70 tredje ledd bokstav a har
HR-2025-2517-A, (sak nr. 25-077318SIV-HRET)

7
kompetanse til å fastsette barnebidrag. Spørsmålet er om retten likevel mangler slik
kompetanse fordi bidragsspørsmålet ble avgjort av Nav klageinstans i 2024.
(42) I tillegg er det spørsmål om bidragskravet må avvises fordi far mangler rettslig interesse i å
få det avgjort. Mor har særlig vist til Borgarting lagmannsretts dom fra 2023, som anføres
å innebære at fars krav om barnebidrag for C er rettskraftig avgjort.
Er Navs vedtak til hinder for at tvisten behandles av domstolene?
(43) Barneloven § 70 tredje ledd begrenser som nevnt søksmålsadgangen til visse
søksmålssituasjoner. Den inneholder derimot ingen begrensning i domstolenes kompetanse
til å behandle krav som er brakt inn for eller har vært avgjort av Nav. Ordlyden gir tvert
imot klar støtte for det motsatte, når det i § 70 tredje ledd heter at spørsmålet «likevel» skal
avgjøres av domstolene. Ordet «likevel» er i Det Norske Akademis ordbok definert som
«motsatt av det som er uttrykt eller forventet; like fullt; ikke desto mindre». I den
sammenhengen ordet inngår i, kan det vanskelig forstås annerledes enn at
domstolsbehandling kan kreves når en av betingelsene i tredje ledd er oppfylt, uten hinder
av bestemmelsene i første og andre ledd. Det at partene har inngått en avtale, eller at Nav
har fastsatt barnebidraget, er med denne forståelsen ikke til hinder for at kravet bringes inn
for domstolene.
(44) Mor har anført at uttrykket «i samband med» i bestemmelsens tredje ledd bokstav a må
forstås som en begrensning av endringskompetansen. En domstol har bare kompetanse til å
endre et bidrag som er fastsatt av Nav, når endringen har saklig sammenheng med det
resultatet retten kommer til for fast bosted eller samværsomfang, hevdes det.
(45) Jeg anser det klart at lovteksten ikke kan leses på denne måten. Etter en naturlig forståelse
betyr uttrykket i den sammenhengen det inngår, at det er tilstrekkelig for å bringe et krav
om barnebidrag inn for retten, at minst ett av de øvrige angitte kravene er
søksmålsgjenstand i samme sak.
(46) Jeg finner heller ikke holdepunkter i andre rettskilder for slike begrensninger i
søksmålsadgangen som mor har tatt til orde for.
(47) Lovens forarbeider omtaler ikke problemstillingen. Det gjør imidlertid forarbeidene til
ektebarnloven av 1956 § 14 andre ledd, som er forløperen til gjeldende barnelov
§ 70 tredje ledd. Lovutvalget hadde den gangen foreslått at krav om endring av
administrativt fastsatte bidrag skulle behandles av fylkesmannen, med mindre begge parter
ønsket domstolsbehandling. Departementet fant på sin side ikke grunn til å begrense retten
til domstolsbehandling på denne måten, jf. særmerknadene til § 14 i Ot.prp. nr. 25 (1956)
på side 43–44. Etter loven av 1956 var altså administrativ fastsettelse ikke til hinder for at
en part senere brakte et krav om endring inn for retten. Det er ingenting som tyder på at
lovgiver ved vedtakelsen av gjeldende barnelov tok sikte på å endre denne ordningen.
Tvert imot viser regelen i § 74 fjerde ledd at domstolenes kompetanse etter § 70 tredje ledd
gjelder tilsvarende i endringssaker, uavhengig av om den første avgjørelsen er truffet av
Nav eller av en domstol.
HR-2025-2517-A, (sak nr. 25-077318SIV-HRET)

8
(48) Mor har argumentert med at reelle hensyn taler for at retten til domstolsbehandling etter
§ 70 tredje ledd uansett må tolkes innskrenkende. Hvis bestemmelsen tolkes etter ordlyden,
vil det medføre risiko for dobbeltbehandling og unødige omkamper.
(49) Jeg er ikke enig i dette.
(50) Retten til domstolsbehandling er en grunnleggende rettssikkerhetsgaranti. Man bør derfor
være tilbakeholden med å oppstille begrensninger i adgangen til domstolene uten
noenlunde sikre holdepunkter i lov eller forarbeider. Slike holdepunkter foreligger ikke
her. Det er tvert imot grunn til å anta at lovgiver ikke har ment å begrense
søksmålsadgangen utover det som er kommet klart til uttrykk i loven selv. Hvis slike
begrensninger som mor argumenterer for, hadde vært tilsiktet, må man forvente at de ville
kommet til uttrykk i lovteksten.
(51) I andre tilfeller hvor lovgiver har sett et behov for å unngå parallelle tvister i forvaltningen
eller offentlig godkjente klageorganer og for domstolene, er det gitt eksplisitte regler om
dette, se for eksempel godkjenningsloven § 24, forbrukerklageloven § 14 første ledd
bokstav b og § 23, husleieloven § 12-5 fjerde ledd og patentloven § 52 c. Når slike
bestemmelser mangler i barneloven, tyder det på at lovgiver ikke har sett behov for
tilsvarende begrensninger.
(52) Heller ikke hensynet til barnets beste eller prosessøkonomiske hensyn kan begrunne
generelle begrensninger i retten til domstolsbehandling. Riktignok vil det kunne gå ut over
barna om gjentatte tvister bidrar til et høyt konfliktnivå mellom foreldrene. Men det er en
konsekvens av lovgivers bevisste valg om å åpne for endringssaker. Og når det først
foreligger en ekteskapssak eller foreldretvist som angitt i barneloven § 70 tredje ledd, er
det en fordel at spørsmålene kan behandles samlet, jf. Ot.prp. nr. 62 (1979–1980)
punkt 7.2 på side 37–38. Den muligheten for misbruk som mor har pekt på, ved at en sak
om foreldreansvar, bosted eller samvær reises utelukkende med sikte på å få behandlet
bidragsspørsmålet, ble vurdert av lovgiver ved vedtakelsen av ektebarnloven av 1956 og
ikke ansett avgjørende, jf. særmerknadene til § 14 i Ot.prp. nr. 25 (1956) på side 44. Jeg
tilføyer at adgangen til domstolsbehandling er opprettholdt i samme utstrekning i den nye
barneloven, jf. Prop. 117 L (2024–2025) punkt 9.7 på side 169.
(53) Min konklusjon er etter dette at et krav om barnebidrag kan bringes inn for domstolene når
vilkårene i barneloven § 70 tredje ledd er oppfylt, selv om bidragstvisten har vært
behandlet av Nav.
(54) Det er ingen forutsetning at parten først har angrepet gyldigheten av Navs vedtak etter
reglene om domstolskontroll med forvaltningsvedtak, slik lagmannsretten har lagt til
grunn. Verken barneloven eller alminnelige sivilprosessuelle regler gir holdepunkter for en
slik begrensning i søksmålsadgangen.
(55) Jeg tilføyer for ordens skyld at Navs forutgående vedtak har materielle rettsvirkninger ved
etterfølgende domstolsbehandling. Når Nav har fastsatt barnebidrag i en sak, kommer
reglene om endring av bidrag til anvendelse, jf. barneloven § 74 og § 75, herunder vilkåret
i § 74 første ledd om at det må foreligge «særlege grunnar» for å gjøre endring.
HR-2025-2517-A, (sak nr. 25-077318SIV-HRET)

9
Må kravet avvises på grunn av rettskraft eller manglende rettslig interesse?
(56) Etter tvisteloven § 19-15 tredje ledd skal retten som hovedregel avvise en ny sak mellom
samme parter om et krav som er rettskraftig avgjort. Borgarting lagmannsretts dom
23. oktober 2023 er ikke avvisningsgrunn etter denne bestemmelsen – noe mor heller ikke
har gjort gjeldende – ettersom partene i den saken ikke var foreldrene, men far og staten.
(57) Mor har imidlertid gjort gjeldende at kravet må avvises etter tvisteloven § 1-3 andre ledd,
fordi Borgarting lagmannsretts dom har positiv rettskraftvirkning etter § 19-15 andre ledd.
Etter mors syn har far da ikke et reelt behov for å få kravet avgjort på nytt.
(58) Etter tvisteloven § 19-15 andre ledd skal en «rettskraftig avgjørelse av et krav … uten
realitetsbehandling legges til grunn i en ny sak der retten må ta stilling til kravet for å
avgjøre saken». Bestemmelsen fastslår rettskraftens positive funksjon. Den gir – i
motsetning til bestemmelsen om negativ rettskraft i § 19-15 tredje ledd – ikke i seg selv
grunnlag for å avvise kravet. Men om kravet allerede er bindende avgjort, skal det avvises
etter § 1-3 andre ledd dersom saksøkeren ikke kan påvise et reelt behov for å få kravet
avgjort på nytt, jf. NOU 2001: 32 A Rett på sak punkt 14.4.3.1 på side 419 og
Ot.prp. nr. 51 (2004–2005) punkt 21.5.4 på side 257–258.
(59) Som jeg allerede har vært inne på, gjaldt Borgarting lagmannsretts dom gyldigheten av
Navs vedtak fra 2022, som gikk ut på at mor på grunn av svak økonomi ikke skulle betale
barnebidrag for C. Vedtaket ble opprettholdt som gyldig. Lagmannsretten var enig med
Nav i at mor var uten faktisk inntekt, og at det ikke var grunnlag for å fastsette inntekten
ved skjønn, jf. bidragsforskriften § 4 siste ledd.
(60) Mors anførsel om at bidragskravet ved denne dommen er rettskraftig avgjort mellom
partene, og at far av den grunn mangler rettslig interesse, kan av flere grunner ikke føre
frem.
(61) For det første er en rettskraftig dom som hovedregel bare bindende for partene,
jf. § 19-15 første ledd første punktum. Ved avgjørelsen av hvem som anses som part i en
sak, er den formelle partsstillingen avgjørende, ikke hvem som reelt har interesse i saken,
jf. Ot.prp. nr. 51 (2004–2005) punkt 21.8.1 på side 265.
(62) Mor har anført at den formelle partsstillingen likevel ikke er avgjørende i dette tilfellet,
fordi dommen må anses å ha avledet eller utvidet subjektiv rettskraft i forholdet mellom
foreldrene.
(63) Avledet subjektiv rettskraft innebærer at en som ikke var part i den første saken, må
respektere og kan påberope seg at dommen er bindende mellom partene i sak nummer to.
Etter § 19-15 første ledd andre punktum er en avgjørelse bindende for «andre som på
grunn av sitt forhold til parten ville være bundet av en tilsvarende avtale om
tvistegjenstanden». Bestemmelsen passer ikke i dette tilfellet, siden far og staten ikke
kunne inngått en avtale om barnebidraget. Det foreligger heller ingen avtale,
avtalelignende forhold eller representasjon mellom mor og noen av partene i saken – far og
staten – som kunne begrunnet avledet subjektiv rettskraft.
(64) Utvidet subjektiv rettskraft foreligger når det følger av særregler at en dom har virkning for
og mot enhver eller er bindende for en bestemt personkrets. Et eksempel på en slik
HR-2025-2517-A, (sak nr. 25-077318SIV-HRET)

10
særregel er barneloven § 27, som bestemmer at en rettskraftig dom i en farskapssak «gjeld
for og mot alle». Utvidet rettskraft kan etter omstendighetene også foreligge på ulovfestet
grunnlag, men det må anses som sikker rett at en dom om gyldigheten av et
forvaltningsvedtak ikke er bindende for private som ikke var part i saken, og som får sine
rettigheter eller plikter påvirket. Borgarting lagmannsretts dom er derfor ikke bindende for
mor, jf. Rt-2005-821 avsnitt 16.
(65) For det andre er rettskraftvirkningen begrenset til det kravet som er avgjort i den første
saken. I dette tilfellet avgjorde Borgarting lagmannsrett et krav om at Navs vedtak skulle
kjennes ugyldig. Et krav om ugyldighet og et krav om fastsettelse av barnebidrag er ikke
samme krav i prosessuell forstand, selv om begge har en forbindelse til de samme
materielle reglene. Jeg anser det i denne sammenheng tilstrekkelig å peke på at rettsfølgene
av en dom på ugyldighet og en dom om betaling av barnebidrag er kvalitativt ulike. Det er
uten betydning at lagmannsretten som ledd i begrunnelsen tok stilling til flere av de samme
spørsmålene som er aktuelle i tvisten mellom foreldrene.
(66) Mor har subsidiært anført at avgjørelsen i gyldighetssaken etter ulovfestede regler har
avledet objektivt rettskraft for bidragskravet.
(67) Det er riktig at en dom unntaksvis kan være bindende for et krav som ikke var
tvistegjenstand. Etter forarbeidene til tvisteloven må imidlertid forutsetningene være at
kravene «utgjør ledd i en kjede der avgjørelsen i det ene ledd med logisk nødvendighet
betinger avgjørelsen i det neste», jf. NOU 2001: 32 A Rett på sak punkt 14.2.3.5.11 på
side 389, med tilslutning i Ot.prp. nr. 51 (2004–2005) punkt 21.6.4 på side 259. Det er
klart nok ikke tilfellet her.
(68) For det tredje har avgjørelser om fastsettelse av barnebidrag ikke rettskraftvirkning på
vanlig måte. Etter barneloven § 74 står endringsadgangen som hovedregel åpen. Dette er
antatt å gjelde selv om kravet bygger på bevis og opplysninger som forelå allerede da den
første avgjørelsen ble truffet, se Inge Lorange Backer, lovkommentar, note 1 til barneloven
§ 74, Juridika, ajourført 1. januar 2009. Kravet om «særlege grunnar» i § 74 første ledd er
en materiell regel og ikke en søksmålsbetingelse, slik mor har anført, se note 2 til § 74 i
Backers lovkommentar. Jeg viser også til Rt-1992-1549, der det samme ble lagt til grunn
for endring av avgjørelser om foreldreansvar og samværsrett, som også forutsetter at det
foreligger «særlege grunnar», jf. nå barneloven § 63 andre ledd andre punktum.
(69) Av disse grunner er Borgarting lagmannsretts dom fra 2023 ikke til hinder for at
endringskravet bringes inn for retten.
(70) Konklusjonen blir etter dette at bidragskravet ikke er rettskraftig avgjort.
(71) Jeg kan heller ikke se at far av andre grunner mangler rettslig interesse i å få kravet
realitetsbehandlet.
(72) Det følger av barneloven § 70 tredje ledd bokstav a, jf. § 74 fjerde ledd, at foreldre har
tilstrekkelig tilknytning til bidragskravet. Jeg finner ikke grunn til å ta stilling til om
barnelovens bestemmelser også innebærer en uttømmende regulering av
aktualitetsspørsmålet, idet også de alminnelige kravene etter tvisteloven § 1-3 andre ledd
klart er oppfylt i dette tilfellet. Det er tilstrekkelig å peke på at prøvingen må bygge på fars
HR-2025-2517-A, (sak nr. 25-077318SIV-HRET)

11
pretensjoner om det materielle rettsforholdet i saken – bidragskravet – og at en dom vil ha
umiddelbar betydning for hans rettsstilling.
(73) Det at far har fått – og fortsatt kan få – bidragskravet prøvd i forvaltningssporet, betyr ikke
at han mangler rettslig interesse i å få kravet avgjort av domstolene, se Inge Lorange
Backer, Rettslig interesse for søksmål, skjønn og klage, 1984 side 77–78.
(74) Ankemotpartens alternative grunnlag fører etter dette ikke frem.
Konklusjon
(75) Jeg er kommet til at lagmannsrettens kjennelse må oppheves fordi den bygger på feil
rettsanvendelse. Kravet om fastsettelse av barnebidrag skulle ikke vært avvist fra
domstolene.
(76) Ankende part har vunnet saken, og har i utgangspunktet krav på sakskostnader etter
tvisteloven § 20-2 første ledd. Saken har imidlertid reist et prinsipielt tolkningsspørsmål,
og det foreligger etter mitt syn tungtveiende grunner som gjør det rimelig å frita
ankemotparten for erstatningsansvaret, jf. § 20-2 tredje ledd bokstav a.
(77) Jeg stemmer for slik
K J E N N E L S E :
1. Lagmannsrettens kjennelse, slutningens punkt 1, oppheves.
2. Sakskostnader for Høyesterett tilkjennes ikke.
(78) Dommer Vang: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(79) Dommer Lund: Likeså.
(80) Dommer Arntzen: Likeså.
(81) Dommer Webster: Likeså.
(82) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
K J E N N E L S E :
1. Lagmannsrettens kjennelse, slutningens punkt 1, oppheves.
2. Sakskostnader for Høyesterett tilkjennes ikke.
HR-2025-2517-A, (sak nr. 25-077318SIV-HRET)