Dato: 2023-11-01

Sammendrag: To selskap hadde i ein distribusjonsavtale om hårvoksprodukt avtalt at tvistar mellom selskapa skulle avgjerast i Danmark ved skilsdom (valdgift). Etter at avtalen var sagt opp tok den eine kontraktsparten ut søksmål mot den andre med krav om erstatning for brot på marknadsføringslova.

Saka for Høgsterett var avgrensa til spørsmålet om lagmannsretten hadde tolka skilsdomslova § 7 rett når han hadde kome til at retten til å krevja saka avgjort ved skilsdom var fallen bort.

Høgsterett kom til at den som vil ha ei sak avvist fordi ho høyrer under skilsdom, må vera tydeleg på at kravet om avvising knyter seg til at det er avtalt skilsdom. Kravet må dessutan fremjast seinast samstundes med at parten går inn på realiteten i saka i tilsvaret til forliksrådet. I motsett fall er kravet framsett for seint og skal avskjerast.

Høgsterett kom til at lagmannsretten si lovtolking var rett, og forkasta anken.

Orskurden gjev rettleiing om kva som er rett tolking av skilsdomslova § 7.

O R S K U R D
sagd 1. november 2023 av Høgsterett i avdeling med
dommar Wilhelm Matheson
dommar Ragnhild Noer
dommar Erik Thyness
dommar Are Stenvik
konstituert dommar Magni Elsheim
HR-2023-2055-A, (sak nr. 23-042673SIV-HRET)
Anke over Borgarting lagmannsretts orskurd 15. februar 2023
ByWe AS (advokat Marianne Klausen – til prøve)
mot
IdHair Company A/S (advokat Alex Borch)

2
R Ø Y S T I N G
(1) Konstituert dommar Elsheim:
Spørsmålet i saka og bakgrunnen for henne
(2) Spørsmålet i saka er om eit krav om å få ei sak avvist frå domstolane fordi det er avtalt
skilsdom, er fremja for seint og skal prekluderast.
(3) IdHair Company A/S (heretter IdHair) tok i august 2022 ut stemning mot Frends AS – no
ByWe AS (heretter ByWe). Saka gjeld eit krav om å få stadfesta at ByWe er
erstatningsansvarleg som følgje av brot på marknadsføringslova §§ 25, 26 og 30.
(4) Kravet har sin bakgrunn i ein distribusjonsavtale mellom partane frå 2014. Avtalen
regulerer mellom anna sal av hårvoksprodukt og inneheld ein klausul om skilsdom i
Danmark. Tvisten mellom partane oppstod i samband med at IdHair sa opp avtalen i 2017.
(5) Før hovudsaka vart sett i gang, fremja IdHair i 2017 krav om sikring av prov etter
tvistelova kapittel 28. IdHair fekk medhald, og det vart gjennomført sikring av prov.
I samband med saka om sikring av prov gjorde ByWe gjeldande at kravet høyrde under
skilsdom og skulle avvisast. ByWe fekk ikkje medhald verken i tingretten eller
lagmannsretten, og i vedtak 15. november 2018 nekta ankeutvalet i Høgsterett anken
fremja.
(6) Etter at det var gjennomført sikring av prov, tok IdHair ut forliksklage mot ByWe i mai
2021. Forliksrådet i Sarpsborg innstilte saka i august 2021 i medhald av tvistelova
§ 6-11 første ledd.
(7) I august 2022 vart det som nemnt teke ut stemning for Søndre Østfold tingrett. I tilsvaret
gjorde ByWe gjeldande at saka høyrde under skilsdom. Tingretten kom til at spørsmålet
om skilsdom var rettskraftig avgjort i saka om sikring av prov, og fremja saka. ByWe anka
til lagmannsretten. Lagmannsretten forkasta anken, men med ei anna grunngjeving enn
tingretten. Lagmannsretten kom til at ByWe i tilsvaret til forliksrådet hadde gått inn på
realiteten i saka, utan samstundes å fremja motsegn om at saka høyrde under skilsdom, og
konkluderte med at motsegna om skilsdom då var prekludert etter skilsdomslova § 7.
(8) ByWe har anka lagmannsretten sin orskurd til Høgsterett. Anken gjaldt sakshandsaminga
og den generelle lovbruken til lagmannsretten. Under saksførebuinga for Høgsterett fråfall
ByWe anken over sakshandsaminga.
(9) Ankeutvalet i Høgsterett avgjorde i vedtak 31. mars 2023 at saka skulle avgjerast i
avdeling med fem dommarar, jf. domstollova § 5 første ledd andre punktum. Det går fram
av vedtaket at handsaminga skal følgja dei reglane som gjeld for anke over dommar,
jf. tvistelova § 30-9 fjerde ledd.
(10) Partane er samde om det faktum som lagmannsretten har lagt til grunn for sin orskurd.
(11) Saka står i det vesentlege i same stilling som for lagmannsretten.
HR-2023-2055-A, (sak nr. 23-042673SIV-HRET)

3
Partane sitt syn på saka
(12) Den ankande parten – ByWe AS – har i korte trekk gjort gjeldande:
(13) Motsegna om at saka skal handsamast ved skilsdom, er ikkje prekludert etter lov 14. mai
2005 nr. 25 om voldgift – skilsdomslova – § 7 første ledd første punktum. Ein innstilt
forliksklage er ikkje den same saka som eit etterfølgjande søksmål for tingretten.
Litispendensverknaden av ei sak fell bort når ei sak er innstilt i forliksrådet, og saka er då
ikkje lenger tvistegjenstand. Det var difor rettidig då ByWe kravde saka avvist i tilsvaret
sitt til tingretten.
(14) Under alle omstende er ikkje vilkåra for å avvisa saka i § 7 første ledd innfridde. ByWe
gjekk ikkje inn på realiteten i saka i tilsvaret til forliksrådet, men motsette seg kravet, utan
å gå inn på klagaren sine krav. Det er ikkje nok. Uansett kravde ByWe saka avvist frå
forliksrådet. ByWe la ned påstand om at saka skulle innstillast i medhald av tvistelova
§ 6-11, og viste samstundes til at saka reiste kompliserte prosessuelle spørsmål. Det må
likestillast med å krevja saka avvist.
(15) Lagmannsretten har tolka skilsdomslova § 7 feil, og lagmannsretten sin orskurd skal
opphevast.
(16) ByWe AS har lagt ned slik påstand:
«1. Borgarting lagmannsretts kjennelse 15.02.2023 oppheves.
2. ByWe AS tilkjennes sakskostnader for behandlingen i Høyesterett.»
(17) Ankemotparten – IdHair A/S – har i korte trekk gjort gjeldande:
(18) ByWe gjekk inn på realiteten i saka i tilsvaret til forliksrådet utan å samstundes krevja saka
avvist. Retten til å krevja avvising på grunnlag av ein avtale om skilsdom er då tapt etter
skilsdomslova § 7 første ledd første punktum.
(19) Preklusjonsregelen i § 7 skal ikkje tolkast innskrenkande i tilfelle der saka først vert
handsama i forliksrådet. Saka i forliksrådet og i tingretten er den same saka. Avgjerda
knytt til litispendens i Rt-2012-1404 verkar ikkje inn på tolkinga av regelen eller på
rekkjevidda av Rt-2008-1623.
(20) Lagmannsretten si lovtolking er rett, og anken skal forkastast.
(21) IdHair A/S har lagt ned slik påstand:
«1. Anken forkastes.
2. ByWe AS dømmes til å betale sakskostnader til IdHair Company A/S for
Høyesterett.»
HR-2023-2055-A, (sak nr. 23-042673SIV-HRET)

4
Mitt syn på saka
(22) Saka gjeld ein vidare anke over lovbruken i lagmannsretten. Høgsterett sin kompetanse er
då avgrensa til å prøva lagmannsretten si generelle lovtolking, jf. tvistelova § 30-6
bokstav c.
Rettslege utgangpunkt
(23) Det følgjer av skilsdomslova § 7 første ledd at domstolane skal avvisa søksmål om
rettshøve som høyrer under skilsdom dersom ein part «begjærer avvisning senest samtidig
med at parten går inn på sakens realitet». Dette gjeld òg når skilsdom er avtalt i utlandet,
jf. skilsdomslova § 1 andre ledd. Det følgjer av dette at ein part som går inn på realiteten i
saka for domstolen, utan å gjera gjeldande at saka skal handsamast ved skilsdom, mister
retten til å krevja handsaming ved skilsdom.
(24) Det går fram av domstollova § 1 første ledd at dei vanlege domstolane er Høgsterett,
lagmannsrettane og tingrettane. Forliksråda er i andre ledd definert som
meklingsinstitusjonar med «begrenset domsmyndighet som angitt i tvisteloven § 6-10».
Formuleringa kom inn i domstollova i samband med vedtakinga av tvistelova. Slik lova er
formulert, kan det reisast spørsmål om forliksråda skal reknast som domstolar etter
skilsdomslova § 7 første ledd.
(25) Etter mitt syn er spørsmålet avklart i førearbeida, der det fleire stader er gjeve uttrykk for
at forliksråda framleis skal reknast som domstolar, jf. Ot. prp. nr. 51 (2004–2005) side 98
og 504. Kjæremålsutvalet i Høgsterett kom til same konklusjon i ein orskurd i
Rt-2008-1623 avsnitt 26 og 27. Eg kan ikkje sjå at det har kome fram noko som gjev grunn
til å vurdera spørsmålet annleis i denne saka.
(26) Eg nemner i denne samanheng at tvistelova § 6-2 regulerer kva saker forliksrådet kan og
skal handsama. Bortsett frå dei sakene forliksrådet etter § 6-2 første ledd andre punktum
ikkje har kompetanse til å handsama, vil forliksrådet vera rett adressat for eit krav om
avvising på grunn av avtale om skilsdom når saka vert handsama der. Eg legg for ordens
skuld til at sakstypane nemnde i tvistelova § 6-2 første ledd andre punktum er utan
interesse for denne saka.
(27) Skilsdomslova § 7 må sjåast i samanheng med reglane om tilsvar til forliksrådet i
tvistelova § 6-4 andre ledd. Føresegna i tvistelova fastset at det i tilsvaret til forliksrådet
skal opplysast om klagemotparten godtek eller er usamd i kravet eller om klagemotparten
har motsegner mot at forliksrådet handsamar saka. Dersom forliksrådet «ikke har adgang
til» å handsama saka, skal forliksklagen avvisast, jf. tvistelova § 6-3 femte ledd første
setning. Av førearbeida går det fram at forliksrådet istaden kan velja å innstilla saka etter
§ 6-11 første ledd når saka reiser kompliserte prosessuelle spørsmål som forliksrådet ikkje
har forsvarleg grunnlag for å ta stilling til, jf. NOU 2001: 32 A side 298.
(28) Eg går då over til å vurdera dei konkrete rettslege spørsmåla saka reiser.
HR-2023-2055-A, (sak nr. 23-042673SIV-HRET)

5
Kva inneber det at ein part «begjærer avvisning» etter skilsdomslova § 7?
(29) Det følgjer av ordlyden i skilsdomslova § 7 at ein part som ønskjer at saka skal avvisast
fordi ho høyrer under skilsdom, må fremja krav om det. Domstolen kan ikkje avvisa saka
av eige tiltak.
(30) Formuleringa «begjærer avvisning» refererer til «søksmålet» og inneber at det ikkje er nok
å berre motsetja seg det materielle kravet parten krev dom for.
(31) Slik eg les § 7, må det koma uttrykkeleg fram at kravet om avvising byggjer på at det er
avtalt skilsdom. Det er ikkje tilstrekkeleg å generelt visa til, eller krevja avvising med
tilvising til at saka reiser prosessuelle spørsmål, utan å presisera at motsegna knyter seg til
ein avtale om skilsdom.
(32) I tillegg til å ha støtte i ordlyden er dette den tolkinga som er best eigna til å fremja ein
mest mogleg effektiv prosess, som er føremålet med regelen. Omsynet til prosessøkonomi
tilseier at parten må vera tydeleg på at kravet om avvising knyter seg til at det er avtalt
skilsdom for å unngå at domstolane og partane brukar tid og ressursar på saker som høyrer
under skilsdom.
(33) Tolkinga har òg støtte i UNCITRAL si modellov for internasjonal skilsdom i
forretningshøve. Ifølgje førearbeida byggjer skilsdomslova på modellova, og føremålet er
internasjonal rettseining, jf. Ot.prp. nr. 27 (2003–2004) side 24–25.
(34) Modellova artikkel 8 nr. 1 har slik ordlyd:
«A court before which an action is brought in a matter which is the subject of an
arbitration agreement shall, if a party so requests not later than when submitting his
first statement on the substance of the dispute, refer the parties to arbitration unless it
finds that the agreement is null and void, inoperative or incapable of being
performed.»
(35) Slik eg les artikkel 8, føreset han at parten må fremja ein «request» om å «refer the parties
to arbitration». Ordbruken tilseier at parten spesifikt må krevja saka handsama ved
skilsdom og talar mot at det er nok å krevja avvising av andre eller uspesifiserte
prosessuelle grunnar. Omsynet til internasjonal rettseinskap talar for å tolka skilsdomslova
§ 7 på same måten.
(36) Så langt eg kan sjå, samsvarar lagmannsretten si tolking av skilsdomslova § 7 med den
forståinga eg no har gjort greie for.
(37) Det er i saka reist spørsmål om skilsdomslova § 7 krev at det må leggjast ned påstand om
at saka skal avvisast, eller om klagemotparten sin påstand kan gå ut på at saka vert innstilt
etter tvistelova § 6-11 siste ledd.
(38) Lagmannsretten skriv om dette i orskurden:
«Vilkåret i voldgiftsloven § 7 er at parten begjærer avvisning samtidig med at parten
går inn på sakens realitet. Dette har Frends [ByWe] ikke gjort, men lagt ned påstand
om at den videre behandlingen i forliksrådet innstilles uten annet enn en generell
HR-2023-2055-A, (sak nr. 23-042673SIV-HRET)

6
henvisning til kompliserte prosessuelle (og materielle) spørsmål og tvisteloven § 6-2
andre ledd bokstav a.
Av forarbeidene til tvisteloven framgår det riktignok at bestemmelsen om innstilling
av videre behandling i forliksrådet også vil komme til anvendelse i tilfeller der det
oppstår kompliserte prosessuelle spørsmål knyttet til forliksrådets kompetanse. I
NOU 2001: 32 A punkt 10.10.10.5 på side 298 er det uttalt om bestemmelsens
virkeområde:
‘Et annet område er saker hvor det oppstår såvidt kompliserte prosessuelle
spørsmål knyttet til forliksrådets kompetanse, for eksempel spørsmål om
verneting i internasjonale forhold, om rekkevidden av rettskraft eller om
rettslig interesse, at forliksrådet ikke finner forsvarlig grunnlag for å ta
standpunkt. Utvalget ønsker ikke at saken skal forsinkes som følge av
prosessuelle tvister i forliksrådet. Det bør derfor ikke være adgang til å anke
en avvisningskjennelse til tingretten med sikte på å få saken hjemvist til
forliksrådet. Det er en bedre løsning å gi forliksrådet kompetanse til å ‘gå
utenom bøygen’ og innstille behandlingen, slik at klageren henvises til å ta
ut stevning …’
Det framgår av dette at en påstand om innstilling også vil være forenlig med en
anførsel om at forliksrådet og domstolene mangler kompetanse fordi partene har avtalt
voldgift. Etter lagmannsrettens syn tilsier imidlertid ordlyden i voldgiftsloven § 7 at
det likevel må framgå av tilsvaret at voldgiftsinnsigelsen gjøres gjeldende. Det er ikke
tilstrekkelig med en generell henvisning til prosessuelle spørsmål.»
(39) Eg ser ikkje bort frå at det kan tenkjast tilhøve der det etter omstenda vil innfri vilkåra i
skilsdomslova § 7 at den formelle påstanden går ut på innstilling. Sidan dette ikkje var ein
naudsynt premiss for lagmannsretten si vurdering av saka, ser eg likevel ikkje grunn til å
gå nærare inn på det. Som det kjem fram i sitatet over, var det avgjerande for
lagmannsretten at det uansett må koma uttrykkjeleg fram at parten gjer gjeldande motsegna
om å nytta skilsdom. Det siste er i samsvar med mi tolking av § 7.
(40) Eg kan etter dette ikkje sjå at det er feil med lagmannsretten si generelle lovtolking knytt til
vilkåret «begjærer avvisning» i skilsdomslova § 7.
Kva inneber det at parten «går inn på sakens realitet» etter skilsdomslova § 7?
(41) Etter skilsdomslova § 7 første ledd må ein part som meiner at ei sak høyrer under
skilsdom, krevja saka avvist seinast samstundes med at parten «går inn på sakens realitet».
(42) ByWe har gjort gjeldande at det ikkje er rett når lagmannsretten har lagt til grunn at det er
nok for å ha gått inn på realiteten i saka å blankt avvisa eit krav. IdHair har på si side gjort
gjeldande at det skal lite til, og at lagmannsretten si lovtolking er rett. Slik saka står for
Høgsterett, er det rettslege spørsmålet om det er nok å motsetja seg det materielle kravet i
tilsvaret, eller om standpunktet i større eller mindre grad må grunngjevast.
(43) Formuleringa «går inn på sakens realitet» gjev ikkje noko eintydig svar på dette
spørsmålet, og førearbeida til lova gjev heller ikkje mykje vegleiing. I merknaden til § 7 i
Ot.prp. nr. 27 (2003–2004) side 90 viser departementet berre til merknadane til
skilsdomslova § 18 tredje ledd når det gjeld «spørsmålet om når en part anses for å ha gått
HR-2023-2055-A, (sak nr. 23-042673SIV-HRET)

7
inn på sakens realitet». Paragraf 18 gjeld skilsdomsretten si avgjerd av eigen kompetanse.
I § 18 tredje ledd er regelen at motsegn om at skilsdomsretten manglar kompetanse må
setjast fram seinast i «partens første innlegg til realiteten». I proposisjonen på side 96, der
§ 18 tredje ledd er kommentert, viser departementet til at dette i praksis vil vera i tilsvaret,
utan å gå nærare inn på kva «innlegg til realiteten» inneber.
(44) Etter mitt syn er det heller ikkje særleg rettleiing å henta i modellova artikkel 8, der
formuleringa er at parten må krevja avvising «not later than when submitting his first
statement on the substance of the dispute». Formuleringa «statement on the substance of
the dispute» er ikkje eintydig og ikkje eigna til å klårleggja nærare kva det inneber å gå inn
på realiteten i saka.
(45) Eg legg til at det heller ikkje ser ut til å vera ein eintydig internasjonal praksis knytt til
korleis artikkel 8 skal tolkast. Partane har vist til nokre konkrete avgjerder, men har ikkje
kunna visa til ein fast praksis som kan tena som rettesnor.
(46) Som nemnt i innleiinga går det fram av tvistelova § 6-4 andre ledd at klagemotparten i
tilsvaret til forliksrådet «skal» opplysa om kravet «godtas eller bestrides». Det går vidare
fram at ein klagemotpart som er usamd i kravet, «bør» gje ei kort grunngjeving for sitt
standpunkt. Parten er med andre ord ikkje nøydd til å grunngje standpunktet sitt. Det er
naturleg å tolka skilsdomslova § 7 i lys av dei krava tvistelova stiller til innhald i tilsvaret.
Dette inneber at det heller ikkje etter § 7 bør krevjast at parten grunngjev kravet for å
skulla reknast for å ha gått inn på realiteten i saka.
(47) Slik eg ser det, tilseier òg omsynet til prosessøkonomi ei slik tolking. Ei motsett ordning
opnar for tidsbruk og trenering i utrengsmål.
(48) Eg kan heller ikkje sjå at ei slik forståing av skilsdomslova § 7 vil utgjera ei felle, slik
ByWe gjer gjeldande. Det verkar heller ikkje særleg urimeleg at klagemotparten ved
innlevering av tilsvaret må ta stilling til om han ønskjer å få saka handsama ved skilsdom
og ikkje kan koma unna å ta stilling til det ved å la vera å grunngje standpunktet sitt til det
materielle kravet.
(49) Til sist viser eg til at tolkinga òg har støtte i Rt-2008-1623. Kjæremålsutvalet kom der til at
klagemotparten hadde gått inn på realiteten ved å møta i forliksrådet og tilbakevisa
saksøkjaren sitt krav, sjølv om parten ikkje hadde drøfta eller utdjupa sitt syn på det
materielle kravet i saka. Kjæremålsutvalet konkluderte med at kravet om avvising var
prekludert fordi det ikkje var fremja motsegn om skilsdom før i tilsvaret til tingretten.
(50) Slik eg tolkar avgjerda, legg kjæremålsutvalet til grunn at «en blank avvisning av kravet»
er nok til at parten må reknast for å ha gått inn på realiteten i saka. Meininga med
formuleringa ser ut til å vera at kjæremålsutvalet meinte at § 7 ikkje stiller krav om at
parten utdjupar eller grunngjev sitt syn på dei materielle krava i saka for å verta rekna for å
ha gått inn på realiteten. Sjølv om faktum var annleis enn i vår sak fordi det ikkje var
innlevert noko tilsvar, og saka vart handsama etter tvistemålslova, der reglane om tilsvar
var annleis enn i tvistelova, er synspunkta kjæremålsutvalet byggjer på, i hovudsak dei
same som eg har bygt på her.
(51) Denne forståinga av orskurden stemmer òg med Borgar Høgetveit Berg si oppfatning i
artikkelen «Voldgiftslova § 7. Særleg om fristen for å krevje søksmål for domstolane
HR-2023-2055-A, (sak nr. 23-042673SIV-HRET)

8
avvist på grunn av voldgift», i Borgar Høgetveit Berg og Ola Ø. Nisja (red.) Avtalt prosess.
Voldgift i praksis, 2015, der han rett nok er kritisk til avgjerda, men de lege lata likevel
gjev uttrykk for at ei motsegn om skilsdom må setjast fram «seinast samstundes med at
saksøkte påstår seg materielt frifunnen», sjå side 35.
(52) Så langt eg kan sjå, har lagmannsretten bygt si vurdering av saka på same tolking av
skilsdomslova § 7 som eg har gjort greie for. Etter å ha konstatert at ByWe i tilsvaret til
forliksrådet tilbakeviste at det var materielt grunnlag for kravet, gjekk lagmannsretten inn
på avgjerda i Rt-2008-1623 og skreiv følgjande:
«Høyesteretts avgjørelse gjaldt tvistemålsloven, som ikke oppstilte krav om tilsvar for
forliksrådet. Saksforholdet var at klagemotparten hadde møtt til mekling i forliksrådet
med advokat og der tilbakevist alle krav uten å utdype sitt syn på de underliggende
spørsmålene i saken. Etter lagmannsrettens syn kan det ikke stilles større krav til
begrunnelsen i et tilsvar etter tvisteloven for å anse parten for å ha gått inn på sakens
realitet. Selv om klagemotparten oppfordres til å gi en kort begrunnelse for sitt
standpunkt, jf. tvisteloven § 6-4 andre ledd andre punktum, er det ikke et krav om slik
begrunnelse. Det er ikke uvanlig at kravet bestrides helt summarisk i saker der
klagemotparten mener at den videre behandlingen i forliksrådet bør innstilles, slik som
i saken her.
Lagmannsretten viser i denne sammenheng også til Helge Jakob Kolrud m.fl.,
Voldgiftsloven, kommentarutgave, Juridika, revidert per 25. november 2011, § 7, de
spesielle kommentarene punkt 2, der det heter:
‘Denne kjennelsen [Rt-2008-1623] gjaldt reglene om forliksrådet i tidligere
tvistemålslov. Den kan bemerkes at etter tvistelovens regler om
forliksrådsbehandling har klagemotparten i flg tvisteloven § 6-4 en
alminnelig plikt til å inngi tilsvar. Dette tilsier at også for forliksrådet bør
normalt inngivelse av tilsvar være skjæringstidspunktet for å vurdere
preklusjon av innsigelse om voldgift.’
Lagmannsrettens konklusjon på dette punktet er at Frends [ByWe] gikk på sakens
realitet i tilsvaret til forliksrådet.»
(53) Den lovtolkinga lagmannsretten her byggjer på, er fullt ut i samsvar med mi tolking av kva
som ligg i at parten «går inn på sakens realitet» i skilsdomslova § 7, og eg kan ikkje sjå at
det er feil med lagmannsretten si generelle lovtolking knytt til dette vilkåret.
Gjeld skilsdomslova § 7 når ei sak vert innstilt i forliksrådet?
(54) Det følgjer av tvistelova § 18-1 at retten skal avvisa ei ny sak mellom same partar om eit
krav som allereie er tvistegjenstand. Den juridiske terminologien for dette er litispendens.
(55) For saker som startar i forliksrådet, slår litispendensverknaden inn når forliksklagen har
kome inn til forliksrådet, jf. tvistelova § 18-2 første avsnitt. Verknaden tek slutt når saka er
rettskraftig avgjord, jf. § 18-2 andre ledd. I Rt-2012-1404 kom ankeutvalet til at
litispendensverknaden tek slutt når forliksrådet innstiller handsaminga av saka etter
tvistemålslova § 6-11.
HR-2023-2055-A, (sak nr. 23-042673SIV-HRET)

9
(56) I avsnitt 26 skriv ankeutvalet:
«Etter § 18-2 første ledd første punktum er et saksanlegg ‘til hinder for ny sak etter
§ 18-1 når forliksklage er innkommet til forliksrådet, eller når stevning er innkommet
til retten’. Denne virkning av saksanlegg opphører etter § 18-2 andre ledd ‘når saken
er rettskraftig avgjort’. Bestemmelsen sier ikke noe om hva som skjer med
litispendensvirkningen når forliksrådet innstiller behandlingen etter § 6-11. Dette er
imidlertid omtalt i Ot.prp. nr. 51 (2004–2005) om lov om mekling og rettergang i
sivile saker (tvisteloven), side 384. Det heter her
‘Ved innstilling opphører litispendensvirkningen. Saken utgjør da ikke
lenger noen tvistegjenstand, jf § 18-1. Innstilling etter denne paragrafen vil
imidlertid ikke bringe til opphør den virkning av forliksklagen som går ut på
at foreldelse avbrytes i henhold til foreldelsesloven § 15. Den virkningen
vedvarer i ett år fra innstillingen, jf § 18-3 annet ledd.’»
(57) Eg er samd i dette og legg ankeutvalet sitt syn til grunn for mi vidare vurdering.
(58) Det kjem fram av ankeutvalet si avgjerd at ordninga under tvistemålslova frå
1915 § 63 tredje ledd var at saka slutta å vera tvistegjenstand først dersom det ikkje var
sendt stemning til retten innan eitt år frå saka var vist til tingretten.
(59) ByWe har gjort gjeldande at bortfall av litispendens må medføra at eit påfølgjande søksmål
ikkje er same sak som saka i forliksrådet. Som ein konsekvens av dette meiner ByWe at
kjæremålsutvalet si tolking av skilsdomslova § 7 i Rt-2008-1623, ikkje kan oppretthaldast
under nogjeldande lov. Avgjerda bygde på reglane i tvistemålslova, og bortfall av
litispendens var ikkje aktuelt.
(60) Eg kan ikkje sjå at dette synspunktet kan føra fram.
(61) At ei sak ikkje lenger er litispendent og dermed ikkje tvistegjenstand, får ikkje utan vidare
innverknad på tolkinga av skilsdomslova § 7. Så lenge kravet i saka er det same og partane
er dei same, kan det ikkje vera avgjerande for forståinga av § 7 at saka i ein periode ikkje
var litispendent. Som tidlegare slått fast gjeld § 7 for «[d]omstolene» som inkluderer
forliksrådet. Det er dermed ikkje noko i ordlyden som talar for ei ordning der kvar instans
vert vurdert isolert etter § 7.
(62) Det er som nemnt omsynet til prosessøkonomi som er bakgrunnen for reguleringa i
skilsdomslova § 7. Slik eg ser det, vil omsynet til dette føremålet verta svekt dersom den
som vert klaga inn for forliksrådet, kan venta med å krevja avvising og skilsdom til saka
kjem for tingretten.
(63) ByWe si forståing er heller ikkje naudsynt for å ivareta føremålet med reglane om
litispendens. Føremålet bak desse reglane er òg prosessøkonomi, i tillegg til omsynet til å
unngå motstridande dommar. Heller ikkje desse føremåla talar for å la
litispendensverknaden slå gjennom i høve til skilsdomslova § 7.
(64) ByWe har vist til at det berre er verknadane nemnde i tvistelova § 18-3 andre ledd knytte
til forelding som er i behald når ei sak er innstilt i forliksrådet og med det har slutta å vera
tvistegjenstand. Synspunktet byggjer på ei oppfatning av at reguleringa i § 18-3 er
uttømmande. Eg kan ikkje sjå at det er grunnlag for ei slik forståing. Med verknad frå
HR-2023-2055-A, (sak nr. 23-042673SIV-HRET)

10
1. januar 2024 er det dessutan vedteke eit tillegg til tvistelova § 18-2 andre ledd som
inneber at litispendensverknaden først tek slutt dersom det ikkje er teke ut stemning innan
ein månad etter at ei sak er innstilt. Dersom denne fristen skal leggjast til grunn for
tolkinga av skilsdomslova § 7, slik ByWe hevdar, vil det gje tilfeldige resultat.
(65) Slik eg ser det, talar dei beste grunnar etter dette for å oppretthalda kjæremålsutvalet si
tolking av skilsdomslova § 7 i Rt-2008-1623, som er den same som eg har lagt til grunn for
mi vurdering av lagmannsretten si lovtolking.
(66) Lagmannsretten har i sin orskurd ikkje drøfta dette spørsmålet særskilt, men la til grunn at
skilsdomslova § 7 gjeld sjølv om saka vart innstilt av forliksrådet. Lagmannsretten si
lovtolking er følgjeleg rett òg på dette punktet.
Konklusjon og sakskostnadar
(67) Eg kan etter dette ikkje sjå at det er feil i lagmannsretten si generelle lovtolking og har
kome til at anken skal forkastast.
(68) IdHair har vunne saka og har etter hovudregelen i tvistelova § 20-2 første og andre ledd,
jf. § 20-8 andre ledd andre punktum krav på full erstatning for sakskostnadane sine frå
ByWe for alle instansar. Eg kan ikkje sjå at det er grunnlag for å frita ByWe for
sakskostnadsansvaret etter reglane i § 20-2 tredje ledd.
(69) IdHair har kravt 499 000 kroner for handsaminga i Høgsterett. Kravet dekkjer salær utan
meirverdiavgift. ByWe har gjort gjeldande at kravet er for høgt og må setjast ned. Sjølv om
eg er samd i at kostnadane er høge, har eg kome til at dei har vore naudsynte etter
tvistelova § 20-5 første ledd, og legg dei til grunn for dommen.
(70) Lagmannsretten tilkjende sakskostnadar for tingretten med 84 000 kroner og for
lagmannsretten med 28 000 kroner. På bakgrunn av det resultatet eg har kome til, er det
ikkje grunn til å gjera endringar i dette. At desse kostnadane vert tilkjende, følgjer av at
anken vert forkasta.
(71) Eg røystar for slik
O R S K U R D :
1. Anken vert forkasta.
2. I sakskostnadar for Høgsterett betalar ByWe AS til IdHair Company A/S
499 000 – firehundreognittinitusen – kroner innan 2 – to – veker frå orskurden er
forkynt.
HR-2023-2055-A, (sak nr. 23-042673SIV-HRET)

11
(72) Dommer Stenvik: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med førstvoterende.
(73) Dommer Noer: Likeså.
(74) Dommer Thyness: Likeså.
(75) Dommer Matheson: Likeså.
(76) Etter røystinga sa Høgsterett slik
O R S K U R D :
1. Anken vert forkasta.
2. I sakskostnadar for Høgsterett betalar ByWe AS til IdHair Company A/S
499 000 – firehundreognittinitusen – kroner innan 2 – to – veker frå orskurden er
forkynt.
HR-2023-2055-A, (sak nr. 23-042673SIV-HRET)