Dato: 2022-06-09

Sammendrag: En patentstrid om behandlingsmetode mot lakselus hadde endt med at selskapet som hadde patentretten, og selskapet som stod for lisensiering av behandlingsmetoden, tapte saken og ble dømt til å betale motpartens sakskostnader. Da de to selskapene ikke kunne betale de idømte sakskostnadene, gikk motparten til sak mot morselskapet og personen som var enestyre/daglig leder i alle tre selskaper. Kravet var at de skulle erstatte sakskostnadene som datterselskapene var blitt idømt.

Høyesterett kom til at lederen og morselskapet var ansvarlige for sakskostnadene som ett av datterselskapene var idømt. Dette datterselskapet var blitt opprettet og hadde fått patentrettighetene overført til seg fra morselskapet rett før den daglige lederen anla søksmålet i patentsaken. Det nye datterselskapet kunne i praksis ikke drive annen virksomhet før patentsaken eventuelt ble vunnet, og det hadde ikke midler til å finansiere sin del av patentsaken, men var avhengig av tilskudd fra morselskapet. Motparten ble dermed fortsettlig utsatt for en åpenbar tapsrisiko som motparten ellers ikke ville ha hatt.

Ettersom det hadde vært et rimelig håp om å vinne patentsaken, ble lederen og morselskapet ikke holdt ansvarlig for sine disposisjoner knyttet til det andre datterselskapet.

Avgjørelsen klargjør vilkårene for at en tredjepart kan holdes ansvarlig for idømte sakskostnader i en rettssak.

D O M
avsagt 9. juni 2022 av Høyesterett i avdeling med
justitiarius Toril Marie Øie
dommer Henrik Bull
dommer Knut H. Kallerud
dommer Ingvald Falch
dommer Borgar Høgetveit Berg
HR-2022-1148-A, (sak nr. 21-154761SIV-HRET)
Anke over Agder lagmannsretts dom 9. juli 2021
I.
A
Nettforsk AS (advokat Per Conradi Andersen)
mot
SinkabergHansen AS (advokat Ida Espolin Johnson – til prøve)
II.
SinkabergHansen AS (advokat Ida Espolin Johnson – til prøve)
mot
Nettforsk AS
A (advokat Per Conradi Andersen)

2
S T E M M E G I V N I N G
(1) Dommer Bull:
Sakens spørsmål og bakgrunn
(2) Saken gjelder ansvar for morselskap og for den som var enestyre og daglig leder i så vel
morselskap som datterselskaper, for sakskostnader idømt datterselskapene i en patentsak.
(3) A stiftet i 2004 selskapet Nettforsk AS. Som biolog interesserte han seg for metoder for
bekjempelse av lakselus, som i årene etter årtusenskiftet ble et stor problem i
oppdrettsnæringen. Han utviklet en metode som gikk ut på å benytte to kjemiske midler i
bestemt rekkefølge, «kombinasjonsmetoden», som førte til at man trengte å tilsette mindre
av hvert middel i vannet i merdene enn det som var anbefalt av produsentene.
(4) I mars 2011 fikk Nettforsk norsk patent på metoden. Metoden er også blitt meddelt patent i
flere andre land og av Den europeiske patentorganisasjon.
(5) Det ble stiftet tre datterselskaper til Nettforsk. Aksjekapitalen i så vel morselskap som
datterselskaper har vært 100 000 kroner. A har vært enestyre og daglig leder i samtlige
selskaper i konsernet.
(6) I oktober 2009 ble EcoLice AS stiftet. Dette selskapet stod for lisensiering av patentet, som
fortsatt var eid av Nettforsk. Opprinnelig var Nettforsk eneste aksjonær i EcoLice, men
senere overtok As bror to prosent av aksjene. Det ble i årene etter inngått noen
lisensavtaler mellom EcoLice og oppdrettsbedrifter.
(7) Music Angel Europe AS ble stiftet i mai 2011 og har Nettforsk som eneste aksjonær.
Selskapet har importert og solgt minihøyttalere og ladestasjoner for mobiltelefoner og
lignende, og hadde særlig i årene i 2011‒2016 god inntjening. De vesentligste inntektene i
Nettforsk-konsernet stammer fra denne virksomheten.
(8) Den 3. mars 2014 ble så selskapet Sea Lice Research Norway AS ‒ heretter Sea Lice ‒
opprettet, også dette selskapet med Nettforsk som eneste aksjonær. Et par dager senere fikk
Sea Lice overført de norske patentrettighetene til kombinasjonsmetoden fra Nettforsk.
Etter ytterligere noen dager ble det inngått en avtale mellom Sea Lice og EcoLice der det
fremgikk at det var EcoLice som skulle forfølge alle inngrep i patentrettighetene, mens Sea
Lice påtok seg å forsvare dem mot alle typer innsigelser, for eksempel gyldighetssøksmål.
(9) Den som får et søksmål om uhjemlet bruk av et patent rettet mot seg ‒ et inngrepssøksmål
‒ vil gjerne svare med å anlegge et søksmål der det anføres at patentet er ugyldig.
Frifinnelse i en inngrepssak kan nemlig ikke bygge på at patentet er ugyldig, med mindre
dette blir fastslått i en egen gyldighetssak, jf. patentloven § 61. Inngrepssak og
gyldighetssak forenes gjerne til felles behandling.
(10) På tidspunktet for opprettelsen av Sea Lice hadde kombinasjonsmetoden møtt motbør.
Statens legemiddelverk forbød 10. september 2013 markedsføring av
kombinasjonsmetoden fordi ett av virkestoffene som ble brukt, var et legemiddel uten
markedsføringstillatelse, som det følgelig var forbudt å reklamere for. Dermed ble det
HR-2022-1148-A, (sak nr. 21-154761SIV-HRET)

3
vanskelig å skaffe nye lisenshavere. Videre ble det satt frem to innsigelser mot patentet.
Patentstyret opprettholdt patentet i vedtak 27. februar 2014. Dette ble påklaget til
Klagenemnda for industrielle rettigheter, som imidlertid innstilte saken da spørsmålet i
stedet ble avgjort i det gyldighetssøksmålet som jeg straks kommer til.
(11) Endelig nektet oppdrettsselskapet SinkabergHansen AS å inngå lisensavtale for sin bruk av
de aktuelle virkestoffene. SinkabergHansen viste til at selskapet brukte virkemidlene med
de dosene som produsentene anbefalte, ikke de lavere dosene som kombinasjonsmetoden
foreskrev. Patentkravene dekket imidlertid enhver bruk av de aktuelle midlene i den
foreskrevne rekkefølgen, uavhengig av dose.
(12) Selskapene som betalte lisensavgift, gjorde det klart at de ikke ville fortsette med det
dersom det ikke ble grepet inn overfor SinkabergHansen. EcoLice sendte derfor 23. februar
2014 søksmålsvarsel om inngrepssøksmål til SinkabergHansen, og 12. mars ble det tatt ut
stevning.
(13) Samme høst ble det også anlagt inngrepssøksmål mot Bindalslaks AS, som var et heleid
datterselskap av SinkabergHansen. Saken ble forent med saken mot SinkabergHansen.
(14) SinkabergHansen og Bindalslaks anla gyldighetssøksmål mot Sea Lice, for
SinkabergHansens vedkommende ved stevning 10. oktober 2014. Inngrepssakene og
gyldighetssakene ble forent til felles behandling.
(15) I dom 2. juni 2015 kom Oslo tingrett til at patentet var ugyldig. Sea Lice og EcoLice ble
dømt til å erstatte motpartenes sakskostnader både i inngrepssakene og gyldighetssakene.
Sea Lice ble dømt til å betale 2 087 474 kroner og EcoLice til å betale 2 547 416 kroner.
(16) Sea Lice og EcoLice anket inngrepssakene og gyldighetssakene til Borgarting
lagmannsrett, som i dom 24. oktober 2016 forkastet ankene. Sea Lice og EcoLice ble
ansett solidarisk ansvarlige for sakskostnadene i lagmannsretten og dømt til å betale
2 930 897 kroner til ankemotpartene.
(17) Anke til Høyesterett ble nektet fremmet ved beslutning 9. februar 2017. SinkabergHansen
og Bindalslaks ble tilkjent 100 000 kroner i sakskostnader fra Sea Lice og EcoLice i
fellesskap.
(18) Jeg omtaler i det følgende inngreps- og gyldighetssakene under ett som «patentsaken».
(19) Sea Lice og EcoLice betalte ikke sakskostnadene ved forfall. Etter en del kontakt mellom
partene fremsatte SinkabergHansen 10. mai 2017 konkursbegjæring mot Sea Lice og
EcoLice. Konkurs ble åpnet i begge selskaper 14. juni 2017. Konkursbehandlingen i Sea
Lice ble innstilt 12. oktober 2018 på grunn av manglende midler til fortsatt bobehandling.
Konkursboet i EcoLice ble tatt opp til slutning 7. november 2018 med en dividende på i
underkant av fire prosent.
(20) Etter saksanlegg 22. juni 2018, som førte til innstilte forliksrådsforhandlinger, tok
SinkabergHansen og Bindalslaks 15. juli 2019 ut søksmål mot Nettforsk som eneaksjonær
i EcoLice og Sea Lice og mot A som enestyre og daglig leder i samtlige selskaper med
påstand om erstatning for sakskostnadene som Sea Lice og EcoLice ikke hadde betalt.
Sakene mot de to saksøkte ble forent til felles behandling.
HR-2022-1148-A, (sak nr. 21-154761SIV-HRET)

4
(21) Bindalslaks ble i desember 2019 innfusjonert i SinkabergHansen, slik at SinkabergHansen
deretter har vært eneste saksøker.
(22) Aust-Agder tingrett avsa 22. september 2020 dom med slik domsslutning:
«1. Nettforsk AS og A frifinnes.
2. SinkabergHansen AS dømmes til å erstatte Nettforsk AS og As
saksomkostninger med kr. 544.673,- innen 2 ‒ to ‒ uker etter forkynt dom.»
(23) SinkabergHansen anket til Agder lagmannsrett, som 9. juli 2021 avsa dom med slik
domsslutning:
«Saken mellom SinkabergHansen AS og Nettforsk AS
1. Nettforsk AS dømmes til å betale SinkabergHansen AS i alt
4.235.160 ‒ firemillionertohundreogtrettifemtusenetthundrogseksti ‒ kroner.
Nettforsk AS er solidarisk ansvarlig med A til å betale dette beløpet.
2. Nettforsk AS dømmes til å betale SinkabergHansen AS sakskostnader for
lagmannsretten med 150.000 ‒ etthundreogfemtitusen ‒ kroner.
3. Nettforsk AS dømmes til å betale SinkabergHansen AS sakskostnader for
tingretten med 240.000 ‒ tohundreogførtitusen ‒ kroner.
4. Oppfyllelsesfristen for pengebetalingene er 2 ‒ to ‒ uker regnet fra
forkynnelsen av dommen.
Saken mellom SinkabergHansen AS og A
1. A dømmes til å betale SinkabergHansen AS i alt
4.235.160 ‒ firemillionertohundreogtrettifemtusenetthundrogseksti ‒ kroner.
A er solidarisk ansvarlig med Nettforsk AS til å betale dette beløpet.
2. A dømmes til å betale SinkabergHansen AS sakskostnader for
lagmannsretten med 150.000 ‒ etthundreogfemtitusen ‒ kroner.
3. A dømmes til å betale SinkabergHansen AS sakskostnader for tingretten
med 240.000 ‒ tohundreogførtitusen ‒ kroner.
4. Oppfyllelsesfristen for pengebetalingene er 2 ‒ to ‒ uker regnet fra
forkynnelsen av dommen.»
(24) Lagmannsretten kom til at Nettforsk og A ikke kunne holdes ansvarlige for at EcoLice og
Sea Lice hadde henholdsvis anlagt inngrepssøksmålene og forsvart seg i gyldighetssakene i
tingretten. Etter tapet i tingretten var det imidlertid etter lagmannsrettens mening uaktsomt
overfor motpartene å bevirke at sakene ble anket videre, særlig gitt den svake
kapitalsituasjonen i EcoLice og Sea Lice og den omstendighet at sakene etter
lagmannsrettens syn i hovedsak stod i samme stilling for lagmannsretten som for
tingretten. Nettforsk og A ble derfor dømt til å erstatte SinkabergHansen sakskostnadene
for lagmannsretten og Høyesterett med tillegg av forsinkelsesrenter beregnet frem til
avsluttet ankeforhandling for lagmannsretten i saken nå, som var 24. juni 2021.
HR-2022-1148-A, (sak nr. 21-154761SIV-HRET)

5
(25) A og Nettforsk har anket lagmannsrettens dom til Høyesterett. Anken gjelder
rettsanvendelsen. SinkabergHansen har inngitt avledet motanke. Den gjelder
bevisbedømmelsen og rettsanvendelsen. Saken står i det vesentlige i samme stilling som
for lagmannsretten.
Partenes syn på saken
(26) De ankende parter og ankemotparter i den avledede anken ‒ A og Nettforsk AS ‒ har i korte
trekk anført følgende:
(27) A og Nettforsk har ikke opptrådt uaktsomt overfor SinkabergHansen i patentsaken,
hverken ved å anlegge inngrepssakene og forsvare seg i gyldighetssakene for tingretten,
eller ved å anke sakene til lagmannsretten og Høyesterett. Det er heller ikke grunnlag for å
gjøre noen av dem ansvarlige for SinkabergHansens sakskostnader i patentsaken på
grunnlag av selskapsrettslig ansvarsgjennombrudd.
(28) Utgangspunktet i norsk rett er at bare partene i en rettssak kan holdes ansvarlige for
sakskostnadene. Tvisteloven § 20-7 annet ledd åpner likevel for at tredjeparter kan trekkes
inn i saken som mulig ansvarlige. Rettspraksis om ansvar for en tredjepart for
sakskostnadene idømt en insolvent part viser imidlertid at det skal mye til: Standpunktet i
saken må anses som urimelig sett i forhold til mulighetene for å vinne saken.
(29) Når sakskostnadsspørsmålet i stedet forfølges i egen sak slik som her, må det kreves enda
klarere holdepunkter for å holde tredjeparter ansvarlige for den tapende parts
sakskostnader.
(30) Bestemmelsen i aksjeloven § 17-1 om skyldansvar for aksjonær, daglig leder og
styremedlem som i denne egenskap volder skade for andre, må ses på bakgrunn av at det er
legitimt å redusere egen risiko for tap nettopp ved å velge aksjeselskapsformen for sin
virksomhet.
(31) Å legge lisensvirksomheten og rettighetene til patentet i hvert sitt datterselskap var et
forretningsmessig fornuftig valg basert på planer om videre produktutvikling. Det var ikke
et forsøk på å isolere Nettforsk fra risikoen for å bli idømt sakskostnader i patentsaken.
(32) Kravet i aksjeloven § 3-4 om at selskapet skal ha en forsvarlig egenkapital, må ses i
sammenheng med den virksomheten som drives, og hvilken risiko for tap man står overfor.
Det kan dermed ikke oppstilles noe krav til selskapskapital for å dekke motpartens
eventuelle sakskostnader i en rettsprosess uavhengig av utsiktene til at saken fører frem.
Bare dersom det nærmest fremstår som «hodeløs gjerning» å føre eller forsvare seg i en
sak, kan det være i strid med § 3-4, med mulighet for ansvar etter § 17-1, å gjøre dette uten
tilstrekkelig kapital til å dekke motpartens sakskostnader.
(33) I dette tilfellet var det gode utsikter til at patentsaken ville føre frem for EcoLice og Sea
Lice, også etter tingrettens dom. Saken var dessuten helt avgjørende for den videre
virksomheten. Det må også ha betydning.
(34) Uansett foreligger det ikke årsakssammenheng. Det er uklart hva A og Nettforsk skulle ha
gjort annerledes. I alle fall er det grunn til nedsettelse på grunn av skadelidtes medvirkning.
HR-2022-1148-A, (sak nr. 21-154761SIV-HRET)

6
(35) Det er heller ikke grunnlag for selskapsrettslig ansvarsgjennombrudd. Opprettelsen av Sea
Lice og oppgavefordelingen mellom EcoLice og Sea Lice var som nevnt forretningsmessig
fornuftig, ikke et forsøk på å isolere Nettforsk fra sakskostnadsansvaret. Nettforsk
finansierte rett nok datterselskapenes egne prosesskostnader, men det i seg selv begrunner
ikke ansvarsgjennombrudd. Det som skjedde, var hverken utilbørlig overfor kreditor eller
innebar noen sammenblanding mellom selskapene, som er de vilkårene som rettspraksis
har oppstilt for et eventuelt ansvarsgjennombrudd.
(36) Under enhver omstendighet var det feil av lagmannsretten å dømme A og Nettforsk til å
betale deler av SinkabergHansens sakskostnader i erstatningssaken nå.
(37) A og Nettforsk AS har nedlagt slik påstand:
«Prinsipalt:
1. Tingrettens dom stadfestes.
2. A og Nettforsk AS tilkjennes sakskostnader for lagmannsrett og Høyesterett.
Subsidiært:
1. Lagmannsrettens sakskostnadsavgjørelse oppheves.
2. A og Nettforsk AS tilkjennes sakskostnader for Høyesterett.»
(38) Ankemotparten og ankende part i den avledede anken ‒ SinkabergHansen AS ‒ har i korte
trekk anført følgende:
(39) Under patentsaken ble adgangen etter tvisteloven § 20-7 til å trekke tredjeparter inn i saken
ikke brukt fordi SinkabergHansen anså det som utenkelig at A, gjennom sine selskaper,
ikke ville stå ved kostnadsansvaret i tilfelle tap. Dette kan ikke lede til noen annen terskel
for medhold i erstatningskravet nå.
(40) Det var erstatningsbetingende uaktsomt, jf. aksjeloven § 17-1 og § 3-4, å sørge for at
patentsaken ble ført gjennom underkapitaliserte datterselskaper, slik at SinkabergHansen
ikke fikk dekket sine sakskostnader. Både A og Nettforsk er så vel direkte ansvarlige som
medvirkere til dette.
(41) Overføringen av patentet fra Nettforsk til Sea Lice rett før saksanlegg hadde ingen
aktverdig forretningsmessig begrunnelse, det ble bare gjort for å verne Nettforsk mot et
sakskostnadsansvar, og Sea Lice var uten egne midler til å føre saken. Heller ikke EcoLice
hadde tilstrekkelige midler til å føre inngrepssaken. Begge selskaper var avhengige av å få
finansiert egne sakskostnader gjennom tilskudd ‒ «konsernbidrag» ‒ fra Nettforsk. Dette
opplegget innebærer en uakseptabel, og dermed erstatningsbetingende, omgåelse av
tvistelovens sakskostnadsregler.
(42) I alle fall var det uaktsomt å anke etter tapet i tingretten uten tilstrekkelig finansiering, slik
lagmannsretten la til grunn.
HR-2022-1148-A, (sak nr. 21-154761SIV-HRET)

7
(43) Det foreligger årsakssammenheng. A og Nettforsk hadde en rekke handlingsalternativer.
Det kan ikke være aktuelt å sette ned erstatningsansvaret på grunn av skadelidtes
medvirkning.
(44) Videre er det grunnlag for ansvarsgjennombrudd. Gjennom opplegget med overføring av
patentet til et underkapitalisert selskap rett før inngrepssøksmålet ble tatt ut, skjedde det en
sammenblanding mellom selskapene både organisatorisk ‒ med A i alle roller ‒ og
økonomisk. Når hensikten var å skjerme Nettforsk mot kostnadsansvaret hvis sakene ble
tapt, er det også utilbørlig å gjøre aksjelovens ansvarsbegrensning gjeldende overfor en
ufrivillig kreditor som SinkabergHansen. Svensk høyesterett har konstatert
ansvarsgjennombrudd i en lignende sak.
(45) A og Nettforsk er etter dette solidarisk ansvarlige for SinkabergHansens sakskostnader i
patentsaken både for tingrett og lagmannsrett. De har imidlertid betalt de beløpene de ble
dømt til å betale i lagmannsretten, slik at kravet for Høyesterett er redusert til å gjelde
tilkjente sakskostnader for patentsaken i tingretten med tillegg av forsinkelsesrente.
(46) Sakskostnadskravet for lagmannsretten i erstatningssaken nå fastholdes.
(47) SinkabergHansen AS har nedlagt slik påstand:
«I saken mellom Nettforsk AS og SinkabergHansen AS
1) Anken forkastes.
2) Nettforsk AS og A dømmes en for begge, begge for en, til å betale til
SinkabergHansen AS erstatning etter rettens skjønn oppad begrenset til kr. 4
634 880 med tillegg av forsinkelsesrenter fra 17. juni 2015 til betaling skjer.
3) Nettforsk AS og A betaler en for begge, begge for en, SinkabergHansen AS’
omkostninger for tingrett, lagmannsrett og Høyesterett.
I saken mellom A og SinkabergHansen AS
1) Anken forkastes.
2) A og Nettforsk AS dømmes en for begge, begge for en, til å betale til
SinkabergHansen AS erstatning etter rettens skjønn oppad begrenset til kr. 4
634 880 med tillegg av forsinkelsesrenter fra 17. juni 2015 til betaling skjer.
3) Nettforsk AS og A betaler en for begge, begge for en, SinkabergHansen AS’
omkostninger for tingrett, lagmannsrett og Høyesterett.»
Mitt syn på saken
Ansvarsspørsmålet
Rettslige utgangspunkter
(48) Som det fremgår av tvisteloven § 20-7 første ledd, er det parten som har ansvaret for
kostnadene som er idømt i en rettssak. Bestemmelsens andre ledd åpner imidlertid for at
HR-2022-1148-A, (sak nr. 21-154761SIV-HRET)

8
krav om erstatning for sakskostnader fra en tredjepart «etter regler utenfor dette kapittel»
kan tas med i samme sak ‒ såkalt subjektiv kumulasjon. Bestemmelsen forutsetter altså at
et slikt ansvar for en tredjepart kan eksistere, men gir ikke selv noe rettsgrunnlag for det.
(49) I Schei mfl. Tvisteloven ‒ lovkommentar, nettutgave per 11. april 2022, heter det i punkt
2 i kommentarene til § 20-7 at annet ledd særlig tar sikte på en «ulovfestet regel, forankret
i rettspraksis, om at den som anlegger sak eller benytter rettsmidler på vegne av en
insolvent sammenslutning, kan bli holdt personlig ansvarlig for motpartens sakskostnader i
solidaransvar med sammenslutningen».
(50) Slik det også fremgår av kommentarene, har denne regelen sitt opphav i praksis etter
tvistemålsloven, som «ikke [gir] et helt entydig bilde». Det dreier seg om «en form for
skyldansvar, ikke et rent risikoansvar på objektivt grunnlag»:
«Sammenslutningens standpunkt må anses urimelig sett i forhold til mulighetene for å
vinne saken, og den som handler på vegne av selskapet er eller bør være klar over
dette.»
(51) Skoghøy, Tvisteløsning 3. utgave side 1330, sammenfatter praksis slik:
«[U]tsikten til at søksmålet eller rettsmiddelerklæringen skal føre frem, har vært liten,
og … vedkommende har eller burde ha vært klar over at sammenslutningen var
insolvent og dermed ikke ville være i stand til å gjøre opp et mulig
saksomkostningsansvar.»
(52) Når kravet om erstatning for sakskostnader rettes mot en beslutningstaker i et aksjeselskap,
kan disse generelle utgangspunktene forankres i selskapsrettslige regler. I Rt-1999-589,
som direkte dreide seg om det kunne fremmes krav i ettertid om sakskostnadsansvar for en
tredjepart ‒ noe Høyesterett svarte bekreftende på ‒ uttalte Høyesterett på side 591‒592 at
de materiellrettslige vilkårene for et slikt ansvar følger av erstatningsrettslige regler, særlig
aksjeloven § 15-1, som nå er § 17-1. Denne bestemmelsen fastslår ansvar for «daglig leder,
styremedlem, medlem av bedriftsforsamlingen, gransker eller aksjeeier» som «i den nevnte
egenskap forsettlig eller uaktsomt» har voldt skade på «[s]elskapet, aksjeeier eller andre».
Det dreier seg med andre ord om et skyldansvar. I bestemmelsens annet ledd slås det fast at
en medvirker som opptrer forsettlig eller uaktsomt, kan holdes ansvarlig også når
skadevolderen selv ikke kan holdes ansvarlig.
(53) Den videre omtalen av ansvaret i Rt-1999-589 følger de synspunkter jeg har gjengitt fra
lovkommentaren og Skoghøy. Også i HR-2017-828-U nøyde ankeutvalget seg med å
konstatere at saksøkte «burde ha forstått hva som ville bli utfallet i saken, og at selskapet
ikke hadde midler til å dekke sakskostnader». Tilsvarende formulering finnes i
Rt-1997-713, og i kommentarene til § 20-7 i Schei mfl. Vilkårene for å idømme en
tredjepart ansvar for sakskostnader synes dermed i utgangspunktet å være de samme, enten
ansvaret er ilagt etter den ulovfestede læren eller forankres i aksjelovens
ansvarsbestemmelse.
(54) I aksjeloven § 3-4 heter det at selskapet til enhver tid skal ha «en egenkapital og en
likviditet som er forsvarlig ut fra risikoen ved og omfanget av virksomheten i selskapet».
Det følger imidlertid ikke uten videre av det at et selskap ikke kan anlegge sak, eller anke
etter å ha tapt i lavere instanser, med mindre selskapet har tilstrekkelig midler til å dekke et
mulig sakskostnadsansvar – i tillegg til annen gjeld som vil være uprioritert i konkurs.
HR-2022-1148-A, (sak nr. 21-154761SIV-HRET)

9
Aksjeselskapsformen innebærer en aksept av begrenset ansvar for økonomisk virksomhet.
Dessuten er det ikke generelt et vilkår for å gå til sak for domstolene, eller anke etter et tap,
at man kan stille sikkerhet for motpartens sakskostnader. Et slikt krav ble uttrykkelig avvist
av lovgiver i forbindelse med vedtakelsen av tvisteloven, se Ot.prp. nr. 51 (2004‒2005)
side 287‒288. Risikoen for å bli saksøkt av noen som ikke kan gjøre opp for seg, er altså
en risiko alle til en viss grad kan utsettes for. Det gjelder uansett om saksøkeren er en
sammenslutning med begrenset ansvar, eller om saksøkeren hefter ubegrenset, men har
begrensede midler.
(55) Når det i rettspraksis er oppstilt et ansvar for en tredjepart for en sammenslutnings
sakskostnadsansvar, er dette likevel et uttrykk for at det går en grense for hva en motpart
må akseptere i så måte. Et sentralt vurderingstema er da ‒ som det følger av det jeg
allerede har sitert ‒ om troen på at sammenslutningen ville vinne saken, var «urimelig»,
slik det står i lovkommentaren, eller at «utsikten» til å nå frem må ha vært «liten», for å
sitere Skoghøy. Jeg forstår dette slik at muligheten må være nokså beskjeden før det kan
bli tale om ansvar.
(56) I den rettspraksis som jeg til nå har nevnt, har grunnlaget for å konstatere erstatningsansvar
vært konsentrert om kombinasjonen av en dårlig sak og manglende midler til å dekke
idømte sakskostnader. Siden grunnlaget for en tredjeparts ansvar for en sammenslutnings
sakskostnader i prinsippet er rettsordenens ansvarsregler mer generelt, må imidlertid også
andre handlemåter fra tredjemanns side kunne føre til ansvar.
(57) En aktuell problemstilling er disposisjoner i forkant av en rettssak som isolerer
beslutningstakeren eller et annet selskap i et konsern fra det sakskostnadskravet som
vedkommende eller selskapet ellers ville ha blitt idømt som part i tilfelle av en tapt sak.
Den svenske Högsta Domstolen påla i dom 11. desember 2014 i sak T 2133-14
Processorbolaget eierne bak et selskap som de hadde benyttet som saksøker i et søksmål,
ansvar for sakskostnadene etter at selskapet hadde tapt saken. Det ble vist til at selskapet
bare hadde vært et middel for å drive rettsprosessen med begrenset ansvar for dem selv,
men med fortsatt mulighet for gevinst om saken førte frem.
(58) Högsta Domstolen begrunnet resultatet med prinsippet om selskapsrettslig
ansvarsgjennombrudd. Dette er også anført som et grunnlag for ansvar i saken her.
I Rt-1996-672 Kongeparken på side 678‒679 tok Høyesterett ikke direkte stilling til om
det er grunnlag for ansvarsgjennombrudd i norsk selskapsrett. Det ble likevel gitt uttrykk
for at et «eventuelt ansvarsgjennombrudd» måtte begrunnes hovedsakelig ut fra to typer
argumenter: For det første om det fremtrer som utilbørlig overfor kreditorene å
opprettholde ansvarsbegrensningen, og for det andre om det har vært en sammenblanding
mellom selskapene som medfører at selve det formelle selskapsforholdet ikke fortjener
vern. Det må foretas en helhetsvurdering.
(59) Etter mitt syn kan situasjonen være slik at det er grunnlag for å konstatere
erstatningsansvar etter de retningslinjene som følger av rettspraksis om tredjeparts ansvar
for sakskostnader, samtidig som de vilkårene for ansvarsgjennombrudd som Høyesterett
oppstilte i kongeparksaken, kan anses oppfylt. Det vil bero på en konkret vurdering.
(60) De fleste sakene om en tredjepersons ansvar for idømte sakskostnader er avgjort etter at
reglene om subjektiv kumulasjon i tvisteloven § 20-7 har vært benyttet. A og Nettforsk har
anført at når motparten ikke brukt denne muligheten, men velger å forfølge kravet i en
HR-2022-1148-A, (sak nr. 21-154761SIV-HRET)

10
senere sak, må det føre til at det stilles strengere beviskrav. Etter min mening kan det ikke
oppstilles et slikt krav. Det kan være gode grunner til ikke å ville bebyrde en sak med å
trekke inn dette spørsmålet. Noe annet er at dersom kravet forfølges i en egen sak senere,
vil spørsmålet måtte avgjøres av en domstol som ikke har den samme nærhet til den
opprinnelige saken, samtidig som spørsmålet nok gjerne vil bli prosedert i større bredde
enn når det skal avgjøres i tilknytning til en sak som har vært konsentrert om et annet
spørsmål. Det kan sette sitt preg på bevisbedømmelsen.
(61) Oppsummert oppfatter jeg rettstilstanden slik at en beslutningstaker i en sammenslutning i
utgangspunktet bare kan bli ansvarlig for sammenslutningens sakskostnader dersom saken
har små utsikter til å føre frem, og sammenslutningen i lys av det mulige kostnadsansvaret
har en uforsvarlig kapitaldekning – og den aktuelle tredjepersonen innser eller burde
skjønne begge deler. Imidlertid kan ansvar også bli aktuelt i andre tilfeller, særlig dersom
man gjennom disposisjoner før en rettssak forsøker å isolere seg fra et kostnadsansvar som
man ellers ville ha risikert å bli idømt i egenskap av part. Det må foretas en konkret
helhetsvurdering.
Den konkrete vurderingen
(62) Jeg ser først på spørsmålet om A er ansvarlig for hele eller deler av sakskostnadene som
Sea Lice og EcoLice ble idømt i patentsaken. For hans del er det i så fall tale om et
erstatningsansvar basert på hans roller som daglig leder og enestyre i alle de involverte
selskapene: Det var han som traff alle beslutninger om selskapsstruktur, overføring av
rettigheter mellom selskapene, saksanlegg og så videre.
(63) Som nevnt gjelder rettspraksis knyttet til ansvar for tredjepart for sakskostnader særlig
saksanlegg eller anke med liten utsikt til å føre frem. Slik er ikke situasjonen i denne saken
– og det er heller ikke anført. SinkabergHansen la ned betydelige ressurser i patentsaken
både i tingretten og lagmannsretten og tok ikke utfallet for gitt. Jeg nevner likevel
følgende:
(64) Da EcoLice 12. mars 2014 anla inngrepssak overfor SinkabergHansen, med en
nærliggende mulighet for at SinkabergHansen ville svare med et gyldighetssøksmål, hadde
Patentstyret nettopp opprettholdt patentet etter å ha behandlet to innsigelser mot det. Det
var da rimelig grunn til å tro ‒ selv om det ikke var sikkert ‒ at domstolene ville komme til
samme resultat. Ble gyldighetssaken vunnet, var det videre nærliggende å tro at
inngrepssøksmålet ville føre frem.
(65) Av de samme grunnene var det heller ikke etter tapet i tingretten et urimelig standpunkt å
forvente at lagmannsretten ville komme til at patentet var gyldig, og at inngrepssøksmålene
ville føre frem. Da lagmannsretten behandlet saken, hadde dessuten Den europeiske
patentorganisasjon opprettholdt patentet etter muntlig behandling av en innsigelse.
(66) I sin skriftlige forklaring for Høyesterett har revisor for As selskaper uttalt at selv etter
tapet i tingretten ble regnskapet basert på en antakelse om at det var mer enn 50 prosent
sannsynlig at man ville vinne frem i lagmannsretten, siden Den europeiske
patentorganisasjon hadde opprettholdt patentet. Så lenge sannsynligheten var mer enn
50 prosent, tilsa gjeldende standarder for god regnskapsskikk for små selskaper at det ikke
skulle gjøres avsetninger for et mulig sakskostnadsansvar.
HR-2022-1148-A, (sak nr. 21-154761SIV-HRET)

11
(67) Slike vurderinger av prosessrisiko er selvsagt alltid beheftet med usikkerhet, men det er på
det rene at A hele tiden har benyttet seg av kyndige rådgivere, og jeg legger til grunn at
regnskapet her gjenspeiler deres vurderinger. Dermed er det etter mitt syn heller ikke
grunnlag for å konstatere brudd på kapitalkravet i aksjeloven § 3-4 på grunn av manglende
midler til å dekke et eventuelt sakskostnadskrav.
(68) Om man bare legger til grunn den tilnærmingen som har vært vanlig i rettspraksis om
tredjepersons ansvar for sakskostnader ‒ en dårlig sak i kombinasjon med manglende
kapital ‒ kan A ikke bli holdt ansvarlig for sakskostnadene som ble idømt EcoLice og Sea
Lice ‒ hverken for tingretten eller lagmannsretten.
(69) I dette tilfellet er det imidlertid grunn til også å se nærmere på As handlemåte umiddelbart
før inngrepssaken. Etter at søksmålsvarsel var sendt fra EcoLice 23. februar 2014, ble Sea
Lice stiftet 3. mars 2014 med Nettforsk som eneaksjonær og en aksjekapital på 100 000
kroner. Patentet ble så 5. mars 2014 besluttet overført fra Nettforsk til Sea Lice. Verdien av
patentet ble satt til null kroner. Dermed var det Sea Lice, ikke Nettforsk med sine adskillig
større midler, som måtte saksøkes i det gyldighetssøksmålet som sannsynligvis ville følge
når EcoLice anla inngrepssøksmål, noe EcoLice gjorde 12. mars 2014. At A regnet med å
bli møtt av et gyldighetssøksmål, fremgår av et intervju med ham i Dagens Næringsliv 13.
mars 2014.
(70) I sin skriftlige forklaring for Høyesterett gir A uttrykk for at hensikten med å opprette Sea
Lice var å bruke dette selskapet blant annet til å arbeide for markedsføringstillatelse og
utvikle et legemiddel. For å skaffe investorer måtte han da overføre patentet til det nye
selskapet. En slik selskapsstruktur, med et morselskap og patentrett og lisensvirksomhet i
hvert sitt datterselskap, kan nok i utgangspunktet være hensiktsmessig. Realiteten – som A
må ha vært klar over ‒ var imidlertid at inntil patentsaken eventuelt var vunnet, ville Sea
Lice ikke kunne drive annen virksomhet enn å føre saken. Aksjekapitalen i Sea Lice og de
inntektene selskapet hadde fra EcoLice, kunne ikke en gang dekke selskapets egne
sakskostnader. Her måtte Nettforsk skyte til midler gjennom konserntilskudd. Dersom Sea
Lice tapte saken, var det dermed også klart at selskapet ikke ville kunne dekke idømte
sakskostnader på egen hånd.
(71) Ettersom det var en realistisk mulighet for at Sea Lice ville vinne frem i gyldighetssaken,
og at tapsrisikoen dermed ikke ville materialisere seg, er vi riktignok utenfor den
situasjonen som i rettspraksis til nå har ført til ansvar for sakskostnader for en tredjepart.
Gjennom å overføre patentet fra et godt kapitalisert selskap til et selskap med høyst
utilstrekkelig kapital rett før han igangsatte inngrepssaken og dermed måtte regne med
gyldighetssøksmålet, utsatte imidlertid A som enestyre og daglig leder i Nettforsk og Sea
Lice forsettlig motparten i patentsaken for en åpenbar tapsrisiko som motparten ellers ikke
ville ha hatt. Jeg mener dette må lede til erstatningsansvar basert på skyld for A for
sakskostnadene som ble idømt Sea Lice.
(72) Også Nettforsk som eneaksjonær i Sea Lice må etter mitt syn bli erstatningsansvarlig for
sakskostnadene som Sea Lice ble dømt til å betale til SinkabergHansen. A var enestyre og
daglig leder også her, og dessuten eneaksjonær. Overføringen av patentet til Sea Lice, som
skapte tapsrisikoen for SinkabergHansen, skjedde ved et generalforsamlingsvedtak i
Nettforsk.
HR-2022-1148-A, (sak nr. 21-154761SIV-HRET)

12
(73) Årsakssammenhengen er klar, både når det gjelder A og Nettforsk: Hadde patentet ikke
blitt overført til Sea Lice, men forblitt i Nettforsk under sakens gang, ville Nettforsk ha hatt
midler til å betale de idømte sakskostnadene.
(74) Jeg ser ikke grunn til å redusere erstatningen på grunn av skadelidtes medvirkning.
Gyldighetssøksmål er som nevnt et nærliggende og vanlig forsvarstiltak når man blir utsatt
for et inngrepssøksmål, og gyldighetssøksmålet førte dessuten frem. At SinkabergHansen
ikke ventet lenger enn til 10. mai 2017 med å begjære konkurs i Sea Lice og EcoLice etter
at anken i patentsaken var nektet fremmet for Høyesterett i beslutning 9. februar 2017, kan
etter mitt syn heller ikke føre til noen reduksjon. Det er ikke sannsynliggjort at Sea Lice
ville ha blitt i stand til å betale hele eller deler av sakskostnadskravet om SinkabergHansen
hadde ventet lenger.
(75) Etter dette er ikke nødvendig for meg å gå nærmere inn på spørsmålet om eventuelt
ansvarsgjennombrudd mellom Sea Lice og Nettforsk.
(76) Når det gjelder As og Nettforsks ansvar for sakskostnadene som ble idømt EcoLice, kan jeg
derimot ikke se at det foreligger selvstendig grunnlag for erstatningsansvar.
(77) EcoLice ble stiftet i 2009 og hadde i flere år før patentsaken stått for lisensvirksomheten
knyttet til kombinasjonsmetoden. Denne virksomheten genererte inntekter for selskapet,
selv om de altså viste seg utilstrekkelige til å kunne dekke sakskostnadene som selskapet til
slutt ble idømt. At lisensvirksomheten ble drevet gjennom et datterselskap med begrenset
ansvar, må regnes som en helt ordinær måte å organisere slik virksomhet på. Det var
dermed også naturlig at dette selskapet stod som saksøker i inngrepssaken. Overføringen
av patentet fra Nettforsk til Sea Lice innebar riktignok at EcoLice ikke i samme grad kunne
basere inngrepssøksmålet på at patentets gyldighet ville bli forsvart av et selskap med
tilstrekkelige finansielle ressurser til dette. Men gyldighetssaken ble faktisk forsvart av Sea
Lice – med finansiering fra Nettforsk. Selv om patentet var forblitt i Nettforsk, ville videre
SinkabergHansen ikke hatt noen større sikkerhet for at Nettforsk ville ha gitt EcoLice
tilstrekkelige midler til å dekke idømte sakskostnader i inngrepssaken.
(78) Det foreligger altså ikke slike særlige omstendigheter for EcoLice som det gjør for Sea
Lice. Den konklusjonen som jeg allerede har kommet til om manglende ansvar for A og
Nettforsk basert på en vurdering av prosessrisiko og kapitalsituasjonen i selskapene, må
dermed bli stående.
(79) Når situasjonen for EcoLice var slik som jeg har beskrevet den, er heller ikke vilkårene for
et eventuelt selskapsrettslig ansvarsgjennombrudd som ble oppstilt i kongeparksaken,
oppfylt i forholdet mellom EcoLice og Nettforsk. Det er derfor ikke nødvendig å gå
nærmere inn på dette spørsmålet.
(80) Min konklusjon er altså at A og Nettforsk er solidarisk ansvarlige for de sakskostnadene
som Sea Lice ble dømt til å betale til SinkabergHansen og Bindalslaks i alle tre instanser,
men at de er ikke ansvarlige for de sakskostnadene som EcoLice ble idømt i noen instans.
HR-2022-1148-A, (sak nr. 21-154761SIV-HRET)

13
Beregning av tapet
(81) Sakskostnadene i tingretten i saken mellom Sea Lice og SinkabergHansen er
2 087 474 kroner. SinkabergHansen har i tillegg krevd forsinkelsesrenter fra 17. juni 2015,
som jeg antar er oppfyllelsesfristen overfor Sea Lice i henhold til tingrettens dom. Denne
saken gjelder imidlertid erstatningskravet mot A og Nettforsk. Saken er dårlig opplyst med
hensyn til når dette kravet første gang ble fremsatt overfor dem. Prosessfullmektig for A og
Nettforsk har imidlertid opplyst at sak mot dem med krav om betaling av sakskostnadene i
patentsaken første gang ble anlagt 22. juni 2018. Jeg legger derfor til grunn dette
tidspunktet. Forsinkelsesrente løper da fra 30 dager etter dette tidspunktet, det vil si fra
mandag 23. juli 2018, jf. forsinkelsesrenteloven § 2.
(82) I patentsaken skilte ikke lagmannsretten mellom EcoLice og Sea Lice, men dømte
selskapene til i fellesskap å betale 2 930 897 kroner til SinkabergHansen og Bindalslaks.
EcoLice og Sea Lice ble med andre ord ansett som solidarisk ansvarlige. Tilsvarende
gjelder for sakskostnadene på 100 000 kroner tilkjent i Høyesteretts ankeutvalgs
ankenektelse 9. februar 2017. Når Sea Lice altså ble ansett som ansvarlig for EcoLices
sakskostnader i lagmannsretten og Høyesterett, må As og Nettforsks ansvar for Sea Lices
sakskostnadsansvar også omfatte dette. Hadde ikke Sea Lice blitt stiftet og fått overført
patentet, ville dette sakskostnadsansvaret ha påhvilt Nettforsk.
(83) I erstatningssaken som behandles nå, kom som tidligere nevnt lagmannsretten til at A og
Nettforsk var ansvarlige for sakskostnadene for lagmannsretten og Høyesterett i
patentsaken. Mitt syn innebærer altså, om enn på et annet grunnlag, samme resultat med
hensyn til sakskostnadene for disse instansene. Det er opplyst at A og Nettforsk allerede
har betalt det som lagmannsretten dømte dem til å betale. Dermed bør det nå avsies dom
for betaling bare av sakskostnadene som Sea Lice ble idømt av tingretten i patentsaken, det
vil si 2 087 474 kroner, med tillegg av forsinkelsesrente fra 23. juli 2018.
Sakskostnader
(84) Når to saker er forenet til felles behandling, skal sakskostnadene fastsettes separat for hver
sak, jf. HR-2017-331 avsnitt 134. Sakskostnadene skal videre fastsettes for hver instans,
jf. Rt-2009-420 avsnitt 17, men slik at Høyesterett legger sitt resultat til grunn for
avgjørelsen av om det skal tilkjennes sakskostnader, jf. tvisteloven § 20-9 annet ledd.
(85) Problemstillingene og utfallet i saken mellom SinkabergHansen og Nettforsk er imidlertid i
det alt vesentlige de samme som i saken mellom SinkabergHansen og A. Vurderingen etter
tvisteloven § 20-2 av om SinkabergHansen ‒ med det resultatet som jeg har kommet til ‒
må anses å ha vunnet sakene og bør tilkjennes sakskostnader, kan dermed i praksis foretas
felles for de to sakene.
(86) Etter tvisteloven § 20-2 annet ledd første punktum er saken vunnet hvis parten har fått
medhold fullt ut «eller i det vesentlige», og etter annet punktum er det samlede utfallet
avgjørende dersom saken dreier seg om flere krav mellom de samme partene. Slik jeg ser
på sakene, er det samlede utfallet at SinkabergHansen har fått medhold i at A og Nettforsk
er ansvarlige for sakskostnadene i patentsaken med unntak av sakskostnadene som
EcoLice be idømt i tingretten, som var 2 547 416 kroner. Når sistnevnte beløp holdes opp
mot det totale beløpet som A og Nettforsk nå holdes ansvarlige for, må det sies at
HR-2022-1148-A, (sak nr. 21-154761SIV-HRET)

14
SinkabergHansen totalt sett har fått medhold «i det vesentlige». I tingretten krevde
SinkabergHansen rett nok erstatning fastsatt skjønnsmessig og begrenset oppad til
12 000 000 kroner, men det skyldes i stor grad at man tok høyde for påløpte og fremtidige
forsinkelsesrenter. Forsinkelsesrente er holdt utenfor de sakskostnadsbeløpene jeg har vist
til.
(87) I utgangspunktet har dermed SinkabergHansen krav på å bli tilkjent sakskostnader.
Imidlertid følger det av tvisteloven § 20-2 tredje ledd at motparten helt eller delvis kan
fritas for sakskostnadsansvaret hvis tungtveiende grunner gjør det rimelig. Det skal blant
annet legges vekt på styrkeforholdet mellom partene, og om det var god grunn til å få
saken prøvd ut fra rettsspørsmålene og bevisspørsmålene i saken. Jeg mener at det er
grunnlag for å benytte dette unntaket slik at det ikke tilkjennes sakskostnader for noen
instans. Som lagmannsretten bemerker, har spørsmålet om ansvarsgrunnlag vært det
vesentligste tvistepunktet i saken, og det som har medført mest arbeid og kostnader for
partene. I motsetning til lagmannsretten mener jeg at A og Nettforsk bare kan holdes
ansvarlige for de sakskostnadene som Sea Lice ble idømt, og da basert på at Sea Lice ble
opprettet og patentet overført til dette selskapet rett før patentsaken ble anlagt. Dette er en
problemstilling som ikke tidligere har vært avklart, og som A og Nettforsk etter min
mening hadde grunn til å ville se rettens avgjørelse av. SinkabergHansen har ikke fått
medhold i at A og Nettforsk også kan holdes ansvarlige for sakskostnadene basert på
EcoLices rolle i patentsaken. Videre peker jeg på at Nettforsk er et mindre aksjeselskap,
mens SinkabergHansen er et meget stort selskap med solid økonomi.
Konklusjon
(88) Jeg finner det mest praktisk å utforme en domsslutning som er felles for sakene
SinkabergHansen mot Nettforsk og SinkabergHansen mot A og – med hensyn til
sakskostnadsspørsmålet ‒ felles også for de tre instansene og stemmer for denne
D O M :
1. Nettforsk AS og A betaler, én for begge og begge for én, til SinkabergHansen AS
2 087 474 ‒ tomillionerogåttisyvtusenfirehundreogsyttifire ‒ kroner med tillegg av
forsinkelsesrente fra 23. juli 2018 og til betaling skjer. Oppfyllelsesfristen er
2 – to – uker fra forkynnelsen av denne dom.
2. For øvrig forkastes anker og motanker.
3. Sakskostnader tilkjennes ikke for noen instans.
(89) Dommer Kallerud: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(90) Dommar Høgetveit Berg: Det same.
(91) Dommer Falch: Likeså.
(92) Justitiarius Øie: Likeså.
HR-2022-1148-A, (sak nr. 21-154761SIV-HRET)

15
(93) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
1. Nettforsk AS og A betaler, én for begge og begge for én, til SinkabergHansen AS
2 087 474 ‒ tomillionerogåttisyvtusenfirehundreogsyttifire ‒ kroner med tillegg av
forsinkelsesrente fra 23. juli 2018 og til betaling skjer. Oppfyllelsesfristen er
2 – to – uker fra forkynnelsen av denne dom.
2. For øvrig forkastes anker og motanker.
3. Sakskostnader tilkjennes ikke for noen instans.
HR-2022-1148-A, (sak nr. 21-154761SIV-HRET)