Dato: 2023-03-08

Sammendrag: En privatperson inngikk avtale med en utenlandsk entreprenør om bygging av et hus. Fakturaer på omkring to millioner kroner ble betalt før kjøperen hevet kontrakten. Entreprenøren var ikke registrert i Merverdiavgiftsregisteret. Merverdiavgift ble ikke betalt og lot seg heller ikke inndrive hos entreprenøren. Staten krevde da at den private kjøperen skulle erstatte statens tap som følge av at merverdiavgift ikke ble innbetalt. Det ble gjort gjeldende at kjøperen hadde opptrådt uaktsomt.

Etter skattebetalingsloven § 16-50 kan en privat kjøper holdes medansvarlig for innbetaling av blant annet merverdiavgift dersom vederlaget overstiger 10 000 kroner og ikke er betalt via bank. I denne saken hadde kjøperen betalt gjennom bank. Høyesterett kom til at lovregelen i dette tilfellet ikke kan suppleres av ulovfestede erstatningsregler. En eventuell utvidelse av ansvaret for en kjøper må være en lovgiveroppgave. Statens krav mot kjøperen fører dermed ikke frem.

Avgjørelsen klargjør rekkevidden av den særlige regelen i skattebetalingsloven § 16-50 og forholdet til alminnelige erstatningsregler.

D O M
avsagt 8. mars 2023 av Høyesterett i avdeling med
justitiarius Toril Marie Øie
dommer Kristin Normann
dommer Henrik Bull
dommer Espen Bergh
dommer Kine Steinsvik
HR-2023-425-A, (sak nr. 22-094388SIV-HRET)
Anke over Borgarting lagmannsretts dom 15. mars 2022
I.
Staten v/Finansdepartementet (Regjeringsadvokaten
v/advokat Håkon Christian Nyhus – til prøve)
mot
A (advokat Ivan Skjæveland)
II.
A (advokat Ivan Skjæveland)
mot
Staten v/Finansdepartementet (Regjeringsadvokaten
v/advokat Håkon Christian Nyhus – til prøve)

2
S T E M M E G I V N I N G
(1) Dommer Bergh:
Sakens spørsmål og bakgrunn
(2) Saken gjelder statens krav om erstatning mot en privatperson for uaktsom medvirkning til
avgiftsunndragelse i forbindelse med et byggeprosjekt. Den reiser særlig spørsmål om det
er rom for et ulovfestet skyldansvar ved siden av den objektive ansvarsregelen i
skattebetalingsloven § 16-50.
(3) A inngikk i 2014 en avtale med entreprenøren Atom MG Company d.o.o. (Atom) om
bygging av et hus med flere boenheter på As eiendom i Oslo. Atom er et selskap registrert i
Serbia. Kontraktssummen for materialer og byggearbeider var på rundt 4,2 millioner
kroner. Etter et par år hevet A kontrakten, og arbeidene ble senere fullført av andre
entreprenører. Atom har til sammen fakturert A for 1 940 000 kroner for varer og tjenester.
Fakturabeløpene er betalt til Atoms bankkonto.
(4) I 2018 gjennomførte skattemyndighetene kontroll av Atom for årene 2012–2016 og
avdekket at selskapet hadde drevet virksomhet i Norge uten å betale merverdiavgift.
Selskapet var heller ikke registrert i Merverdiavgiftsregisteret. Skattekontoret traff i juni
2018 vedtak om etterberegning, som blant annet omfattet manglende innbetalinger i
forbindelse med arbeid for A. En utleggsforretning hos Atom i september 2018 ble
avsluttet uten at det ble funnet verdier å ta utlegg i.
(5) I brev 3. mars 2020 reiste skatteetaten krav om erstatning mot A for tapt merverdiavgift
med 388 000 kroner. Kravet var beregnet på grunnlag av vederlaget på 1 940 000 kroner
som A hadde betalt til Atom. A bestred kravet, og staten ved Finansdepartementet tok ut
forliksklage 3. april 2020. Forliksrådet innstilte saken, og staten reiste søksmål.
(6) Ved Oslo tingretts dom 24. februar 2021 ble A dømt til å betale 388 000 kroner med renter
og til å dekke statens sakskostnader.
(7) A anket dommen. Ved Borgarting lagmannsretts dom 15. mars 2022 førte anken delvis
frem, og As ansvar ble redusert til 148 000 kroner. Lagmannsretten mente at A handlet
uaktsomt da han betalte de siste fakturaene til Atom fra og med desember 2014, men ikke
da han betalte de tre første fakturaene på til sammen rundt 1,2 millioner kroner.
Lagmannsrettens domsslutning lyder slik:
«1. A dømmes til å betale 148 000 – etthundreogførtiåttetusen – kroner til staten
ved Finansdepartementet, med tillegg av lovens forsinkelsesrente fra 2. april
2020 og til betaling skjer.
2. Staten ved Finansdepartementet dømmes til å betale sakskostnader til A for
lagmannsretten med 280 029,25 – tohundreogåttitusenogtjueni 25/100 –
kroner innen to uker fra forkynnelsen av denne dommen.
3. Staten ved Finansdepartementet dømmes til å betale sakskostnader til A for
tingretten med 30 000 – trettitusen – kroner innen to uker fra forkynnelsen
av denne dommen.»
HR-2023-425-A, (sak nr. 22-094388SIV-HRET)

3
(8) Staten har anket til Høyesterett over rettsanvendelsen og bevisbedømmelsen. Anken retter
seg mot uaktsomhetsvurderingen. Staten har frafalt 110 000 kroner av det opprinnelige
erstatningskravet, slik at det nå er på 278 000 kroner. Partene er dermed enige om
størrelsen av det økonomiske tapet.
(9) A innga avledet anke til Høyesterett. Den avledede anken gjaldt rettsanvendelsen knyttet til
spørsmål om ansvarsgrunnlag, årsakssammenheng, skadelidtes medvirkning
(tapsbegrensningsplikt) og lemping. A anførte blant annet at det ikke er rom for
skyldansvar ved siden av den objektive ansvarsregelen i skattebetalingsloven § 16-50.
Dette var tidligere anført for tingretten, men ikke for lagmannsretten.
(10) Ved Høyesteretts ankeutvalgs beslutning 24. august 2022 ble statens anke fremmet til
behandling. Den avledede anken ble fremmet for så vidt gjelder spørsmålet om
ansvarsgrunnlag, herunder forholdet til skattebetalingsloven § 16-50.
(11) Som følge av den nye anførselen og den avgrensningen som følger av
henvisningsbeslutningen, står saken i en noe annen stilling enn for lagmannsretten. Det er
også fremlagt enkelte nye bevis.
Partenes syn på saken
(12) Den ankende part i hovedanken – staten ved Finansdepartementet – har i korte trekk
anført:
(13) Det alminnelige ulovfestede skyldansvaret er en grunnpilar i vår rettsorden. Det er ingen
holdepunkter for at skattebetalingsloven § 16-50 er ment å utelukke denne ansvarsformen.
Primærnormen i merverdiavgiftsloven § 11-1 utelukker heller ikke et skyldansvar for
kjøper.
(14) Ved fastleggelsen av normen for aktsomhet vil hensynet til effektivisering av
primærnormen stå sentralt. På områder der svart virksomhet er utbredt, må det stilles visse
krav til kjøperen. Man må sjekke at man får faktura med merverdiavgift spesifisert. Hvis
det er forhold som tilsier særlig påpasselighet, må man undersøke om selgeren er registrert
i Merverdiavgiftsregisteret.
(15) I dette tilfellet var det flere omstendigheter som ga grunn til å mistenke svart virksomhet
eller i det minste være ekstra påpasselig. Blant annet var prisen påfallende lav, og det var
ingen angivelse av merverdiavgift i kontrakten eller i fakturaene. Ut fra dette var det
uaktsomt av A å betale både de ordinære fakturaene etter levering og de fakturaene som
gjaldt forskuddsbetaling.
(16) Staten ved Finansdepartementet har lagt ned slik påstand:
«I hovedanken:
1. A dømmes til å betale staten v/Finansdepartementet erstatning begrenset
oppad til kr 278 000 med tillegg av forsinkelsesrenter fra påkrav og til
betaling skjer.
2. Staten v/Finansdepartementet tilkjennes sakskostnader for tingretten og for
lagmannsretten.
HR-2023-425-A, (sak nr. 22-094388SIV-HRET)

4
3. Partene bærer sine egne sakskostnader for Høyesterett.
I den avledede anken:
1. Anken forkastes.
2. Staten v/Finansdepartementet tilkjennes sakskostnader for tingretten og for
lagmannsretten.
3. Partene bærer sine egne sakskostnader for Høyesterett.»
(17) Ankemotparten i hovedanken, som også har avgitt avledet anke – A – har i korte trekk
anført:
(18) Prinsipalt gjøres det gjeldende at skattebetalingsloven § 16-50 uttømmende regulerer
atferdsnormen for private oppdragsgivere. Når betalingen er skjedd via bank, har A
opptrådt i henhold til den lovfastsatte normen, og han har dermed ikke opptrådt rettstridig
eller uaktsomt.
(19) Det gjøres for det første gjeldende at primærnormen, merverdiavgiftsloven § 11-1,
utelukker ansvar for kjøpere generelt. Det er et grunnleggende prinsipp i
merverdiavgiftssystemet at risikoen for selgers manglende innbetaling påligger staten og
ikke kjøper.
(20) Uansett må skattebetalingsloven § 16-50 anses som et medvirkningstillegg som angir
atferdsnormen for private oppdragsgivere. Bestemmelsen lovfester en objektivisert
atferdsnorm som er ment å trekke opp grensen mellom rettmessig og urettmessig atferd.
(21) Subsidiært gjøres det gjeldende at dersom den ulovfestede culparegelen kommer til
anvendelse i tillegg til § 16-50, er denne ikke overtrådt.
(22) A har lagt ned slik påstand:
«1. A frikjennes for statens erstatningskrav i sin helhet.
2. A tilkjennes sakskostnader for tingrett, lagmannsrett og Høyesterett.»
Mitt syn på saken
Merverdiavgiftssystemet – utgangspunktene i denne saken
(23) Etter merverdiavgiftsloven § 2-1 skal næringsdrivende med en omsetning av varer og
tjenester som er omfattet av loven, og som overstiger 50 000 kroner i en periode på tolv
måneder, registreres i Merverdiavgiftsregisteret.
(24) Plikten til å beregne merverdiavgift av omsetningen følger av merverdiavgiftsloven § 3-1.
Plikten påhviler den næringsdrivende selgeren, avgiftssubjektet, se lovens § 11-1.
(25) Et registrert avgiftssubjekt har rett til fradrag for inngående merverdiavgift på anskaffelser
og tjenester som er til bruk i den registrerte virksomheten, se lovens § 8-1. For disse vil
avgiften ikke utgjøre en kostnad. Privatpersoner og andre som ikke er næringsdrivende, har
ikke fradragsrett og må dermed dekke merverdiavgiften som en del av kostnaden – prisen –
for varen eller tjenesten.
HR-2023-425-A, (sak nr. 22-094388SIV-HRET)

5
(26) I denne saken er det på det rene at Atom skulle ha vært registrert i
Merverdiavgiftsregisteret ved representant, jf. merverdiavgiftsloven § 2-1 sjette ledd, og
skulle ha beregnet og innbetalt merverdiavgift for varene og tjenestene som ble levert til A.
Denne plikten ble ikke oppfylt, og merverdiavgift har heller ikke senere latt seg inndrive
hos Atom. Spørsmålet i saken er om kjøperen, A, kan holdes ansvarlig for den
merverdiavgiften som Atom som selger skulle ha innbetalt.
Kan ansvar pålegges andre enn avgiftssubjektet?
(27) Selv om avgiftsplikten i utgangspunktet påhviler selgeren som avgiftssubjekt, er det ikke
generelt utelukket at andre kan holdes ansvarlig for avgiftskravet. Enkelte regler om ansvar
for andre finnes i skattebetalingsloven kapittel 16 med supplerende bestemmelser i
skattebetalingsforskriften. Skattebetalingsloven § 16-50, som er sentral i denne saken, er en
slik bestemmelse.
(28) Ansvar for andre kan også følge av alminnelige erstatningsrettslige regler. Det er blant
annet ikke tvilsomt at daglig leder og styremedlemmer i et selskap kan bli
erstatningsansvarlig overfor staten på grunnlag av skyldansvar – culpaansvar – dersom
selskapet ikke oppfyller sine forpliktelser til å innbetale merverdiavgift. Jeg viser til
beskrivelsen i NOU 2009: 4 punkt 10.11.2.4 underpunkt b. Jeg kan ut fra dette ikke se at
ansvar for A i denne saken er utelukket allerede på det grunnlag at det er den
næringsdrivende selgeren, Atom, som er den primært ansvarlige for beregning og betaling
etter merverdiavgiftsloven § 11-1.
Skattebetalingsloven § 16-50 – bakgrunn og hovedinnhold
(29) Skattebetalingsloven § 16-50 første ledd lyder slik:
«Den som kjøper tjenester, eller varer sammen med tjenester, kan gjøres medansvarlig
for inntektsskatt, trygdeavgift og merverdiavgift som den næringsdrivende har
unndratt, dersom vederlaget overstiger 10.000 kroner og ikke er betalt via bank eller
annet foretak med rett til å drive betalingsformidling.»
(30) Bestemmelsen pålegger privatpersoner et «medansvar», det vil si et betalingsansvar
overfor staten ved siden av det primæransvaret som påhviler den næringsdrivende som
avgiftssubjekt. Ansvaret skal fastsettes i et særskilt vedtak som det er adgang til å påklage,
se skattebetalingsforskriften § 16-50-6 og § 16-50-7.
(31) Skattebetalingsloven § 16-50 ble tilføyd ved lovendring 11. desember 2009. Bakgrunnen
var et utvalgsarbeid som var blitt gjennomført for å vurdere regelendringer og andre tiltak
mot skatteunndragelser. Utvalgets utredning er publisert som NOU 2009: 4 Tiltak mot
skatteunndragelser.
(32) I utredningen kapittel 10.3 drøftes tiltak for å redusere privatmarkedets kjøp av svart arbeid
mv. Utvalgets bruk av begrepet «svart arbeid» bygger på definisjonen av «svart økonomi»,
som utvalget gjengir i punkt 3.1.1:
HR-2023-425-A, (sak nr. 22-094388SIV-HRET)

6
«Den svarte økonomi betegner all i og for seg lovlig aktivitet som resulterer i
transaksjoner som er skjult for myndighetene, først og fremst for skattemyndighetene.
Aktivitetene i den svarte økonomi utføres først og fremst for å unngå skatter og
avgifter.»
(33) I punkt 10.3.4.6 drøfter utvalget en regel om at private som kjøper varer og tjenester for
beløp over en viss størrelse, bør gjøres medansvarlig for selgers forpliktelser overfor
skatte- og avgiftsmyndighetene. Begrunnelsen for en slik regel beskrives slik:
«Idéen er at kjøperen gjøres medansvarlig for at handelen foregår ʻhvittʼ og dermed
for at korrekt skatt og merverdiavgift på den tjenesten eller varen vedkommende har
kjøpt fra en næringsdrivende blir innrapportert til skatte- og avgiftsmyndighetene.»
(34) Om innholdet i regelen uttaler utvalget blant annet:
«Et forslag hvor kjøperen blir medansvarlig for selgerens forpliktelser ved kjøp av
håndverkertjenester m.m., må kombineres med en mulighet for kjøperen til å fri seg
fra ansvaret på en forholdsvis enkel måte. Ulike frigjøringsmåter kan her tenkes. En
mulighet er at kjøperen går fri fra ansvar dersom kjøp av varer og tjenester over et
visst beløp rapporteres til myndighetene. En annen mulighet er at ansvar inntrer kun
dersom kjøper ikke tar imot eller eventuelt oppbevarer kvittering. Et ytterligere
alternativ kan være at kjøper går fri fra ansvar dersom kjøp over et visst beløp betales
via bank.»
(35) Utvalget understreker altså at kjøperen må kunne «fri seg fra ansvaret» og drøfter ulike
måter dette kan skje på. Alternativene rapportering og oppbevaring av kvittering går
utvalget ikke inn for. Om oppbevaring av kvittering uttales blant annet:
«Dersom det stilles krav om å motta og eventuelt oppbevare kvittering, må det
imidlertid vurderes om denne plikten også bør innebære en plikt for kjøperen til å
sjekke kvitteringens innhold og at den oppfyller visse minimumskrav. I en rekke
tilfeller utstedes det kvitteringer som ikke tilfredsstiller elementære krav til sporbarhet,
herunder at det ikke er oppgitt organisasjonsnummer eller MVA på kvitteringen. Det
kan spørres om kjøperen i disse tilfellene har noen berettiget grunn til å tro at selgeren
er næringsdrivende. På den annen side er kjøpere i privatmarkedet ikke nødvendigvis
kjent med alle kravene som næringsdrivende må forholde seg til. Det kan nok ikke
forventes at alle forbrukere skal ha kjennskap til hva en korrekt faktura/kvittering skal
inneholde. Det kan virke urimelig å pålegge forbrukerne en omfattende
undersøkelsesplikt om forhold de ikke har særlig kunnskap om. Spesielt gjelder dette
dersom en kjøper pådrar seg et medansvar for selgers forpliktelser på dette
grunnlaget.»
(36) Utvalget bygger her blant annet på at det i begrenset grad kan kreves at en forbruker skal
undersøke innholdet i en faktura eller kvittering.
(37) Etter en nærmere drøftelse foreslår utvalget den ordningen som i dag følger av
skattebetalingsloven § 16-50. Utvalget uttaler blant annet:
«Jo enklere det er for kjøperen å fri seg fra ansvaret, jo mindre betenkelig er det å
pålegge en privat kjøper et medansvar for selgerens forpliktelser, og motsatt. Av de
ovenfor nevnte frigjøringsalternativer mener utvalget at ansvarsfrihet ved betaling via
bank vil være den løsning som er enklest og mest praktikabel både for kjøperne og
kontrollmyndighetene.»
HR-2023-425-A, (sak nr. 22-094388SIV-HRET)

7
(38) Utvalget foreslår altså «ansvarsfrihet» når betalingen skjer gjennom bank.
(39) I Prop. 1 L (2009–2010) fulgte Finansdepartementet opp utvalgets anbefaling. Om
forslaget til § 16-50 uttaler departementet i proposisjonen punkt 5.4.1 blant annet:
«Forslaget innebærer at privatpersoner på nærmere angitte vilkår kan holdes ansvarlig
for tjenesteyters skatte- og avgiftsunndragelser, uavhengig av om kjøperen visste eller
burde visst at tjenesteyteren ikke ville komme til å innberette fortjenesten til skatte- og
avgiftsmyndighetene. Kjøperen kan imidlertid alltid fri seg fra ansvaret ved å betale
for tjenesten (eller eventuelt varer kjøpt sammen med tjenesten) via bank.»
(40) Skattebetalingsloven § 16-50 gjør kjøperen «medansvarlig», og det er således tale om en
ansvarsregel. Ut fra ordlyden og forarbeidene fremstår bestemmelsen likevel ikke i første
rekke som en regel om privatrettslig erstatningsansvar. Samtidig har den vesentlige
likhetstrekk med en erstatningsregel ved at bestemmelsen pålegger privatpersoner å foreta
en betaling for å hindre eller redusere et tap som staten ellers ville blitt påført. Dette
ansvaret er objektivt. Det kreves at personen har opptrådt på en bestemt måte – betalt
kontant eller på annen måte uten bruk av bank – men ikke at det er utvist skyld.
Kan skattebetalingsloven § 16-50 suppleres av alminnelige erstatningsregler?
Rettspraksis om adgangen til å supplere en lovbestemmelse med alminnelige
erstatningsregler
(41) Det finnes enkelte eksempler fra Høyesteretts praksis som gjelder forholdet mellom
lovfestede ansvarsregler og alminnelige ulovfestede erstatningsregler.
(42) Rt-2012-1444 gjaldt spørsmålet om en lovregel om tilbakebetaling av urettmessig mottatt
trygd kunne suppleres med det alminnelige erstatningsrettslige skyldansvaret. Høyesterett
besvarte spørsmålet med ja. I avsnitt 31 uttaler førstvoterende:
«Det alminnelige erstatningsrettslige skyldansvaret er en grunnpilar i vår rettsorden.
Som Høyesterett uttrykte det i Rt-2002-1331, på side 1337, skal det derfor ʻnoenlunde
klare holdepunkterʼ til før en lovbestemmelse kan anses å ha gjort dette ansvaret
uanvendelig innenfor bestemmelsens anvendelsesområde.»
(43) Rt-2002-1331 gjaldt også trygdeytelser, men her var det spørsmål om krav om
etterbetaling fra en stønadsberettiget kunne fremmes etter alminnelige erstatningsregler der
dette ga en høyere utbetaling enn det som fulgte av lovreglene om rett til tilbakebetaling.
Høyesteretts flertall kom til at det var grunnlag for å anvende alminnelige
erstatningsregler. Førstvoterende uttrykte, slik det også fremgår av sitatet i
Rt-2012-1444 avsnitt 31, at det må kreves «noenlunde klare holdepunkter» for at annen
lovgivning skal anses å være uttømmende med den virkning at alminnelige
erstatningsregler – i den saken regler i skadeserstatningsloven – ikke kan anvendes.
Ordlyden i skattebetalingsloven § 16-50 og lovforarbeidene
(44) Det fremgår ikke direkte av ordlyden i § 16-50 at bestemmelsen gir en uttømmende
regulering, slik at en privat kjøper bare kan holdes ansvarlig i de tilfellene som er nevnt, og
ikke ellers. Etter mitt syn er det likevel nærliggende å lese den slik. Bestemmelsen angir
HR-2023-425-A, (sak nr. 22-094388SIV-HRET)

8
uttrykkelig i hvilke situasjoner det foreligger ansvar – når beløpet er over 10 000 kroner og
betaling skjer på annen måte enn via bank. Den mest naturlige lesningen av dette er at en
privat kjøper ikke kan gjøres medansvarlig i andre tilfeller.
(45) En slik forståelse støttes av det jeg har sitert fra forarbeidene til bestemmelsen. Her
fremheves det gjentatte ganger at kjøper skal ha mulighet til å «fri seg fra ansvaret» ved å
opptre på en bestemt måte – å betale gjennom bank.
(46) Etter mitt syn gir lovens ordlyd sammenholdt med lovforarbeidene ganske klare
holdepunkter for at skattebetalingsloven § 16-50 ikke kan suppleres av ulovfestede regler
om erstatningsansvar.
Erstatningskravets karakter
(47) Grunnlaget for det kravet staten gjør gjeldende i denne saken, er angitt å være «uaktsom
medvirkning til avgiftsunndragelse». Som jeg har påpekt, er det på det rene at det primære
ansvaret for innbetaling av merverdiavgift påhviler avgiftssubjektet, i dette tilfellet
selskapet Atom. A har som kjøper i utgangspunktet ikke noe ansvar for innbetaling av
merverdiavgift. Når staten krever erstatning av ham, bygger det på at han anses å ha
medvirket til at den primært ansvarlige, Atom, ikke har oppfylt sine forpliktelser etter
avgiftsreglene.
(48) Det er opplyst at krav mot private kjøpere i tilfeller som i denne saken innebærer en ny
praksis fra skattemyndighetenes side. Slike krav har ikke vært fremmet tidligere, men er nå
fremmet overfor flere privatpersoner som har mottatt varer og tjenester fra selskapet Atom.
Flere av dem har akseptert kravet, men det er også rettssaker som foreløpig er stanset i
påvente av avgjørelse i denne saken fra Høyesterett.
(49) Erstatningskravet er altså reist mot A som medvirker. Erstatningsansvar for en medvirker
etter alminnelige ulovfestede erstatningsregler reiser særlige spørsmål, i alle fall når det
gjelder formuesskader. Spørsmålene gjelder blant annet hva som skal til for at en
medvirkers bidrag til skaden oppfyller vilkårene for erstatningsansvar, herunder hva som
skal til for at medvirkeren har handlet uaktsomt. Dette har sammenheng med at den
primærnormen som kan utgjøre grunnlag for ansvar – her reglene om merverdiavgift – i
utgangspunktet ikke legger plikter på medvirkeren.
(50) De særlige spørsmålene som medvirkningsansvar reiser, er undergitt bred behandling i
Hagland, Erstatningsbetingende medvirkning, 2012, se også blant annet Hagstrøm og
Stenvik i Erstatningsrett, 2. utgave 2019, side 156 flg.
(51) Jeg går ikke videre inn på dette. For meg er det tilstrekkelig å konstatere at et ulovfestet
erstatningsansvar for en medvirker, som statens krav i denne saken bygger på, reiser
særlige spørsmål. Det dreier seg ikke om å anvende ulovfestede normer med et etablert og
klart avgrenset innhold. Dette taler i retning av at innholdet i ansvarsreglene i et tilfelle
som dette bør utformes av lovgiver.
HR-2023-425-A, (sak nr. 22-094388SIV-HRET)

9
Samlet vurdering
(52) Som jeg har fremhevet, gir lovens ordlyd sammenholdt med lovforarbeidene holdepunkter
for at skattebetalingsloven § 16-50 ikke kan suppleres av ulovfestede regler om
erstatningsansvar. Slik jeg ser det, er kriteriet som er angitt i rettspraksis for å anse en
lovfestet ansvarsregel som uttømmende – noenlunde klare holdepunkter – oppfylt.
(53) Et slikt utgangspunkt styrkes av det jeg har påpekt om at et eventuelt ulovfestet
erstatningsansvar i dette tilfellet er gjort gjeldende som et medvirkningsansvar.
(54) Staten har fremhevet at det for å effektivisere primærnormen – å sørge for at
merverdiavgift blir innbetalt – er nødvendig å stille krav til kjøperen, blant annet når det
gjelder kontroll av fakturaer.
(55) Dette står i noen grad i motstrid til det jeg har sitert fra NOU 2009: 4 punkt 10.3.4.6.
Lovutvalget viste til at kjøpere i privatmarkedet har begrenset kunnskap om formelle krav
til en faktura, og så det som urimelig å pålegge det man betegnet som en omfattende
undersøkelsesplikt. Departementet tok ikke spørsmålet om kontroll av fakturaer opp til
vurdering.
(56) Det er utvilsomt klart ønskelig at forbrukere ved kjøp av varer og tjenester er årvåkne og
stiller krav til selgeren som kan bidra til å hindre svart omsetning. I ulike sammenhenger,
blant annet gjennom media, blir forbrukere veiledet om hvordan man bør opptre for å
unngå svart betaling. Staten har i sin argumentasjon gjennomgått og vist til denne
informasjonen som grunnlag for å gjøre gjeldende erstatningsansvar.
(57) Jeg vil ikke se bort fra at det i lys av utviklingen etter 2009, da utvalgets utredning forelå
og skattebetalingsloven § 16-50 ble vedtatt, kan være grunn til å skjerpe forbrukernes
ansvar for å hindre svart betaling. Utvidet erstatningsansvar kan i den sammenheng være et
aktuelt virkemiddel.
(58) Etter mitt syn bør likevel en eventuell slik endring være en lovgiveroppgave. Ut fra det jeg
har gjennomgått, må gjeldende rett være at den ansvarsregelen som følger av
skattebetalingsloven § 16-50, er en uttømmende regulering.
(59) Jeg bemerker at denne vurderingen er knyttet til tilfeller som i denne saken. Det som gjøres
gjeldende her, er at en privatperson ikke har utvist tilstrekkelig aktsomhet knyttet til
betaling av fakturaer mottatt fra en næringsdrivende. Jeg går ikke inn på om
§ 16-50 utelukker erstatningansvar der en kjøper på en annen og mer aktiv måte har deltatt
i et samarbeid med en næringsdrivende om merverdiavgiftsunndragelser.
Konklusjon og sakskostnader
(60) Jeg er etter dette kommet til at statens krav mot A ikke kan føre frem. A må da frifinnes.
(61) A har dermed vunnet saken og har krav på dekning av sine sakskostnader for alle instanser,
jf. tvisteloven § 20-2 første ledd.
HR-2023-425-A, (sak nr. 22-094388SIV-HRET)

10
(62) For Høyesterett er det krevd dekning av salær på 840 000 kroner med tillegg av
merverdiavgift. Dette gjelder arbeid i 200 timer med en gjennomsnittlig timepris på
4 200 kroner eksklusiv merverdiavgift. I tillegg kommer utgifter på 7 500 kroner og
rettsgebyr for avledet anke på 29 832 kroner. Staten har protestert på salærkravet.
(63) As prosessfullmektig er ny for Høyesterett. Ved å bygge på et annet grunnlag enn det som
har stått sentralt for de øvrige instansene, har han på vegne av A nådd frem i en sak som fra
statens side har vært prosedert som en prinsippsak. Oppdraget har utvilsomt vært
arbeidskrevende.
(64) Jeg er likevel kommet til at de totale kostnadene overstiger det som har vært nødvendig,
jf. tvisteloven § 20-5. Nødvendige kostnader til dekning av salær for Høyesterett settes til
600 000 kroner med tillegg av merverdiavgift. Totalt tilkjennes da 787 332 kroner.
(65) Selv om A etter lagmannsrettens resultat ikke hadde vunnet saken, ble han i
lagmannsretten tilkjent sakskostnader for tingretten og lagmannsretten. Jeg ser ikke grunn
til å endre lagmannsrettens avgjørelse av sakskostnadene for de tidligere instansene.
I slutningen kommer dette til uttrykk ved at punkt 2 og 3 i lagmannsrettens domsslutning
stadfestes.
(66) Jeg stemmer for denne
D O M :
1. A frifinnes.
2. Lagmannsrettens dom, domsslutningen punkt 2 og 3, stadfestes.
3. I sakskostnader for Høyesterett betaler staten ved Finansdepartementet til A
787 332 – sjuhundreogåttisjutusentrehundreogtrettito – kroner innen
2 – to – uker fra forkynnelsen av denne dom.
(67) Dommer Normann: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(68) Dommer Bull: Likeså.
(69) Dommer Steinsvik: Likeså.
(70) Justitiarius Øie: Likeså.
HR-2023-425-A, (sak nr. 22-094388SIV-HRET)

11
(71) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
1. A frifinnes.
2. Lagmannsrettens dom, domsslutningen punkt 2 og 3, stadfestes.
3. I sakskostnader for Høyesterett betaler staten ved Finansdepartementet til A
787 332 – sjuhundreogåttisjutusentrehundreogtrettito – kroner innen
2 – to – uker fra forkynnelsen av denne dom.
HR-2023-425-A, (sak nr. 22-094388SIV-HRET)