Sammendrag: Stabel, Matningsdal, Gussgard, Mitsem og GjølstadA begynte som nyutdannet medisiner som turnuslege i juli 1997. I mai 1998 ble han pågrepet og varetektsfengslet for blant annet ransforsøk, vold mot politiet og bruk av narkotika. I desember 1998 ble han dømt til fengsel i fem måneder for forholdene. Påtalemyndigheten hadde nedlagt påstand om at han for en tid skulle fradømmes retten til å være lege som rettighetstap etter straffeloven § 29 nr 2. Denne påstanden ble ikke tatt til følge av retten. I februar 1999 traff Statens helsetilsyn vedtak om å suspendere As turnuslisens. Grunnlaget var de faktiske forholdene han var dømt for. Suspensjonen ble omgjort i januar 2000, etter at A hadde gått til søksmål mot staten. Han krevet deretter erstatning. Tingretten og lagmannsretten frifant staten.Høyesterett kom enstemmig til at tilbakekall av legelisens ikke er straff i EMKs forstand. Legeloven - nå erstattet av helsepersonelloven - bygger på at leger er avhengige av tillit og derfor må ha offentlig tillatelse for å praktisere. Er man uskikket til å utøve yrket, blant annet på grunn av "atferd uverdig for en lege" får man ikke tillatelse, og inntrer slike forhold senere, kan tillatelsen tilbakekalles. Systemet er velkjent i europeisk rettstradisjon, og man er klart utenfor strafferettens domene. Spørsmålet om dobbeltforfølgning etter P 7-4 oppsto derfor ikke. Høyesteretts flertall kom til at heller ikke legeloven hindret tilbakekall etter straffedommen. Riktignok var det uttalelser i forarbeidene som kunne tyde på at en straffedom som tok standpunkt til rettighetstap, skulle hindre et senere administrativt tilbakekall på grunnlag av de samme faktiske forhold. Uttalelsene var imidlertid uklare. En slik begrensning hadde ingen støtte i lovteksten og ville være i strid med det system norsk rett ellers bygger på. Høyesteretts mindretall, to dommere, fant at forarbeidene klart tilsa at en straffedom skulle virke sperrende, og at disse uttalelsene ikke burde fravikes til skade for A. De stemte derfor for at staten var erstatningsansvarlig.

NORGES HØYESTERETT
Den 8. september 2004 avsa Høyesterett dom i
HR-2004-01487-A, (sak nr. 2003/1539), sivil sak, anke,
A (advokat Thomas Randby – til prøve)
mot
Staten v/Helsedepartementet (Regjeringsadvokaten
v/advokat Fanny Platou Amble)
S T E M M E G I V N I N G :
(1) Dommer Stabel: Saken gjelder krav om erstatning etter helsemyndighetenes suspensjon
av legelisens. Det underliggende spørsmål er om slikt vedtak er avskåret etter en
straffedom der rettighetstap etter straffeloven § 29 var påstått, men ikke ilagt, når det
faktiske grunnlaget for vedtaket var det samme som domfellelsen gjaldt. Spørsmålet
oppstår både etter den tidligere legelov av 1980 og i forhold til forbudet mot
dobbeltforfølgning i artikkel 4 nr. 1 i Protokoll nr. 7 til Den europeiske
menneskerettskonvensjon (EMK), heretter bare kalt P 7-4.
(2) A tok medisinsk embetseksamen våren 1997 og fikk lisens som turnuslege 15. juli 1997.
Sammen med en kamerat begynte han deretter sin turnustjeneste ved Sentralsykehuset i
Østfold. 1. mai 1998 ble han pågrepet og senere varetektsfengslet i seks dager som følge
av at han og kameraten denne dagen var involvert i to episoder som blant annet innebar
ransforsøk, vold mot politiet og bruk av hasj og ecstasy. Statens helsetilsyn varslet i brev
29. mai 1998 at det vurderte å suspendere og tilbakekalle turnuslisensen. Ved brev
11. juni 1998 frasa A seg inntil videre fortsatt turnusvirksomhet, og ble innvilget
permisjon med lønn, inntil han ble sykmeldt i september 1998. Ved Fredrikstad byretts
dom 16. desember 1998 ble A dømt til ubetinget fengsel i fem måneder for forholdene.
Påtalemyndigheten hadde lagt ned påstand om at han etter straffeloven § 29 nr. 2 for en
periode skulle fradømmes retten til å praktisere som lege, men denne påstanden ble ikke
tatt til følge. Han anket blant annet over skyldspørsmålet, men Borgarting lagmannsrett
nektet anken fremmet 9. februar 1999. Dommen ble sonet i perioden april til juni 1999.

2
(3) Den 18. februar 1999 traff Statens helsetilsyn vedtak om å suspendere As turnuslisens, i
påvente av eventuelt tilbakekall. Bakgrunnen var i det vesentlige de forhold han var blitt
straffedømt for, som ble funnet å være "atferd uverdig for en lege", jf. daværende legelov
§ 8. I samsvar med legeloven § 10 annet punktum ble spørsmålet om tilbakekall av
lisensen forelagt Statens legeråd, som i uttalelse 4. juni 1999 tilrådde tilbakekall. A tok
13. august 1999 ut stevning for Oslo byrett mot staten v/Sosialdepartementet med krav
om at suspensjonen skulle oppheves. Statens helsetilsyn opphevet 5. januar 2000 vedtaket
om suspensjon, idet A da ikke lenger ble funnet uskikket til å utøve legeyrket. A ble
imidlertid tildelt en advarsel etter legeloven § 52. I mai 2000 gjenopptok han dermed sin
turnustjeneste, etter igjen å ha vært sammenhengende sykmeldt etter avsluttet soning. Da
suspensjonen nå var opphevet, endret A sin påstand for tingretten til å gjelde krav om
erstatning etter legeloven § 12. Forhandlingene ble delt etter tvistemålsloven § 151, slik at
de bare omfattet spørsmålet om erstatningsvilkårene forelå. Oslo tingrett avsa 6. mars
2002 dom med slik domsslutning:
"1. Staten ved Sosialdepartementet frifinnes.
2. Saksomkostninger tilkjennes ikke."
(4) Tingretten kom til at legeloven § 9 hjemlet suspensjon i et tilfelle som dette, og at det
heller ikke forelå dobbeltforfølgning i P 7-4s forstand.
(5) A anket til lagmannsretten over rettsanvendelsen. Borgarting lagmannsrett kom til samme
resultat som tingretten, og avsa 13. oktober 2003 dom med slik domsslutning:
"1. Staten ved Helsedepartementet frifinnes.
2. Saksomkostninger tilkjennes ikke, hverken for tingretten eller for
lagmannsretten."
(6) A har anket til Høyesterett. Anken gjelder rettsanvendelsen. Det er fremlagt noen nye
dokumenter, skriftlig forklaring fra psykiater Knut Onstad, samt en del
forvaltningspraksis. Saken står i det vesentlige i samme stilling som for de tidligere retter.
(7) A har i korte trekk gjort gjeldende:
(8) Det sentrale spørsmål i saken er om Statens helsetilsyn kunne treffe vedtak om suspensjon
av turnuslisens etter frifinnelse for rettighetstap i straffesaken, når suspensjonen bygger
på de samme faktiske forhold. Prinsipalt gjøres det gjeldende at legeloven av 1980 var til
hinder for en slik løsning. Legeloven § 9, som igjen viser til kriteriene i § 8, inneholder en
rekke ulike kriterier som kan gi grunnlag for tilbakekall. Suspensjonsvedtaket viser til det
siste alternativet , "atferd uverdig for en lege." I motsetning til de øvrige kriteriene, som
på ulike måter er relatert til utøvelse av legevirksomheten, er dette kriteriet av en annen
karakter. Denne forskjellen har lagmannsretten oversett. Det er klart forutsatt i lovens
forarbeider at det, i hvert fall ved tilbakekall på et slikt grunnlag, skulle være et ensporet
system. Det vises til Ot.prp. nr. 1 (1979-80), særlig side 45. En så klar uttalelse fra
forarbeidene, som det heller ikke ble tatt avstand fra under stortingsbehandlingen, må det
legges vekt på ved tolkingen av bestemmelsen. Lovens ordlyd er åpen, og stenger ikke for
en slik forståelse, som også støttes av formålsbetraktninger.
(9) Reelle hensyn, som må veie tungt i en sak av denne karakter, tilsier en løsning i samsvar
med forarbeidenes forutsetning. Den samlede reaksjon vil ellers lett kunne bli for streng,
jf. at domstolene ved utmålingen av straff vil legge vekt på ilagt rettighetstap, og på hvor

3
hardt dette rammer. Det er heller ikke riktig, som lagmannsretten har gjort, å vise til at
helsemyndighetene har bedre kompetanse enn domstolene til å vurdere om en lege bør få
beholde sin lisens, spesielt ikke når formålet som her ikke er å beskytte pasientene mot
uforsvarlig legevirksomhet, men å ramme legen selv. Tilbakekallsvedtak er dessuten
gjenstand for full rettslig overprøving, jf. legeloven § 11. Helsemyndighetene har
mulighet til å samarbeide med påtalemyndigheten om reaksjonsspørsmålet, noe det også
er lagt opp til i forarbeidene, jf. proposisjonen side 45.
(10) Det må legges vekt på de hensyn som også ligger til grunn for P 7-4 – at man må kunne
legge en sak bak seg. Suspensjonen gjaldt i realiteten de samme faktiske forhold som
straffesaken, og formålet med reaksjonen er det samme.
(11) Det er heller ikke opplagt at løsningen er annerledes etter helsepersonelloven av 1999.
Uansett ville ikke denne loven hjemlet suspensjon i et tilfelle som dette.
(12) Fører det prinsipale grunnlaget frem, er staten klart erstatningsansvarlig etter legeloven
§ 12.
(13) Subsidiært gjøres det gjeldende at suspensjonsvedtaket er i strid med forbudet mot
dobbeltforfølgning i P 7-4. At det ble truffet før menneskerettsloven har ingen betydning,
så lenge det er truffet etter at protokollen trådte i kraft for Norge. Det er ikke tvilsomt at
den fellende dommen i Fredrikstad byrett, der rettighetstap ikke ble idømt til tross for at
det var nedlagt påstand om det, er en avgjørelse som sperrer for ny straffeforfølgning.
Ved avgjørelsen av om suspensjon er straff som omfattes av forbudet må det tas
utgangspunkt i Engel-kriteriene. Selv om norsk rett ikke betegner suspensjon som straff,
må det legges en viss vekt på at vilkårene ligger nær opp til en strafferettslig vurdering.
Engel-kriterium nr. 2 er i flere høyesterettsavgjørelser definert som "lovbruddets
karakter" – noe som tilsier at man først og fremst bør se på de handlinger som ligger til
grunn, se bl.a. Rt. 2002 side 509. Det er på det rene at suspensjonsvedtaket i det alt
vesentlige er begrunnet i de straffbare forhold som er funnet bevist ved dommen i
Fredrikstad byrett.
(14) Sanksjonens karakter og alvor tilsier også at det dreier seg om straff. Det må her tas
utgangspunkt i den maksimalt mulige reaksjon, nemlig tilbakekall av lisensen. Dette er en
reaksjon som rammer svært hardt, spesielt for en turnuskandidat i etableringsfasen.
Reaksjonen er adskillig alvorligere enn hva Høyesterett tidligere har konkludert med er
straff, eksempelvis utestenging fra dagpenger i Rt. 2003 side 264.
(15) Det er ikke snakk om parallellforfølgning av en slik art at P 7-4 ikke kommer til
anvendelse, og det er heller ikke snakk om reaksjonsfastsettelse i flere etapper. Det er
ingen automatikk i administrativ suspensjon av legelisens etter en fellende straffedom,
tvert i mot skal det foretas en selvstendig og skjønnsmessig vurdering.
(16) Straffedommen og suspensjonsvedtaket dreier seg om samme forhold, både når det
gjelder de faktiske handlinger og når det gjelder rettslig identitet.
(17) Foreligger det brudd på P 7-4, foreligger også ansvarsgrunnlag. Staten kan ikke her høres
med at den har vært i unnskyldelig rettsvillfarelse.
(18) A har nedlagt slik påstand:

4
”1. Staten er erstatningsansvarlig for As økonomiske skade som følge av
suspensjonsvedtaket av 18.02.1999.
2. A tilkjennes saksomkostninger for lagmannsretten med kr 150 000 med tillegg
av lovbestemt rente fra 14 dager etter oppfyllingsfristen av nærværende
dom.”
(19) Staten v/Helsedepartementet har i korte trekk gjort gjeldende:
(20) Dersom A gis medhold i at P 7-4 hindrer at helsemyndighetene suspenderer legelisens
etter straffedom, vil det ha svært store konsekvenser for alt helsepersonell, og for liknende
områder.
(21) Ved spørsmålet om suspensjon av legelisens er straff i EMKs forstand må man ta
utgangspunkt i Engel-kriteriene. Kriterium nr. 1 – om tiltaket er klassifisert som straff
etter norsk rett – er klart ikke oppfylt. Ved vurderingen av kriterium nr. 2 –
lovbestemmelsens karakter og formål – må det legges vekt på at det bare rammer en
bestemt yrkesgruppe som utfører en særrettighet i henhold til tillatelse. Etter europeisk
rettstradisjon hører dette typisk under sivilretten, ikke under strafferetten. Forholdet kan
best sammenliknes med disiplinærforføyninger, som i utgangspunktet ikke regnes som
straff. Formålet er ikke å straffe, men å beskytte pasientene og sikre at legen nyter den
tilstrekkelige tillit. At tiltaket til en viss grad også er begrunnet i allmennpreventive
hensyn hindrer ikke dette.
(22) Temaet etter legeloven §§ 8 og 9 er om en lege finnes å være uskikket til å utøve
legeyrket, i dette tilfellet på grunnlag av atferd som finnes å være uverdig for en lege.
Selv om det ikke bestrides at de straffbare forhold har vært avgjørende for det aktuelle
suspensjonsvedtaket, er dette verken et nødvendig eller tilstrekkelig kriterium i forhold til
bestemmelsen. Både skyldkrav og beviskrav er annerledes enn i strafferetten, og det skal
foretas en totalvurdering ut fra helsefaglige hensyn der legens skikkethet er det
avgjørende.
(23) Heller ikke tiltakets innhold og alvor tilsier at det dreier seg om straff. Kjerneområdet her
er frihetsstraff og bøter, eventuelt annen betaling til statskassen. Selv om suspensjon
rammer hardt, må det legges til grunn at det er et midlertidig tiltak. Det er ikke grunnlag
for å sette leger i en særstilling i forhold til andre yrkesgrupper.
(24) Det foreligger ingen EMD-praksis som legger til grunn at tilbakekall av lisens til å utøve
liberale yrker er straff, verken etter artikkel 6 eller etter P 7-4. Tvert imot foreligger en
rekke avvisningsavgjørelser som forutsetter det motsatte. Norske domstoler må utvise
forsiktighet med å utvikle konvensjonen på områder der det ikke foreligger klar praksis,
jf. Rt 2000 side 996.
(25) Selv om tiltaket skulle vurderes som straff etter EMK, dreier det seg ikke om samme
forhold i forhold til P 7-4. Suspensjonsvedtaket bygger riktignok på samme faktiske
handlinger som straffedommen, men gjerningsbeskrivelsene i de aktuelle bestemmelsene
er vesensforskjellige. Det er handlingenes karakter, ikke selve straffedommen, som er det
avgjørende tema.

5
(26) P 7-4 forbyr dessuten ikke parallell forfølgning, og kommer derfor heller ikke av denne
grunn til anvendelse.
(27) Selv om Høyesterett skulle komme til at suspensjonsvedtaket var i strid med P 7-4,
foreligger det ikke ansvarsgrunnlag for staten. Det må legges til grunn at det ikke gjelder
noe objektivt ansvar for staten ved ugyldige vedtak. Unnskyldelig rettsvillfarelse må
kunne anføres, spesielt ved brudd på internasjonale normer. Helsetilsynet hadde i 1999
ingen mulighet til å forutse rettsutviklingen på dette området, og staten må derfor
frifinnes.
(28) Også når det gjelder legeloven av 1980, slutter staten seg til lagmannsrettens resultat og
begrunnelse. Det må her tas utgangspunkt i at en annen løsning ville innebære en
spesialregel for leger, og en løsning som er klart i strid med hva som i dag gjelder for alt
helsepersonell. Dette har formodningen mot seg. Lovteksten er helt klar og inneholder
ingen begrensninger.
(29) Det er intet i forarbeidene til helsepersonelloven av 1999 som tilsier at man har ment at
ordningen etter den tidligere legelov var annerledes. Heller ikke praksis har lagt dette til
grunn. Reelle hensyn tilsier at muligheten til å tilbakekalle tillatelsen for leger som ikke
lenger fyller forutsetningene, står åpen i saker der det er reelt behov for det.
(30) Uansett må det legges til grunn at en eventuell forutsetning i forarbeidene ikke omfatter
den situasjon at straffedommen ikke er rettskraftig, som i vår sak.
(31) Dersom Høyesterett skulle komme til at suspensjonsvedtaket var i strid med legeloven,
aksepterer staten erstatningsansvar på dette grunnlaget.
(32) Staten v/Helsedepartementet har nedlagt slik påstand:
”1. Lagmannsrettens dom pkt 1 stadfestes.
2. Staten v/Helsedepartementet tilkjennes saksomkostninger for lagmannsrett og
Høyesterett.”
(33) Jeg er kommet til at anken ikke fører frem.
(34) Innledningsvis finner jeg det hensiktsmessig å gi en oversikt over det norske systemet
med innvilgelse og tilbakekall av tillatelser til å praktisere som lege. Jeg nevner at
autorisasjon er betegnelsen på den mest fullstendige tillatelsen til å praktisere som lege.
Lisens, blant annet turnuslisens som vår sak gjelder, gir derimot mer begrensede
rettigheter. De rettslige spørsmål som saken reiser er imidlertid de samme.
(35) Etter legeloven av 1927 var det i § 2 nr. 3 et vilkår for å få autorisasjon som lege at man
"fører en hederlig vandel". Etter lovens § 16 kunne autorisasjonen frakjennes ved sivil
dom i tilfelle der legen på grunn av sinnssykdom eller sjelelig svekkelse, eller misbruk av
sterke drikker eller bedøvende midler ble ansett uskikket til å utøve sin virksomhet.
Tapsgrunnene var uttømmende oppregnet, og det kunne derfor ikke anlegges søksmål om
tilbakekall hvis legen senere skulle gjøre seg skyldig i brudd på kravet om hederlig
vandel. Ved domfellelse for straffbare handlinger kunne imidlertid fradømmelse skje som
rettighetstap etter straffeloven § 29. Denne generelle bestemmelsen, som nå er
straffeloven § 29 nr. 2, gir, når allmenne hensyn krever det, adgang til å idømme den som
kjennes skyldig i en straffbar handling:

6
"Tap for en bestemt tid av inntil 5 år eller for alltid av retten til å inneha stilling eller
utøve virksomhet eller beskjeftigelse som den skyldige ved den straffbare handling har
vist seg uskikket til eller må fryktes å ville misbruke eller som i særlig grad krever
almen tillit. …"
(36) Legeloven av 1980, som vår sak gjelder, opprettholdt vandelskravet som vilkår for
autorisasjon og lisens, med den endring at også brudd på dette vilkåret ble gjort til
tilbakekallsgrunn direkte i loven. Etter § 2 nr. 4 ble det et vilkår for rett til autorisasjon at
legen ikke var i en slik stilling at autorisasjonen kunne tilbakekalles. Dette ble regulert i
§ 8, hvor første ledd lød:
"Autorisasjon eller lisens kan kalles tilbake dersom legen er uskikket til å utøve
legeyrket på grunn av alvorlig sinnslidelse, psykisk eller fysisk svekkelse, langt fravær
fra yrket, bruk av alkohol, narkotika eller midler med liknende virkning, grov mangel
på faglig innsikt, uforsvarlig legevirksomhet eller atferd uverdig for en lege."
(37) Paragraf 9 ga adgang til suspensjon av autorisasjon eller lisens i tilfelle der det var skjellig
grunn til å anta at det forelå grunnlag for tilbakekall. Etter § 10 ble vedtak om tilbakekall
ikke lenger truffet av domstolene, men av departementet, som regel etter at uttalelse fra
Statens legeråd var innhentet. Myndigheten ble senere delegert til
Helsedirektoratet/Statens helsetilsyn. Vedtaket kunne etter § 11 ikke påklages, men kunne
derimot bringes inn for retten, som kunne prøve alle sider ved saken. Dersom suspensjon
eller tilbakekall viste seg å være ugyldig eller ble omgjort av andre grunner, kunne legen
etter § 12 kreve erstatning for lidt tap etter vanlige regler.
(38) Ordningen er videreført i dagens lov – helsepersonelloven 2. juli 1999 nr. 64 – som trådte
i kraft 1. januar 2001. Ifølge § 1 er lovens formål å bidra til sikkerhet for pasienter og
kvalitet i helsetjenesten samt tillit til helsepersonell og helsetjeneste. Loven stiller i § 4
krav til forsvarlig yrkesutøvelse, og etter § 48 annet ledd bokstav d), jf. § 49, er det et
vilkår for å få autorisasjon eller lisens at man ikke er uegnet for yrket. Etter § 57 kan
Statens helsetilsyn tilbakekalle slik tillatelse dersom innehaveren er uegnet til å utøve sitt
yrke forsvarlig på grunn av en rekke særskilt oppregnete forhold knyttet til
yrkesutøvelsen, eller "på grunn av atferd som anses uforenlig med yrkesutøvelsen". Etter
§ 58 kan det, på visse vilkår, skje en tidsbegrenset suspensjon. Vedtak kan klages inn for
Statens helsepersonellnemnd, og nemndas vedtak kan bringes inn for domstolene som kan
prøve alle sider av saken, jf. §§ 68 og 71.
(39) Systemet løper i utgangspunktet parallelt med det strafferettslige reaksjonssystemet, noe
som har sammenheng med ulikt skyldkrav i de to systemene, og med at formål og
vurderingstema er forskjellig, jf. Ot.prp. nr. 13 (1998-99) side 185 og side 187. Det er
forutsatt at tilsynsmyndigheten i utgangspunktet står fritt til å vurdere tilbakekall, selv om
helsepersonell ikke har blitt idømt rettighetstap i en straffesak. Det understrekes at
tilsynsmyndigheten skal være opptatt av å beskytte pasienter mot ukvalifiserte utøvere,
ikke av å straffe.
(40) As subsidiære anførsel knyttet til P 7-4 vil, ut fra den sammenheng mellom reglene jeg
har gjort rede for, også kunne ha betydning for tilsvarende problemstillinger etter
gjeldende lov. Jeg finner det derfor naturlig å behandle denne først.
(41) Spørsmålet er om suspensjonsvedtaket, som ble truffet etter at A var dømt for de aktuelle
forholdene, men frifunnet for kravet om rettighetstap, må ses som en gjentatt

7
straffeforfølgning i strid med P 7-4. Det er ikke omstridt at det faktiske grunnlaget for
suspensjonsvedtaket i det alt vesentlige er det samme som for straffedommen.
(42) Før jeg går videre, minner jeg om at suspensjon av lisensen forutsatte at det forelå skjellig
grunn til å anta at det var "grunnlag for tilbakekall". Selv om denne saken gjelder
suspensjon av lisensen, og ikke tilbakekall, er likevel den reelle problemstillingen om
P 7-4 er til hinder for å tilbakekalle en bevilling når det allerede er avsagt straffedom for
de samme faktiske forhold, og hvor påstanden om rettighetstap ikke er tatt til følge.
(43) Vurderingen må etter den høyesterettspraksis som nå foreligger ses som identisk med
spørsmålet om det dreier seg om straff etter konvensjonen artikkel 6, jf. senest dommen
av 8. juni 2004 sak nr. 2003/1640 HR-2004-00997-A avsnitt 54. Som nevnt i avsnitt 40 i
samme dom, må dette spørsmålet avgjøres på grunnlag av de såkalte Engel-kriteriene, jf.
EMDs dom av 8. juni 1976 i saken Engel mfl. mot Nederland (EMD)=REF00000064):
Hvorledes klassifiseres forholdet etter nasjonal rett, karakteren av og formålet med den
lovregel som anvendes, og innholdet og alvoret i den sanksjon det er tale om.
(44) Det fremgår av det jeg har gjort rede for innledningsvis, at verken tilbakekall eller
suspensjon av tillatelse til å praktisere som lege er straff etter norsk rett.
(45) Når det gjelder Engel-kriterium nr. 2 – karakteren av og formålet med den lovregel som
anvendes – finner jeg det klart at vurderingstemaet er den norm som er angitt i legeloven
§ 9 gjennom henvisningen til § 8, som jeg har gjengitt i min innledende oversikt. Den
overordnete normen er om legen er uskikket til å utøve sitt yrke, i vårt tilfelle på grunn av
"atferd uverdig for en lege". Selv om den atferden normen retter seg mot ofte vil være
straffbare handlinger, og i vårt tilfelle faktisk er det, kan jeg ikke være enig med A når
han anfører at det er de straffbare handlingene som utgjør bestemmelsens karakter.
Vurderingstemaet er om legen tilfredsstiller de krav som stilles for å ha tillatelse til å
utøve yrket, og til fortsatt å kunne utøve det.
(46) Legelovens bestemmelser er spesifikt rettet mot en yrkesgruppe som er avhengig av
særlig tillit, og som derfor må ha offentlig tillatelse for sitt virke. Forarbeidene til loven
understreket sterkt behovet for at leger holdt et høyt faglig og etisk nivå, og at det derfor
må føres en samfunnsmessig kontroll med hvem som kunne utøve yrket i form av krav
om offentlig tillatelse, også slik at tillatelsen kan tilbakekalles når vilkårene ikke lenger
oppfylles, jf. bl.a. NOU 1976:1 side 26 og side 32. Utvalget foreslo derfor å videreføre
gjeldende ordning, men slik at også brudd på vilkåret om hederlig vandel kunne føre til
tilbakekall. Departementet sluttet seg til dette, jf. Ot.prp. nr. 1 (1979-80) side 44. Utvalget
understreket at tapsgrunnen måtte omfatte mer enn straffbare handlinger. Det het bl.a.:
"Tilbakekall av autorisasjon eller lisens bør kunne skje også om det dreier seg om
adferd eller handling som ikke er straffbar selv om det sjelden bør forekomme. På den
annen side skal ikke enhver straffbar handling føre til tilbakekall; her som ellers må
legen finnes uskikket til legeyrket. Regelmessig må de klanderverdige forhold knytte seg
til legevirksomheten. Men undertiden vil opptreden utenfor yrket kunne gjøre at legen
ikke har den nødvendige tillit, som når han stjeler, begår underslag i sin virksomhet,
legems- eller ærekrenker andre o. l."
(47) Det fremgår av min innledende redegjørelse for bestemmelsene, at dette formålet hele
tiden har vært sentralt, og at det nå uttrykkelig fremgår av helsepersonellovens
formålsparagraf. Formålet med bestemmelsene er ikke å straffe dem som bryter normen,
men å hindre at de i fremtiden kan påføre sine pasienter skade eller komme til å krenke

8
det tillitsforholdet det nødvendigvis må være mellom allmennheten og legestanden. Dette
er også uttrykkelig understreket i Ot.prp. nr. 1 (1979-80) side 39 annen spalte. Etter mitt
syn er man langt fra strafferettens domene, noe som understrekes av at de fleste
europeiske land har tilsvarende ordninger.
(48) A har vist til at rettighetstap etter straffeloven § 29 nr. 2, som er betegnet som straff, langt
på vei har samme formål som legelovens tilbakekallsbestemmelser. Dette er uomtvistelig
riktig, men kan likevel ikke få særlig betydning. Jeg viser her til Rt. 2003 side 264 avsnitt
41, der en slik parallell ikke ble funnet avgjørende i forhold til rettigheter forankret i en
individuell tillatelse fra det offentlige. Heller ikke det faktum at det reageres mot allerede
utførte handlinger, kan endre min vurdering av at det her primært er snakk om en
sivilrettslig reaksjon. Avslutningsvis nevner jeg at det heller ikke foreligger noen direkte
kobling mellom den aktuelle reaksjonen og vilkårene for straff, noe som ble funnet å være
tilfelle i Rt. 2003 side 1827 i avsnitt 69. Det overordnede og avgjørende er, som jeg har
nevnt, om vedkommende lege er uskikket til å utøve legeyrket.
(49) Engel-kriterium nr. 3 – sanksjonens innhold og alvor – kan ikke føre til en annen
konklusjon. Det er klart at det rammer en lege hardt å bli fratatt retten til å praktisere. Ved
avgjørelser av denne type, ofte kalt disiplinæravgjørelser, har imidlertid utgangspunktet
vært at det i tilfelle må dreie seg om svært tyngende reaksjoner – i praksis fengselsstraff,
se Rt. 2002 side 509 på side 520 med referanse til saken Inocêncio mot Portugal (sak
43682/98), jf. også Rt. 2003 side 1100 avsnitt 53. Et felles synspunkt har vært at det har
dreiet seg om avgjørelser rettet mot en begrenset krets av personer.
(50) Det foreligger ingen EMD-avgjørelser som direkte tar standpunkt til spørsmålet om
tilbakekall av offentlig tillatelse til å praktisere i et liberalt yrke. Staten har vist til en
rekke avvisningsavgjørelser som indikerer at man her er utenfor strafferettens domene.
Når det gjelder tilbakekall av tillatelse til næringsutøvelse, har EMD i
avvisningsavgjørelsen i saken Manasson mot Sverige (sak 412865/98), i en sak som gjaldt
tilbakekall av drosjebevilling på grunn av skatte- og avgiftsforsømmelser, uttalt bl.a.
følgende:
"…The Court considers that the revocation of the licence did not constitute a
determination of a criminal charge against the applicant. Although it may be regarded
as a severe measure, what was decisive for the revocation was the applicant's suitability
to run a commercial taxi business, and, more specifically, whether he fulfilled the
conditions therefor under administrative law provisions. Thus, the revocation cannot be
characterised as a penal sanction and the nature of the relevant proceedings cannot be
regarded as criminal…"
(51) Avgjørelsen viser deretter til dommen i saken Tre Traktörer AB mot Sverige av 7. juli
1989, der tilbakekall av skjenkebevilling på grunn av uregelmessigheter, ikke var en
straffesanksjon.
(52) I europeisk rettstradisjon krever utøvelse av nærmere bestemte virksomheter offentlige
tillatelse. Utferdigelse av slike tillatelser er typisk forvaltningsvirksomhet. Det ville være
inkonsekvent om ikke det samme gjaldt for tilbakekall – omgjøring – av en slik tillatelse
når vedkommende ikke lenger oppfyller vilkårene for å ha denne tillatelsen.
(53) På denne bakgrunn finner jeg det klart at tilbakekall og suspensjon av en gitt tillatelse til å
praktisere som lege, fordi de lovbestemte og nødvendige vilkår for å fortsette

9
virksomheten ikke lenger foreligger, ikke er straff i EMDs forstand. Spørsmålet om den
konkrete anvendelsen av P 7-4 oppstår derfor ikke.
(54) Det blir da nødvendig for meg å vurdere As prinsipale anførsel, om at legeloven av 1980
må forstås slik at en straffedom der krav om tilbakekall av legelisens som rettighetstap
ikke tas til følge, hindrer administrasjonen i senere å treffe suspensjonsvedtak. Et slikt
resultat må i tilfelle følge av en innskrenkende fortolking av lovteksten, som ikke
inneholder noen begrensninger på dette punkt. Jeg viser til legeloven § 8 slik jeg
innledningsvis har gjengitt den. Det vil fremgå av min redegjørelse for lovhistorien, at
legeloven av 1927 ikke åpnet for noen sivilrettslig tilbakekallsadgang på grunnlag av
legens vandel. Eneste mulighet var rettighetstap etter straffeloven § 29 i forbindelse med
straffesak mot legen. Spørsmålet om en senere sivilrettslig reaksjon oppsto derfor sjelden
i praksis etter dette systemet.
(55) Spørsmålet er om innføringen av det nye kriteriet innebar at det skulle gjelde noen
begrensninger i saker der det først foreligger en straffedom som tar standpunkt til
rettighetstapet. Som påpekt av A, er det uttalelser i forarbeidene som kan skape tvil om
dette spørsmålet. I Ot.prp. nr. 1 (1979-80) heter det blant annet om dette på side 45:
"Er en lege blitt dømt til tap av retten til å utøve legeyrket, vil saken dermed være
avgjort. Om tapet gjelder f.eks. 2 år eller 5, kan ikke administrasjonen på grunnlag av
det forhold dommen gjelder inndra autorisasjon eller lisens for lengere tid. Finner
domstolen at rettighetstap ikke bør idømmes, må dette godtas av administrasjonen,
uansett om den vurderer forholdet strengere.
Men selv om spørsmålet om rettighetstap ikke har vært reist overfor domstolen, ville
det være lite rimelig at administrasjonen senere, på grunnlag av dommen, skulle inndra
autorisasjon eller lisens. Det må gjelde uansett om spørsmålet ikke er reist, fordi
påtalemyndigheten ikke har funnet grunn til å påstå rettighetstap, eller det er blitt
oversett. For legen må det rimelige være at spørsmålet om han på grunn av en straffbar
handling er uskikket til å få praktisere som lege, blir prøvet i forbindelse med
straffesaken. Hvis domstolen fant grunn til rettighetstap, er det sannsynlig at straffen
ville kunne blitt mildere. Tilbakekall av autorisasjon eller lisens ville for legen fremtre
som en meget alvorlig sanksjon i tillegg til den straff domstolen har funnet passende for
hans forhold."
(56) Det er likevel ikke opplagt hvilken situasjon departementet her sikter til. Uttalelsene
kommer som kommentar til utvalgets forslag om at lovens tilbakekallsgrunner også skulle
omfatte mangler ved legens vandel. Utvalget nevnte fire mulige alternativer for utforming
av kriteriet:
1) Manglende hederlig vandel, jf. dagjeldende lov § 2 nr. 3,
2) begåtte straffbare handlinger, som ville tilsvare uttrykket i straffeloven § 29 nr.2,
3) at man har vist seg uverdig til å utøve legeyrket, eksempelvis "uverdig oppførsel" som
i Vest-Tyskland eller
4) utvist adferd som gir grunn til å anta at legen ikke har den tillit som er nødvendig i
legeyrket.
(57) Utvalget gikk inn for det siste alternativet, og begrunnet dette med at det ikke er naturlig å
begrense muligheten til tilfeller der det foretas straffebelagte handlinger. Departementet
sier seg enig med utvalget i at det må stilles krav til etisk holdning og adferd overfor
leger, og at uhederlig vandel og straffbare handlinger kan gjøre en lege uskikket til å
utøve legeyrket. Det vises til at ordningen var slik i andre land. Deretter refereres den
finske og svenske legelov, som begge åpner for tilbakekall når legen er dømt til straff, og

10
ved dette har vist seg uskikket eller uverdig til legeyrket. Departementet fremhever at det
å være straffedømt ikke er nok etter svensk og finsk rett. De uttalelsene jeg tidligere har
gjengitt, kommer i direkte tilknytning til dette.
(58) Så langt i drøftelsen har departementet ennå ikke gitt til kjenne sitt syn på valget mellom
utvalgets fire alternativer. Nå heter det imidlertid:
"Departementet antar som Utvalget at det vil være riktig at autorisasjon og lisens kan
inndras på grunn av uhederlig vandel, også uten at det er begått straffbare handlinger
som i seg selv gir grunnlag for rettighetstap."
(59) Det vises til at Legeforeningen holder en viss selvjustis, men at dette ikke alltid er
tilstrekkelig. Det er derfor behov for reaksjoner som kan ramme enhver lege som fører en
uhederlig vandel, og som kan benyttes uten straffesak. Som eksempel nevnes at en lege
fører et utsvevende liv, kanskje sammen med asosiale og kriminelle mennesker, slik at
han er uverdig til å være lege og ikke nyter den tillit tillatelsen er uttrykk for.
Departementet avslutter med å slutte seg til utvalgets forslag i prinsippet, men med en noe
annen formulering, i samsvar med hva høringsinstansene hadde gitt uttrykk for.
(60) Det fremgår dermed ikke klart om betraktningene om administrasjonens tilbakekall av
autorisasjon på grunnlag av en straffedom gjelder det alternativet som ble valgt og senere
ble lov, eller om man tenker på alternativ 2, altså en ordning etter finsk og svensk mønster
med straffedom som et nødvendig, om enn ikke tilstrekkelig element, en ordning man
senere tar uttrykkelig avstand fra.
(61) I den grad betraktningene er knyttet til det endelige lovforslaget, er det også uklart om
man tenker på formelle kompetansebegrensninger for administrasjonen, eller en
veiledning for skjønnet ut fra hva som finnes rimelig. Språkbruken varierer, og det er
svært vanskelig å se hvilke føringer som egentlig legges. En rekke viktige spørsmål er
ubesvart, som f.eks. hva konsekvensen skal være om straffesak er reist, men ender med
full frifinnelse. Jeg tilføyer at ingen av høringsinstansene hadde hatt anledning til å
kommentere spørsmålet, som utvalget ikke hadde behandlet, og at det heller ikke er berørt
i spesialmotivene til §§ 8 og 9.
(62) På denne bakgrunn kan jeg vanskelig se at uttalelsene kan tillegges vekt i strid med
lovens klare ordlyd og den ordning som ellers følger av norsk rett på dette området. Jeg er
etter dette kommet til at legeloven ikke var til hinder for at det ble truffet
suspensjonsvedtak i vår sak. Vedtaket var dermed ikke ugyldig, og det foreligger heller
ikke på dette grunnlag erstatningsansvar for staten.
(63) Anken har ikke ført frem. Staten har påstått seg tilkjent saksomkostninger for
lagmannsrett og Høyesterett. Saken har reist prinsipielle spørsmål, og har, for så vidt
gjelder tolking av legeloven, budt på tvil. Saksomkostninger tilkjennes derfor ikke, jf.
unntaksbestemmelsen i tvistemålsloven § 180 første ledd.
(64) Lagmannsrettens dom blir dermed å stadfeste i sin helhet.

11
(65) Jeg stemmer for denne
D O M :
1. Lagmannsrettens dom stadfestes.
2. Saksomkostninger for Høyesterett tilkjennes ikke.
(66) Dommer Matningsdal: Jeg er kommet til samme resultat som førstvoterende for så vidt
gjelder spørsmålet om suspensjonen var i strid med forbudet mot dobbeltforfølgning i
P 7-4, og tiltrer hennes begrunnelse.
(67) I motsetning til førstvoterende er jeg derimot kommet til at legeloven av 1980 var til
hinder for å tilbakekalle, og dermed også å suspendere, turnuslisensen etter at retten ikke
tok påstanden om rettighetstap til følge. Mitt standpunkt skyldes at jeg legger et noe annet
innhold i og vekt på forarbeidene enn førstvoterende.
(68) Etter legeloven av 1927 var forvaltningen avskåret fra å tilbakekalle en legelisens. Og
mens ”hederlig vandel” var et vilkår for å få tillatelse til å utøve legevirksomhet, gav ikke
dette alternativet hjemmel for tilbakekall. Uhederlig vandel kunne derimot, som i dag, gi
hjemmel for som rettighetstap etter straffeloven å forby legen rett til å utøve
legevirksomhet.
(69) Legeloven av 1980 innførte to viktige endringer for vårt spørsmål: Atferd ”uverdig for en
lege” ble nå for det første et hinder for å få tillatelse til å utøve legevirksomhet. Men i
tillegg ble slik atferd tilbakekallsgrunn for en gitt tillatelse. Videre fikk forvaltningen
kompetanse til å tilbakekalle en tillatelse. Det var derfor naturlig å vurdere hvordan
adgangen til forvaltningsmessig tilbakekall skulle samordnes med en eventuell
straffedom.
(70) Som nevnt av førstvoterende vurderte departementet fire forskjellige utforminger av den
aktuelle tilbakekallsgrunnen. Men selv om de avsnitt førstvoterende har sitert kommer før
departementet konkluderte med hensyn til formuleringen av tilbakekallsgrunnen, trekker
jeg andre konklusjoner av dem. Like forut for de siterte avsnittene omtaler departementet
hvordan det tilsvarende spørsmålet var løst i finsk og svensk rett. Det fremgår at i begge
land krevdes det forutgående straffedom før forvaltningen eventuelt kunne tilbakekalle
tillatelsen under henvisning til vandel. Men straffedom var ikke tilstrekkelig.
Vedkommende måtte i tillegg ha vist seg uskikket til å utøve sitt yrke. Disse landene
hadde med andre ord et tosporet system.
(71) Deretter uttaler departementet like før de avsnittene førstvoterende siterer, jf. Ot.prp. nr. 1
(1979-80) side 45 første spalte:
”I Norge bør det neppe bli spørsmål om at administrasjonen tilbakekaller autorisasjon
eller lisens på grunnlag av en straffedom. Etter straffelovens § 29 kan den som kjennes
skyldig i en straffbar handling når almene hensyn krever det idømmes tap av offentlig
stilling han har vist seg uverdig eller uskikket til. Eller, når han ikke har offentlig
stilling, kan han idømmes for en tid inntil 5 år, eller for alltid tap av retten til å utøve en

12
virksomhet som han ved den straffbare handling har vist seg uskikket til, eller må
fryktes å ville misbruke, eller som i særlig grad krever almen tillit.”
(72) Når de avsnittene førstvoterende siterer leses i sammenheng med disse forutgående
avsnittene, er det etter min mening rettskraftvirkningen av en straffedom som omtales.
For tilfeller hvor rettighetstap har vært et tema under straffesaken uttales det således
eksplisitt at den forrige dommen må være bindende for en senere forvaltningssak. Og når
rettighetstap ikke hadde vært tema, ville det være ”lite rimelig” med et senere tilbakekall
på grunnlag av dommen.
(73) På grunnlag av den videre drøftelsen valgte riktignok departementet en formulering som
også omfatter ikke straffbare forhold. Men denne drøftelsen gir etter min mening ingen
indikasjon på at departementet forlot det rettskraftsynet som etter min mening kommer til
uttrykk i de aktuelle avsnittene.
(74) Min konklusjon er etter dette at de alminnelige motivene bygget på at en straffedom hvor
det, som i vår sak, var nedlagt påstand om rettighetstap under straffesaken, skulle være til
hinder for forvaltningsmessig tilbakekall basert på de samme straffbare handlingene. Etter
min mening kan ikke forståelsen av forarbeidene bli motsatt fordi spørsmålet ikke
omtales eksplisitt i de spesielle motivene til § 8. Jeg finner det tilstrekkelig å vise til at de
spesielle motivene inneholder en generell henvisning til punkt 5.3 som de aktuelle
sitatene er hentet fra, jf. Ot.prp. nr. 1 (1979-80) s. 227 første spalte.
(75) Det kan heller ikke være avgjørende at begrensningen ikke er lovfestet. Da kriteriet som
nevnt ikke er begrenset til straffbare forhold, og da spørsmålet om dommens
rettskraftvirkning også kan oppstå når rettighetstapet ikke har vært tema under
straffesaken, ville det være vanskelig å gi en uttømmende lovregulering av det.
(76) Man står med andre ord overfor en situasjon hvor forarbeidene etter min mening klart
tilsier at straffedommen er til hinder for senere tilbakekall av turnuslisensen. Når det da er
spørsmål om å fravike disse uttalelsene til skade for A, er jeg kommet til at
straffedommen hvor spørsmålet om rettighetstap ble vurdert, men ble funnet å være en for
streng reaksjon, stengte for senere suspensjon og tilbakekall basert på de samme
straffbare handlingene som ble avgjort ved straffesaken.
(77) Da staten for dette tilfellet har erkjent ansvar i henhold til legeloven § 12, er mitt
standpunkt at A må gis medhold. Men da jeg vet at jeg er i mindretall, utformer jeg ingen
konklusjon.
(78) Dommer Gussgard: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende, dommer Stabel.
(79) Dommer Mitsem: Likeså.
(80) Dommer Gjølstad: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
annenvoterende, dommer Matningsdal.

13
(81) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
1. Lagmannsrettens dom stadfestes.
2. Saksomkostninger for Høyesterett tilkjennes ikke.