Sammendrag: Flock, Øie, Stabel, Oftedal Broch og GussgardA oppbevarer ca. 40 registrerte våpen i sitt hjem. Våpenloven § 27a annet ledd bestemmer at politiet etter forhåndsvarsel kan kontrollere slik oppbevaring av skytevåpen. Etter at A fikk varsel om kontroll, meddelte han at hjemmelen i § 27a etter hans oppfatning var i strid med forbudet mot husinkvisisjoner i Grunnloven § 102, og at han motsatte seg kontroll. Dette ledet til at As våpenkort ble besluttet inndratt. A gikk til søksmål mot staten med påstand om at inndragningsvedtaket var ugyldig. Tingretten frifant staten. As anke ble tillatt brakt direkte inn for Høyesterett.For Høyesterett gjaldt saken spørsmålet om kontrollordningen i våpenloven § 27a var i strid med Grunnloven § 102 og med EMK artikkel 8 om rett til respekt for hjemmet. Høyesterett fremhevet særlig tre forhold ved ordningen: Formålet var å forebygge at våpen kunne misbrukes eller komme på avveie, å ikke etterforske mulige straffbare forhold. Kontrollen kunne bare foretas på det eller de steder som ble anvist av våpeneieren. Og kontrollen kunne bare skje etter forhåndsvarsel. Høyesterett kom til at § 27a ikke var i strid med Grunnloven § 102. Alle disse forhold hadde også betydning ved vurderingen av om en kontroll etter § 27a ville innebære en krenkelse av EMK artikkel 8. Høyesterett fant at vekten av det offentliges interesser forsvarte det meget begrensede inngrep som det her var tale om. Inngrepet ble ansett å være "nødvendig i et demokratisk samfunn" av grunner som er nevnt i artikkel 8 nr. 2. På denne bakgrunn ble tingrettens dom stadfestet.

NORGES HØYESTERETT
Den 12. november 2004 avsa Høyesterett dom i
HR-2004-01888-A, (sak nr. 2004/848), sivil sak, anke,
A (advokat Knud Jacob Knudsen – til prøve)
mot
Staten v/Justisdepartementet (Regjeringsadvokaten v/advokat Christian Reusch)
S T E M M E G I V N I N G :
(1) Dommer Flock: Våpenloven § 27 a annet ledd bestemmer at politiet etter forhåndsvarsel
kan kontrollere oppbevaringen av skytevåpen hos den som oppbevarer våpen i sitt hjem.
Saken gjelder spørsmålet om denne bestemmelsen er i strid med Grunnloven § 102, og
om en slik kontroll innebærer en krenkelse av Den europeiske menneskerettskonvensjon
(EMK) artikkel 8.
(2) A har i en årrekke deltatt i nasjonale og internasjonale mesterskap innen skyting med
pistol, revolver og rifle. I tillegg har han blant annet utarbeidet og avholdt kurs for
pistolskyttere. Han har vært formann i X skytterkrets i 8 år og i Y og omegn pistolklubb i
10 år. Siden 1997 har A vært formann i B, som i dag organiserer knapt 3 000 våpeneiere
over hele landet.
(3) A har gjennom årene skaffet seg en betydelig samling våpen, og han oppbevarer i dag
ca. 40 registrerte våpen i sitt hjem. Han har opplyst at våpnene oppbevares avlåst i et
spesialinnredet rom med alarm knyttet til vaktselskap.
(4) X politidistrikt, forvaltningsavdelingen, besluttet våren 2003 å foreta hjemmekontroll med
oppbevaringen hos alle personer i distriktet som hadde registrert mer enn 25 skytevåpen.
For oppbevaringen av et slikt antall våpen krever våpenforskriftene innmontert alarm. A
ble i den forbindelse tilskrevet 6. mai 2003. I brevet ble redegjort for kravene til
oppbevaring, og det ble meddelt at politiet ønsket å kontrollere at våpnene var til stede og
at oppbevaringen var forskriftsmessig. A ble bedt om å ta kontakt pr. telefon for avtale av
tid for kontroll.

2
(5) A mente at hjemmelen i våpenloven § 27 a annet ledd, for kontroll hjemme hos
våpeneiere var i strid med forbudet mot "Hus-Inkvisitioner" i Grunnloven § 102. Dette ble
meddelt i brev fra As advokat til politiet. Brevet ledet til at politiet den 30. juni 2003
sendte A forhåndsvarsel om at det kunne bli aktuelt å vedta tilbakekall av hans våpenkort,
salg av de våpen som var beskrevet i våpenkortet og forbud mot at han eiet eller i
fremtiden anskaffet våpen, alt med hjemmel i våpenloven § 10 første ledd. Etter at politiet
hadde mottatt svar fra As advokat, ble det 20. august 2003 fattet vedtak slik som varslet.
Vedtaket ble påklaget til Politidirektoratet, som 26. september 2003 traff vedtak hvor
klagen ikke ble tatt til følge. I begrunnelsen het det blant annet at As standpunkt ga grunn
til "alvorlig tvil om klageren fyller de strenge krav til personlige egenskaper som
våpenloven krever for å kunne inneha skytevåpen", og at det ved denne bedømmelsen i
praksis ble lagt vekt på "ethvert forhold som er egnet til å belyse søkerens evne og vilje til
å etterfølge lover og regler generelt og våpenlovens regler spesielt".
(6) Da A ikke rettet seg etter vedtaket, ble han siktet for å ha eiet eller innehatt skytevåpen
uten tillatelse fra politimesteren (våpenkort), jf. våpenloven § 33 første ledd annet
punktum jf. tredje ledd jf. § 8 første ledd. Etter begjæring avsa Nedre Romerike tingrett
3. desember 2003 beslutning etter straffeprosessloven § 197 første ledd jf. § 192 første
ledd om ransakning på As bopel. Etter henvendelse fra As advokat ble iverksettelsen
utsatt i påvente av at han innen en nærmere avtalt frist tok ut stevning mot staten med
samtidig begjæring om midlertidig forføyning. Beslutningen om ransakning ble senere
etter kjæremål fra A opphevet av Eidsivating lagmannsrett. Uten å ta stilling til det
grunnlovsspørsmål som var reist, fant lagmannsretten at ransakning i dette tilfellet ikke
var påkrevet.
(7) Stevning og begjæring om midlertidig forføyning ble sendt Oslo tingrett
11. desember 2003. I søksmålet ble det nedlagt påstand om at vedtaket om inndragning av
As våpenkort var ugyldig. I begjæringen om midlertidig forføyning ble nedlagt påstand
om at A fikk beholde sine våpen inntil søksmålet var rettskraftig avgjort. Tingretten avsa
22. mars 2004 dom med slik slutning:
"1. Staten v/Justisdepartementet frifinnes.
2. Saksomkostninger tilkjennes ikke."
(8) Tingretten kom til at politiets adgang til kontroll med privat oppbevaring av våpen i
våpenlovens § 27 a annet ledd ikke var i strid med Grunnloven § 102 og at en slik
kontroll heller ikke innebar noen krenkelse av EMK artikkel 8. A hadde dermed ikke
sannsynliggjort sitt krav, jf. tvangsfullbyrdelsesloven § 15-6, og begjæringen om
midlertidig forføyning ble ikke tatt til følge.
(9) A har anket tingrettens dom og har bedt om samtykke etter tvistemålsloven § 6 annet ledd
til at saken bringes direkte inn for Høyesterett. Slikt samtykke ble gitt av Høyesteretts
kjæremålsutvalg i beslutning 18. juni 2004 hvor anken ble henvist til behandling i
Høyesterett. For Høyesterett står saken så vel i rettslig som i faktisk henseende i samme
stilling som for tingretten.
(10) Den ankende part, A, har i hovedtrekk gjort gjeldende:

3
(11) Tingrettens rettsanvendelse er uriktig når retten er kommet til at politiets kontroll av
oppbevaring av våpen etter våpenloven § 27 a verken er i strid med EMK artikkel 8 eller
med Grunnloven § 102, og at Politidirektoratets vedtak om inndragning av våpenkortet
ikke er ugyldig.
(12) Politiets kontroll med oppbevaringen av registrerte våpen i private hjem er et inngrep i
den rett til respekt for en persons hjem som følger av EMK artikkel 8 nr. 1. Det sentrale
spørsmål er her om våpenkontrollen faller inn under den adgang til inngrep som likevel
kan godtas etter artikkel 8 nr. 2. Det bestrides ikke at politiets våpenkontroll etter § 27 a
må antas å være "i samsvar med loven", og at den har et legitimt formål ved at den skal
"forebygge uorden eller kriminalitet". Derimot bestrides at et slikt inngrep er "nødvendig i
et demokratisk samfunn".
(13) Tingretten har på dette punkt stilt for små krav ved å legge til grunn at det kan gjøres
inngrep når det foreligger et "vesentlig samfunnsmessig behov". Det følger av dommer
fra Menneskerettsdomstolen (EMD) at det må kreves "a pressing social need", altså et
"påtrengende samfunnsmessig behov", jf. de krav som Høyesterett har stilt i Rt. 1997 side
1821 (Kjuus), og her er det staten som har bevisbyrden. Verken forarbeidene til
lovendringen i 1998 da § 27 a ble vedtatt eller senere erfaring vitner om at
kontrollordningen fyller et så sterkt behov at det kan oppfylle kravene i artikkel 8 nr. 2.
(14) Retten til respekt for hjemmet er en sentral menneskerettighet. Dette understrekes ved at
den både i Norge og i andre land også er vernet ved grunnlovsbestemmelse. Det må
derfor trekkes snevre grenser for de inngrep som kan aksepteres. Politiets rett til kontroll
etter § 27 a er imidlertid et betydelig inngrep, som faller utenfor disse grensene. Dersom
politiet under sin forvaltningsmessige kontroll avdekker overtredelse, vil dette kunne lede
til at våpeneieren av det samme offentlige organ blir anmeldt og straffeforfulgt. Her ligger
en vesentlig forskjell fra den kontroll som andre forvaltningsmessige kontrollorganer kan
utøve i et hjem, for eksempel i forhold til brannfare eller av bygningsmessige forhold, og
som ikke representerer noe brudd på vernet etter artikkel 8. En annen vesentlig ulikhet
sammenliknet med slik kontroll er den omstendighet at politiet har en tjenestemessig plikt
til også å anmelde andre straffbare forhold, som man eventuelt blir kjent med under et
hjemmebesøk for kontroll av våpenoppbevaring. Selv om kontrollen etter
våpenforskriften bare skal skje på det eller de oppbevaringssteder som anvises, vil det i
praksis kunne skje at politiet under sitt besøk også kan gjøre andre observasjoner.
(15) Den omstendighet at kontrollen skal være forhåndsvarslet, fratar ikke ordningen karakter
av å være et betydelig og konvensjonsstridig inngrep. Selv om varselet gir våpeneieren en
mulighet for å forberede seg på kontrollen, kan den likevel føre til usikkerhet og ubehag.
Et besøk kan uansett vekke mistanke, for eksempel hos naboer, om at våpeneieren kan ha
et uoppgjort forhold med politiet. 48 timers frist er i mange tilfeller for kort, og det kan
ikke legges vekt på at de fleste politidistrikter etter det opplyste først foretar kontrollen
etter nærmere avtale med våpeneieren.
(16) Kontrollordningen i § 27 a kan lett misbrukes ved at kontroll blir foretatt i tilfeller hvor
politiet av andre grunner ønsker å få tilgang til et hjem der det oppbevares våpen, uten å
gå veien om ransakning. Bestemmelsen gjelder bare registrerte våpen. Den fører derfor
paradoksalt nok til at det for politiet er lettere å få tilgang til en registrert våpeneiers hjem
enn til andres. Det følger av EMD's praksis at det i forhold til artikkel 8 er den objektive
mulighet for misbruk som er avgjørende.

4
(17) Alt i alt representerer kontroll etter § 27 a et inngrep som er uforholdsmessig når det veies
mot den offentlige interesse som kontrollen skal ivareta. Lovgiverens formål kunne vært
oppnådd ved bruk av mindre inngripende virkemidler. De ordninger som er etablert i
andre europeiske land, er stort sett mindre inngripende. Den norske ordningen ligger
således på siden av det som kan oppfattes som en europeisk standard. Dette er et moment
ved forholdsmessighetsvurderingen som begrenser den skjønnsmargin som de norske
myndigheter kan innrømmes ved vurderingen etter artikkel 8 nr. 2.
(18) Politiets adgang til kontroll i hjemmet med oppbevaringen av våpen er videre i strid med
Grunnloven § 102. Denne bestemmelsen er sentral i det vern om enkeltmenneskets frihet
og sikkerhet som Grunnloven etablerer. Det bestrides at den er en rettslig standard uten en
kjerne av et absolutt forbud. Domstolene må utøve en sterk kontroll med
grunnlovsmessigheten av lover som kan tenkes å krenke det vern som § 102 gir,
jf. Høyesteretts uttalelser om domstolskontrollen i forhold til andre
grunnlovsbestemmelser i Rt. 1976 side 1 og senere i Rt. 1997 side 1821 og Rt. 2002 side
1618.
(19) Ved vurderingen av grunnlovsmessigheten av kontrollordningen i § 27 a må det stå helt
sentralt at den kontroll som politiet kan foreta i en våpeneiers hjem, kan føre til at det blir
innledet straffeforfølgning mot ham. Forfølgningen kan gjelde overtredelse av de
bestemmelser om oppbevaring som er lovgiverens formål med kontrollen. Men den kan
også gjelde andre forhold knyttet til våpen som ligger utenfor dette formålet, for eksempel
funn av uregistrerte, men registreringspliktige våpen, og sågar andre straffbare forhold
uten sammenheng med våpnene. Muligheten for å oppdage slike utenforliggende
straffbare forhold innebærer en fare for at kontrollordningen kan misbrukes. Når
hensynene bak kontrollordningen lett kunne vært ivaretatt ved mindre inngripende
virkemidler, må konklusjonen bli at det alt i alt er tale om et inngrep som er i strid med
forbudet i Grunnloven § 102.
(20) Ved domstolsprøvningen kan ikke Stortingets forutsetninger om grunnlovmessigheten av
kontrollregelen i § 27 a tillegges noen vekt, jf. Rt. 1997 side 1821 (Kjuus) på side 1831
og Rt. 2002 side 1618 på side 1623. Hvis Stortingets vurdering skal tillegges vekt, må den
i alle fall ha vært nøye og samvittighetsfull, og det var ikke tilfellet da § 27 a ble vedtatt.
(21) A har nedlagt slik påstand:
" 1. Politidirektoratets vedtak av 26. september 2003 er ugyldig.
2. Staten dømmes til å betale As saksomkostninger for tingretten med kr 215 883
med tillegg av den alminnelige forsinkelsesrente etter forsinkelsesrenteloven
§ 3 første ledd første punktum fra forfall til betaling skjer."
(22) Ankemotparten, staten v/Justisdepartementet, har i hovedtrekk gjort gjeldende:
(23) Tingretten har korrekt kommet til at bestemmelsen i våpenloven § 27 a verken strider mot
Grunnloven § 102 eller krenker det vern som er gitt i EMK artikkel 8, og at
Politidirektoratets vedtak følgelig ikke er ugyldig. Staten er i det alt vesentlige enig i den
begrunnelse som tingretten har gitt.

5
(24) Grunnloven § 102 verner om individets personlige frihet og sikkerhet. Bestemmelsen
ligger likevel ikke i kjerneområdet for de grunnlovsbestemmelser om slikt vern hvor
domstolskontrollen er særlig sterk, slik den for eksempel var i saken i Rt. 1997 side 1821
(Kjuus) om vernet etter Grunnloven § 100. Spørsmålet om Stortingets syn på
grunnlovsmessigheten kommer ikke på spissen i den foreliggende sak, hvor det neppe kan
være tvilsomt at våpenloven § 27 a ikke strider mot Grunnloven § 102. I den grad det skal
legges vekt på lovgiverens syn på grunnlovsmessigheten, er å bemerke at Stortinget i
dette tilfellet både har vært oppmerksom på og har tatt stilling til dette spørsmålet.
(25) Det er rimelig å fortolke § 102 dithen at begrepet "Hus-Inkvisitioner" innebærer en
uvarslet undersøkelse – eventuelt gjennomsøkning av boligen – med sikte på å avdekke et
straffbart forhold. Dette kan tillates i kriminelle saker – altså i straffesaker av en viss
alvorlighetsgrad – men ellers ikke. Undersøkelse for om mulig å avdekke straffbare
forhold av mindre alvorlig karakter rammes således av bestemmelsen. En slik fortolkning
er i overensstemmelse med juridisk teori tilbake til slutten av 1800-tallet.
(26) Norsk politi har mange forvaltningsmessige gjøremål, blant annet funksjoner som er
omhandlet i våpenloven, derunder å gi tillatelse til å erverve og inneha skytevåpen. Når
våpenloven i 1998 ble endret slik at det skulle utøves kontroll med oppbevaringen av
våpen også i private hjem, var det naturlig at denne kontrollen ble lagt til politiet. Ved X
politidistrikt, som skulle kontrollere As våpen, var kontrollen lagt under våpenkontoret,
som sorterte under forvaltningsavdelingen. Det ville ikke vært aktuelt å utøve kontrollen
ved bruk av uniformert politi.
(27) Politiets kontroll etter våpenloven § 27 a må i relasjon til Grunnloven § 102 bedømmes
som en regulær forvaltningsmessig kontroll, på linje med annen kontroll i et hjem, for
eksempel med henblikk på brannsikkerhet. En slik kontroll rammes klarligvis ikke av
Grunnloven § 102. Det kan ikke endre karakteren av kontrollen at brudd på
oppbevaringsreglene er sanksjonert med straff, noe som også er tilfellet med overtredelse
av andre av de regler som omfattes av en slik forvaltningsmessig kontroll. Det må
tillegges vekt at politiets kontroll skjer uten at det kreves mistanke om straffbart forhold,
og med det formål å sørge for at oppbevaringen av våpen i private hjem skjer betryggende
og i henhold til lov og forskrifter. Regelverket levner liten mulighet for at politiet skal
kunne misbruke kontrolladgangen til å skaffe seg opplysninger utenfor formålet med
besøket, og det er ingen holdepunkter for at dette noen gang har skjedd.
(28) Både ordlyden i Grunnloven § 102 og øvrige rettskilder trekker således klart i retning av
at en undersøkelse hos A ikke ville ha vært i strid med vernet mot husinkvisisjoner i
Grunnloven § 102.
(29) Det bestrides ikke at en undersøkelse etter våpenloven § 27 a i As hjem i utgangspunktet
vil representere en krenkelse av det vern som følger av EMK artikkel 8 nr. 1. Men en
forhåndsvarslet undersøkelse av oppbevaring av våpen begrenset til det sted eieren
anviser, ligger langt utenfor kjernen i denne bestemmelsen og omfattes av den adgang til
inngrep som det enkelte lands myndigheter er gitt i artikkel 8 nr. 2.
(30) Ved tolkning og anvendelse av denne bestemmelsen må man følge de retningslinjer som
er kommet til uttrykk i Høyesteretts dom i Rt. 2000 side 996 (Bøhler) på side 1007 til
1008, og som er fulgt opp i senere dommer. Det følger av langvarig praksis i EMD at den
enkelte stat gis en skjønnsmargin ved bedømmelsen av om det aktuelle inngrep er

6
"nødvendig i et demokratisk samfunn". Statens skjønnsmargin ble i Rt. 1998 side 1795
angitt å være "forholdsvis vid". Spørsmålet om krav til og kontroll med oppbevaringen av
våpen synes å være løst på ulik måte i de europeiske land. Man kan således vanskelig tale
om noen felles europeisk standard. Den norske ordningen springer ut av de behov som er
til stede i vårt land, hvor våpentettheten er meget høy, og hvor det er tradisjon for at
politiet også ivaretar forvaltningsmessige oppgaver.
(31) Det avgjørende er om våpenkontrollen hos A etter § 27 a er "nødvendig i et demokratisk
samfunn". De fleste dommer fra EMD om sammenlignbare forhold gjelder mer
omfattende inngrep enn i vår sak. Med de garantier mot misbruk som er innebygget i
kontrollordningen, er det tale om et så beskjedent inngrep at det med god margin må
kunne sies å være nødvendig for å tilgodese de tungtveiende samfunnsinteresser som har
begrunnet ordningen. Det krav som stilles til proporsjonalitet, er således oppfylt.
(32) Staten v/Justisdepartementet har nedlagt slik påstand:
" 1. Tingrettens dom punkt 1 stadfestes.
2. Staten v/Justisdepartementet tilkjennes sakens omkostninger for tingrett og
Høyesterett, med tillegg av renter etter forsinkelsesrenteloven § 3 første ledd
første punktum fra forfall og til betaling skjer."
(33) Mitt syn på saken:
(34) Jeg er kommet til at anken ikke kan føre frem. Før jeg drøfter de to innsigelser A gjør
gjeldende, finner jeg det hensiktsmessig å gå noe nærmere inn på den ordning med
kontroll av våpen som i 1998 ble innført ved at våpenloven § 27 a ble vedtatt. Både ved
bedømmelsen av grunnlovsspørsmålet og spørsmålet om konvensjonsstrid vil bakgrunnen
for denne ordningen, rammene for den og den praktiske gjennomføringen av kontrollen
stå sentralt.
(35) Våpenlovutvalget avga i desember 1996 delinnstilling II. I denne innstillingen ble
fremsatt forslag om lovendringer som tok sikte på "å forhindre ulovlig våpenbruk og føre
til bedre kontroll med sivile skytevåpen" (side 6). Utvalget fremhevet at forsvarlig
oppbevaring ville kunne "hindre uønsket omgang med skytevåpen og motvirke at
skytevåpen kommer på avveie", og foreslo regler om at skytevåpen, våpendeler og
ammunisjon alltid skulle oppbevares "forsvarlig nedlåst hver for seg". Om kontroll med
oppbevaringen heter det på side 7 i innstillingen:
"Utvalget foreslår å gi politiet adgang til å kontrollere at oppbevaring av skytevåpen
skjer i tråd med gjeldende bestemmelser også hos private. Slik hjemmel har man ikke i
dag. Utvalget mener at en slik kontrolladgang vil gi en betydelig preventiv effekt,
uavhengig av hvor ofte slike kontroller gjennomføres."
(36) Utvalget foreslo videre at denne kontrollen skulle gjennomføres av politiet, "som et
forvaltningsorgan på lik linje med andre kontrollmyndigheter, som f. eks.
elektrisitetstilsyn og brannvesen" (side 34). Et mindretall i utvalget ga uttrykk for at
kontrolladgangen for private eiere som ikke hadde mer enn ti våpen, måtte "forutsette et
visst forhåndsvarsel".
(37) Justisdepartementet fremhevet i Ot.prp. nr. 74 (1996-97) på side 3 at den overordnede
målsettingen for forslag til lovendringer ville være å forebygge ulovlige handlinger og

7
ulykker ved bruk av skytevåpen. Det ble vist til at Norge hadde lange tradisjoner med
sivil bruk av skytevåpen, blant annet i forbindelse med jakt og konkurranseskyting, og at
en stor andel av befolkningen var eier av våpen til slik bruk. Departementet var opptatt av
"at kontrollsystemene ikke må bli en unødvendig belastning for de lovlydige og
ansvarsbevisste våpeneiere" (side 3). Men de spesielle risikomomentene, både ved
uforsiktig bruk og ved at våpen kunne komme i hendene til kriminelle, gjorde det rimelig
at den lovlydige våpeneier ble pålagt klare plikter, blant annet med hensyn til
oppbevaring. På side 23 uttales at en kontroll med privat oppbevaring av skytevåpen og
ammunisjon ville "kunne ha et stort sikkerhetsmessig potensiale".
(38) Spørsmålet om forhåndsvarsling av kontroll i private hjem var atskillig diskutert i de
høringsuttalelser til våpenlovutvalgets innstilling som departementet mottok. Motstanden
mot forslaget om å åpne for kontroll i private hjem uten forhåndsvarsel var stor.
Departementet uttaler på side 23 og 24 i proposisjonen:
"En myndighet til kontroll uten forhåndsvarsling vil representere et betydelig inngrep i
den private rettsfære, og vil dessuten kunne åpne for misbruk der politiet for øvrig er
henvist til straffeprosesslovens regler for ransakning. Den europeiske
menneskerettskonvensjon art. 8 fastsetter at enhver har krav på respekt for sitt privat-
og familieliv, sitt hjem og sin korrespondanse. I utgangspunktet er en bestemmelse om
kontroll i hjemmet et inngrep i denne retten. Slike inngrep kan i henhold til art. 8 nr. 2
foretas i den utstrekning det er nødvendig i et demokratisk samfunn, bl.a. for å
forebygge uorden og kriminalitet. Forhåndsvarslet kontroll av privat oppbevaring av
skytevåpen og ammunisjon vil ikke komme i strid med konvensjonens art. 8.
Selv om en forhåndsvarsling i noen utstrekning vil kunne forhindre avdekking av klare
overtredelser av oppbevaringsreglene, vil en forhåndsvarslet kontroll i det vesentligste
ivareta de hensyn som ligger bak bestemmelsen."
(39) Flertallet i justiskomiteen sluttet seg til lovforslaget og ga uttrykk for at en
forhåndsvarslet kontroll ikke ville komme i strid med EMK artikkel 8. Mindretallet viste
til den tvil som professor Johs. Andenæs hadde reist både om grunnlovsmessigheten og
om forholdet til EMK i en betenkning gitt til Norges Våpeneierforbund, datert november
1997. Paragraf 27 a ble vedtatt i overensstemmelse med departementets forslag med slik
ordlyd:
"Skytevåpen eller en vital våpendel, samt ammunisjon, skal oppbevares forsvarlig
nedlåst. Kongen fastsetter nærmere regler for oppbevaring. Slike regler kan også gjelde
for skytevåpen, våpendeler og ammunisjon som nevnt i § 5.
Politiet kan foreta kontroll med oppbevaringen hos den som har skytevåpen, våpendeler
og ammunisjon. Hos private kan slik kontroll bare gjennomføres etter forhåndsvarsel."
(40) Det ble utformet utførlige regler om privat oppbevaring av skytevåpen m.m. i
våpenforskriften kapittel 22. Blant annet inneholder § 22-2 en plikt til oppbevaring i
godkjent sikkerhetsskap når det er mer enn fire registreringspliktige våpen i husstanden,
og med godkjent innbruddsalarmanlegg hvis antallet overstiger 25. Om politiets kontroll
heter det i § 22-5:
"Ved kontroll av sivil oppbevaring av skytevåpen, våpendeler og ammunisjon, jf.
våpenloven § 27 a annet ledd, skal politiets forhåndsvarsel være mottatt av innehaveren
av våpenkortet minst 48 timer før kontrollen finner sted. Kontrollen skal skje på de(t)
sted(er) som anvises av våpeneier som oppbevaringssted for våpen, våpendeler og
ammunisjon. Mangler våpen eller våpendeler som står oppført på vedkommendes
våpenkort, skal vedkommende avkreves en fyllestgjørende forklaring på hvor

8
gjenstandene befinner seg, samt gis en kort frist til å fremlegge de aktuelle
våpen/våpendeler for kontroll."
(41) Denne del av politiets virksomhet faller inn under bestemmelsene i forvaltningsloven, se
forvaltningsloven § 1 jf. § 4.
(42) Jeg går etter dette over til å se nærmere på spørsmålet om Politidirektoratets vedtak om
tilbakekall av As våpenkort er ugyldig fordi vedtaket bygger på en lovbestemmelse som
er i strid med Grunnloven § 102, som lyder:
"Hus-Inkvisitioner maa ikke finde Sted, uden i kriminelle Tilfælde."
(43) Paragraf 102 har stått uendret siden den ble vedtatt i 1814. Det sentrale spørsmål er
forståelsen av begrepet "Hus-Inkvisitioner". Dette begrepet ble verken anvendt i det
Adler-Falsenske utkast eller i konstitusjonskomitéens protokoll, hvor det om "Hver
Borgers Huus" heter at det er "et helligt Fristed", og hvor han som hovedregel "ikke med
Magt kan udtages" og ingen uten hans tillatelse kan "betræde" det.
(44) Aschehoug påpeker i "Norges nuværende Statsforfatning" (1893) side 12 at forbudet etter
ordlyden i § 102 kun ble rettet mot husinkvisisjoner, altså "Undersøgelser, som ere
forbundne med krænkende Mistanke mod nogen". Grunnloven la dermed "ingen Hindring
i Veien for Undersøgelser, som anstilles ikke for at opspore nogen bestemt Forbrydelse,
men for at eftersee, hvorvidt visse Bestemmelser i Lovgivningen overholdes, f. Ex.
Brandvisitation ….". Morgenstierne gir i "Den norske statsforfatningsret" (1927) uttrykk
for at man alltid har "været paa det rene med, at forbudet mot husinkvisitioner ikke
omfatter saadanne visitationer, som, uten at kaste mistanke paa nogen, alene sikter til at
kontrollere, at lovgivningens forskrifter overholdes, f. eks. at ildsteders indretning
stemmer med bygningslovgivningen, at sanitære paabud iakttas og lignende. Heller ikke
efterforskning efter personer eller gjenstande i eksekutivt øiemed falder ind under
grundlovens forbud". Castberg uttaler seg på samme måte i "Norges statsforfatning" bind
II (1964) side 292. Og han tilføyer at det er mulig "man kan gå så vidt som til å anse en
hvilken som helst husundersøkelse i rent forvaltningsmessig øyemed som tillatt, uaktet en
slik fortolkning av grunnlovens § 102 unektelig står i avgjort strid med ordlyden i
bestemmelsen". I nyere teori påpeker Andenæs i "Statsforfatningen i Norge" (2004) side
339 at det ikke alltid er like lett å trekke grensen mellom den tillatte kontroll og den
forbudte inkvisisjon. Han stiller spørsmål om lovgivningen for eksempel kan gi
rasjoneringsmyndighetene "rett til å foreta inspeksjon rundt om i hjemmene" for å
kontrollere at et eventuelt påbud om å gi oppgave over eller å avlevere livsfornødenheter
er oppfylt. Han tilføyer at slike bestemmelser både har vært gitt og gjennomført.
(45) Jeg er kommet til at den ordning med kontroll av våpen i den registrerte våpeneierens
hjem som er etablert i våpenloven § 27 a, ikke er noen husinkvisisjon og dermed ikke
strider mot forbudet i Grunnloven § 102. Jeg legger her vekt på at formålet med
kontrollen er et helt annet enn det etterforskningsformål som begrunner politiets behov
for å kunne gjennomføre en fullstendig undersøkelse – om nødvendig i skuffer og skap og
fra kjeller til loft – i et privat hjem. Grunnloven § 102 setter grenser for adgangen til en
slik ransakning. Den kan bare skje når det foreligger mistanke om kriminalitet, og da om
straffbare handlinger av en viss alvorlighetsgrad. I dag vil det si innenfor de rammer for
ransakning som straffeprosessloven setter i lovens kapittel 15. Formålet med
kontrollordningen i våpenloven § 27 a er derimot i all hovedsak forebyggende. Jeg viser
til det jeg allerede har referert fra lovens forarbeider.

9
(46) Jeg legger videre avgjørende vekt på to sider ved ordningen som begge representerer en
innskrenkning i adgangen til kontroll, og dermed også i det inngrep i hjemmets fred og
ukrenkelighet som den enkelte med noen grunn kan oppfatte at ordningen representerer.
Den ene innskrenkningen følger av våpenforskriften § 22-5: Kontrollen skal skje på det
eller de steder som anvises av våpeneieren som oppbevaringssted for våpen. Det følger av
dette at det ikke skal skje noen gjennomsøkning av hjemmet. Polititjenestemannen blir
fulgt til det sted våpnene oppbevares og gjør sin kontroll av oppbevaringen der. Ønsker en
våpeneier å holde deler av sitt hjem unna et eventuelt fremtidig besøk fra politiet, vil han i
adskillig grad selv kunne velge et oppbevaringssted som gjør dette mulig.
(47) Den annen innskrenkning følger direkte av ordlyden i § 27 a annet ledd: Kontrollen skal
bare gjennomføres etter forhåndsvarsel. Dette forhåndsvarselet skal i henhold til
våpenforskriften § 22-5 "være mottatt av innehaveren av våpenkortet minst 48 timer før
kontrollen finner sted". Det er opplyst at bestemmelsen forstås slik at varselet skal være
kommet til våpeneierens kunnskap innen denne fristen. I praksis skjer dette oftest slik
som ved varselet til A, hvor det ble invitert til telefonkontakt for nærmere avtale om et
bestemt tidspunkt.
(48) Bestemmelsen om forhåndsvarsling gir for det første den som skal kontrolleres, både
mulighet til å sørge for at våpenoppbevaringen skjer på riktig måte og til å rydde av veien
gjenstander som han ikke ønsker at politiet får mulighet for å iaktta i hjemmet på sin vei
til eller fra våpnene. Men varselet har også en annen virkning: Det gir både våpeneieren
og andre i husstanden mulighet for å innstille seg mentalt på det hjemmebesøk som er i
vente. Dermed reduseres den utrygghet og frykt som et uvarslet besøk fra politiet lett kan
være forbundet med, og som forbudet i Grunnloven § 102 er ment å skåne borgerne for.
Samtidig bidrar forhåndsvarselet til å synliggjøre at formålet med besøket ikke er å
etterforske en mistanke om ulovlige forhold, verken med hensyn til oppbevaring av våpen
eller av annen art.
(49) A har med rette fremhevet at våpenkontrollen blir foretatt av politiets tjenestemenn, og at
dette er en omstendighet som må vektlegges når forholdet til Grunnloven § 102 skal
bedømmes. Innvendingen henger naturlig sammen med at kjerneområdet for forbudet i
§ 102 er husundersøkelser som ledd i etterforskning av mulige straffbare forhold, uten at
lovens krav til styrken i mistanken og til alvoret i en eventuell straffbar handling eller
virksomhet er oppfylt. I vårt tilfelle skjer kontrollen som et ledd i en av de
forvaltningsoppgaver som politiet er tillagt. I og med at politiet også ivaretar de øvrige
forvaltningsmessige oppgaver etter våpenloven, inngår kontrollordningen som en naturlig
del av disse gjøremål. Således ville kontrollen overfor A ha skjedd ved besøk fra en sivil
tjenestemann fra våpenkontoret, som sorterer under X politidistrikts forvaltningsavdeling.
(50) Jeg tilføyer at politiet også har andre funksjoner som gir adgang til private hjem selv om
det ikke gjelder etterforskning. Som eksempel kan nevnes politiets oppgaver etter
barnevernloven § 6-8, hvor det kan bistå ved undersøkelser etter lovens § 4-3 og ved
fullbyrdelse av vedtak, for eksempel om at et barn skal plasseres utenfor hjemmet. Et
annet eksempel er politiets bistand under tvangsfullbyrdelse, se tvangsfullbyrdelsesloven
§ 5-10.
(51) A har videre pekt på at våpenloven inneholder bestemmelser om straff, blant annet for
overtredelse av oppbevaringsreglene. Dette er riktig, selv om tilbakekall av våpenkortet

10
formentlig vil være en mer aktuell sanksjon. At en overtredelse av et påbud eller forbud
som er undergitt kontroll av et forvaltningsorgan, er belagt med straff, gjelder også for
andre forhold i hjemmet som kan kontrolleres av offentlige tjenestemenn. Det følger av
forvaltningsloven § 13 b nr. 6 at den taushetsplikt som forvaltningens tjenestemenn er
pålagt etter lovens § 13, ikke er til hinder for at det inngis anmeldelse og gis opplysninger
om lovbrudd til påtalemyndigheten. Dette gjelder ikke bare når "forfølgning av
lovbruddet har naturlig sammenheng med avgiverorganets arbeidsoppgaver”, men også
"når det finnes ønskelig av allmene omsyn". A har fremholdt at en politimann vil anmelde
andre straffbare forhold som han blir oppmerksom på under sitt besøk i hjemmet. Tatt i
betraktning det forhåndsvarsel som gis og de stedlige begrensninger for kontrollen som er
innebygget i våpenforskriften § 22-5, antar jeg at det her bare er tale om en mulighet av
mer teoretisk karakter. Denne muligheten kan ikke bringe kontrollordningen i strid med
forbudet i Grunnloven § 102.
(52) A har pekt på faren for at politiet kan komme til å misbruke kontrollordningen i
våpenloven § 27 a. Et misbruk vil for eksempel kunne skje ved at politiet beslutter
våpenkontroll i et tilfelle hvor man har mistanke om at det i hjemmet oppbevares
gjenstander ervervet ved straffbare handlinger, uten at mistanken er så sterk at vilkårene
for ransakning er oppfylt. Med de klare begrensninger som er innebygd i ordningen og de
rettssikkerhetsgarantier som ligger i adgangen til å påklage en opptreden utenfor lovens
ordning, er risikoen for misbruk svært liten.
(53) Jeg er etter dette kommet til at kontrollordningen i våpenloven § 27 a ikke innebærer et
brudd på forbudet mot husinkvisisjoner i Grunnloven § 102. Slik denne sak ligger an,
finner jeg det ikke nødvendig å gå nærmere inn på den virkning som bestemmelsen i
Grunnloven § 110 c og Norges internasjonale menneskerettighetsforpliktelser måtte ha
ved fortolkningen og anvendelsen av forbudet i § 102. Av samme grunn finner jeg det
heller ikke nødvendig å gå nærmere inn på intensiteten i domstolenes prøvelsesrett og om
vekten av Stortingets egne vurderinger ved grunnlovsprøvningen.
(54) Som et ytterligere grunnlag for sin påstand om ugyldighet har A gjort gjeldende at
kontrollordningen utsetter ham for et brudd på EMK artikkel 8. Etter menneskerettsloven
§§ 2 og 3 skal bestemmelsene i EMK gjelde som norsk lov, og de skal ved motstrid gå
foran bestemmelser i annen lovgivning. Artikkel 8 gjelder retten til respekt for privatliv
og familieliv og lyder slik i norsk oversettelse:
"1. Enhver har rett til respekt for sitt privatliv og familieliv, sitt hjem og sin
korrespondanse.
2. Det skal ikke skje noe inngrep av offentlig myndighet i utøvelsen av denne
rettighet unntatt når dette er i samsvar med loven og er nødvendig i et
demokratisk samfunn av hensyn til den nasjonale sikkerhet, offentlig trygghet
eller landets økonomiske velferd, for å forebygge uorden eller kriminalitet, for
å beskytte helse eller moral, eller for å beskytte andres rettigheter og
friheter."
(55) Staten har erkjent at en kontroll etter våpenloven § 27 a vil være et brudd på retten til
respekt for sitt hjem, slik denne kommer til uttrykk i artikkel 8 nr. 1. Jeg er enig i at det
spørsmål saken reiser, er om våpenkontrollen likevel er av en slik art at den – om den
hadde blitt gjennomført overfor A – faller inn under det offentliges adgang til å gjøre
inngrep etter artikkel 8 nr. 2.

11
(56) Denne bestemmelsen oppstiller flere vilkår. I vår sak er det enighet om at det er tale om
inngrep fra offentlig myndighet i samsvar med loven. A har heller ikke bestridt at en
våpenkontroll etter våpenloven § 27 a har et legitimt formål ved at den skal "forebygge
uorden eller kriminalitet". Dette er jeg enig i, og jeg finner det unødvendig å gå nærmere
inn på om kontrollordningen også kan begrunnes i noen av de øvrige formål som er nevnt
i artikkel 8 nr. 2. Det avgjørende er således om inngrepet er "nødvendig i et demokratisk
samfunn".
(57) I dommen i Rt. 2000 side 996 (Bøhler) redegjør førstvoterende på side 1007 og 1008 for
den fremgangsmåte som norske domstoler bør følge der det er begrunnet tvil om hvordan
EMK skal forstås. Jeg viser til denne redegjørelsen, som munner ut i en sammenfatning
hvor det heter at norske domstoler må søke å komme frem til hvordan konvensjonens
bestemmelser skal forstås på grunnlag av konvensjonsorganenes praksis og de
verdioppfatninger og tradisjoner som vårt samfunn bygger på.
(58) Selv om EMD ikke har behandlet saker om den type undersøkelser i private hjem som det
er tale om i vår sak, har Domstolen ved flere anledninger tatt stilling til saker hvor det har
funnet sted ulike former for undersøkelser eller kontroller som har rammet private
forhold. Dommen i sak Silver mot Storbritannia, avsagt 25. februar 1983, gjaldt kontroll
med fangers korrespondanse foretatt av fengselsmyndighetene. Ved fortolkningen av
begrepet "necessary in a democratic society" uttalte Domstolen under henvisning til
tidligere avgjørelser at det offentliges inngrep blant annet måtte svare til et tvingende
samfunnsmessig behov – "a pressing social need" – og at det måtte stå i forhold til det
legitime formål som skulle ivaretas – "be proportionate to the legitimate aim pursued".
(59) For den nærmere vurdering i tilfeller der offentlige myndigheter har foretatt undersøkelser
i private hjem, har A blant annet vist til EMD's dommer i sakene Funke mot Frankrike og
Crémieux mot Frankrike, begge avsagt 27. januar 1993. I disse sakene hadde franske
tollmyndigheter foretatt uvarslede undersøkelser blant annet i klagernes private boliger og
beslaglagt diverse dokumenter. EMD konkluderte med at det hadde funnet sted brudd på
klagernes rettigheter etter artikkel 8. I de generelle bemerkningene uttalte domstolen i
avsnitt 55 (Funke) og avsnitt 38 (Crémieux) at de unntak som kommer til uttrykk i
artikkel 8 nr. 2, må gis en begrenset rekkevidde: "The exceptions …. are to be interpreted
narrowly …., and the need for them in a given case must be convincingly established".
(60) Går vi over til vår sak, er det grunn til å fremheve at det før 1998, da våpenloven § 27 a
ble vedtatt og iverksatt, ikke eksisterte noen ordning med kontroll med oppbevaringen av
våpen i norske hjem. Dette til tross for at det også forut for lovendringene i 1998 ble stilt
krav om at våpen ble oppbevart på en betryggende måte.
(61) Våpentettheten i Norge er meget høy. I Ot.prp. nr. 74 (1996-97) side 6 anslås antallet
registrerte skytevåpen til 720 000. I tillegg kommer et stort antall uregistrerte våpen. Det
fremgår av høringsuttalelser under arbeidet med lovendringene at det var behov for en
endring av regelverket. Således uttalte Norges Jeger- og Fiskerforbund at problemet med
de gjeldende regler for oppbevaring av våpen og ammunisjon i private hjem var at de ikke
ble etterlevet.
(62) Betryggende oppbevaring sikrer at våpnene ikke kommer i hendene på barn eller andre
ukyndige personer, og bidrar til å forhindre at våpenet blir misbrukt. En slik oppbevaring
sikrer også mot at våpenet for eksempel ved tyveri kommer på urette hender. Bruk av

12
skytevåpen i andre sammenhenger enn den jakt- og konkurranseskyting som begrunner
adgangen til privat oppbevaring, fører med seg en overhengende risiko for alvorlig skade.
Hensett til dette, er det grunn til å gå ut fra at Justisdepartementet hadde belegg for sin
uttalelse om at en adgang til kontroll av privat oppbevaring ville kunne ha "et stort
sikkerhetsmessig potensiale", jf. Ot.prp. nr. 74 (1996-97) side 23.
(63) Det er rimeligvis forbundet med atskillig usikkerhet å vurdere om regelendringen i 1998
rent faktisk har hatt noen slik sikkerhetsmessig effekt. Jeg finner likevel grunn til å nevne
at det av statistikk hentet fra Kriminalpolitisentralens årsrapport fremgår at det har vært
en markert nedgang i antallet registrerte tap/tyveri av skytevåpen. Således representerer
antallet for året 2002 en nedgang på over 40 % sammenliknet med årene 1997 og 1998.
Det må likevel medgis at de absolutte tall er små, og at disse våpen bare utgjør en meget
liten del av det samlede antall uregistrerte våpen som oppbevares uten kontroll.
(64) Det følger av artikkel 8 nr. 2 at det må være en viss forholdsmessighet mellom på den ene
side det offentlige behov som inngrepet er begrunnet i, og på den annen side det skår i
borgernes rett til vern etter artikkel 8 nr. 1 som inngrepet fører til. Dette prinsippet om
proporsjonalitet innebærer at domstolene må vurdere balansen mellom ulike
konkurrerende interesser, ofte av forskjellig karakter.
(65) Mot samfunnets behov for å etablere sikkerhet mot uønsket våpenbruk står i vår sak den
enkelte våpeneier og hans husstands interesse i å få sitt hjem beskyttet mot uønsket besøk
fra offentlig myndighet. Når vekten av denne interessen skal bedømmes, må det for det
første tas hensyn til arten av den interesse som er vernet. I vår sak er det tale om den rett
til respekt for hjemmet som artikkel 8 nr. 1 statuerer. Dette er en rett av en slik karakter at
den bør gis et sterkt vern.
(66) For det annet må hensyn tas til den belastning som inngrepet rimeligvis vil kunne
innebære for den som skal vernes. Jeg legger her vesentlig vekt på de begrensninger både
i form av forhåndsvarsel og med hensyn til omfang – bare kontroll av oppbevaringen på
det påviste sted – som ordningen etter våpenloven § 27 a innebærer, og som jeg tidligere
har redegjort for.
(67) Alt i alt bedømmer jeg ordningen slik at den bare innebærer et meget begrenset inngrep i
den rett til respekt for hjemmet som artikkel 8 nr. 1 slår fast. Jeg finner her grunn til å
nevne ytterligere to omstendigheter:
(68) De organisasjoner som svært mange våpeneiere er tilsluttet, har på vanlig måte hatt
adgang til å uttale seg om det lovendringsforslag som våpenlovutvalget fremla gjennom
sin delinnstilling II i desember 1996. Som nevnt gikk flertallet i dette utvalget inn for at
kontrollen skulle skje uvarslet. Av enkeltuttalelser nevnes uttalelsen fra Norges
Skytterforbund, som er fremlagt i saken, og hvor det påpekes at politiets adgang til
kontroll blant annet vil kunne virke forstyrrende inn på privatlivets fred. Forbundet
foreslår i uttalelsen blant annet at denne kontrollen skal skje etter avtale med våpeneieren.
Om høringsinstansenes syn heter det på side 23 i Ot.prp. nr. 74 (1996-97):
"Høringsinstansene går i det vesentligste i mot en kontrolladgang for politiet overfor
private våpeneiere, med mindre det finner sted en forhåndsvarsling."
(69) Dertil kommer at kontrollordningen i våpenloven § 27 a bare angår de personer – og deres
husstand – som på forhånd er registrert som våpeneiere. Å eie våpen er i utgangspunktet

13
ikke noen rett for enhver. Anskaffelse av våpen krever tillatelse av politiet gjennom
utstedelse av våpenkort. Søkeren må oppfylle krav til vandel m.v. Vedkommende plikter
å oppbevare våpnene forsvarlig og i overensstemmelse med gitte forskrifter. Politiets
kontroll har altså som formål å se til at disse pliktene etterleves.
(70) I tilknytning til den vurdering av forholdsmessighet som artikkel 8 nr. 2 gir anvisning på,
har A gjort gjeldende at myndighetene i dette tilfellet kunne ha oppnådd den samme
virkning ved mindre inngripende virkemidler. Jeg er enig i at dette i tilfelle er et moment i
den bedømmelse av forholdsmessighet som må foretas ved vurderingen etter artikkel 8 nr.
2. Slik jeg ser det, representerer det virkemiddel som er valgt i våpenloven § 27 a, intet
tyngende inngrep overfor våpeneierne.
(71) A har påpekt at Norge synes å være det eneste land i Europa som har en ordning med
politikontroll med våpenoppbevaring i private hjem, kombinert med mulighet for å bli
straffet ved brudd på oppbevaringsreglene. Regelverket synes på dette punkt å være ulikt i
det enkelte land. Etter det som er opplyst, er det bare Sverige som i dag i tillegg til Norge
har gjennomført en ordning med politikontroll, men der er ikke overtredelse av
oppbevaringsreglene belagt med straff.
(72) Som nevnt er våpentettheten meget stor i Norge. Men landet har samtidig en lang
tradisjon for at sivile skytevåpen først og fremst hører hjemme under jakt og
konkurranseskyting med tilhørende trening. Skytevåpen har således liten plass i andre
sammenhenger. Våpenlovgivningen er et resultat av disse forhold og av myndighetenes
erfaringer med uvettig våpenbruk m.m. som følge av skjødesløs oppbevaring i hjemmet.
Ordningen synes også å ha sammenheng med en stadig økende voldstendens i de siste tiår
før lovendringen i 1998. Fremlagte tall fra statistikk over anmeldte lovbrudd viser for
eksempel mer enn firedobling av antallet væpnede ran i perioden fra 1994 til 1998.
Endringene i våpenloven kom i tillegg til andre lovendringer som tok sikte på å forhindre
ulovlig våpenbruk. Den omstendighet at få eller ingen andre europeiske land har valgt å
anvende tilsvarende beskyttende virkemidler på dette området, kan vanskelig tillegges
vekt ved vurderingen av spørsmålet om nødvendigheten av den ordning som er etablert i
våpenloven § 27 a.
(73) A har under henvisning til dommen fra EMD i saken Funke mot Frankrike som jeg
tidligere har nevnt, gjort gjeldende at ordningen i våpenloven § 27 a ikke gir nødvendig
sikkerhet mot misbruk fra myndighetenes side. I den saken la domstolen vekt på at
tollmyndighetene hadde en meget vid adgang til å beslutte undersøkelser, uten
tilstrekkelige garantier mot misbruk. Som nevnt gjaldt denne saken et meget mer
omfattende inngrep enn det vi står overfor i vår sak. Kravene til garantier mot misbruk må
være relative, og dermed blant annet avhengig av tyngden av det offentliges inngrep, se
EMDs dom i saken Klass mot Tyskland avsagt 4. juli 1978, avsnitt 50. Jeg har tidligere i
avsnittene 46, 47 og 48 nevnt de begrensninger som i vår sak ligger innebygget i
kontrollordningen, og adgangen til å påklage en opptreden i strid med ordningen. Dette er
forhold som må gi et tilstrekkelig vern mot misbruk.
(74) Sammenfatningsvis er jeg kommet til at vekten av det offentliges interesse i dette tilfelle
forsvarer det relativt begrensede inngrep som ordningen med våpenkontroll gjør i den rett
til respekt for hjemmet som er vernet i artikkel 8. Etter mitt syn er det tale om et inngrep
som er "nødvendig i et demokratisk samfunn” av grunner som er nevnt i artikkel 8 nr. 2.

14
Kontroll av As oppbevaring av våpnene representerer derfor ingen krenkelse av EMK
artikkel 8.
(75) På denne bakgrunn er jeg kommet til at Politidirektoratets vedtak av 26. september 2003
ikke er ugyldig, og at tingrettens dom, domsslutningens punkt 1, må stadfestes.
(76) Anken har vært forgjeves. Selv om jeg ikke har funnet saken tvilsom, er jeg kommet til at
staten ikke bør tilkjennes saksomkostninger for Høyesterett, jf. tvistemålsloven § 180
første ledd i.f. Saken har reist spørsmål av prinsipiell betydning både i forhold til
Grunnloven § 102 og til EMK artikkel 8, som burde avklares, noe som også har ført til at
den er tillatt brakt direkte inn for Høyesterett. Jeg finner heller ikke grunn til å endre
tingrettens saksomkostningsavgjørelse.
(77) Jeg stemmer for denne
D O M :
1. Tingrettens dom stadfestes.
2. Saksomkostninger for Høyesterett tilkjennes ikke.
(78) Dommer Øie: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(79) Dommer Stabel: Likeså.
(80) Dommer Oftedal Broch: Likeså.
(81) Dommer Gussgard: Likeså.
(82) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
1. Tingrettens dom stadfestes.
2. Saksomkostninger for Høyesterett tilkjennes ikke.