Sammendrag: Stabel, Oftedal Broch, Lund, Stang Lund og AaslandSaken gjaldt den nordiske skatteavtalen artikkel 7, EØS-avtalen artikkel 31. Tidsfrister for endringsadgangen og spørsmål om nye bevis.Invensys Process Systems AS hadde to prosjekter i Norge i årene 1995-1999 - oppføring og installasjon av et meierianlegg i Sogn og Fjordane som ble avsluttet i 1997 og oppføring av en bioproteinfabrikk på Tjeldbergodden, avsluttet i 1999. Oppdragene ble innberettet til ligningsmyndighetene ved avslutningen etter fullført kontraktsmetode. Etter et bokettersyn høsten 2000 oppsto spørsmål om hvordan de indirekte kostnadene var fordelt. Ligningsmyndighetene mente det som var kalt "marketing", og som ble oppfattet som markedsføringskostnader, ikke burde vært trukket fra i skatten til Norge, fordi selskapet ikke markedsførte bygninger. Det ble videre gjort påslag for inntekten av tre norske vareleveranser, og fordelingen av prosjektresultatet mellom norsk og dansk virksomhet ble endret. Det ble ilagt 30 % tilleggsskatt knyttet til vareleveransene. Selskapet påklaget ikke ligningen, men tok ut stevning i mai 2003. Tingretten ga selskapet delvis medhold. Lagmannsretten opphevet vedtaket om tilleggsskatt, men ga ellers staten medhold. Høyesterett stadfestet lagmannsrettens dom. Høyesterett kom til at også ligningen for 1997 kunne endres uten hensyn til toårsfristen i ligningsloven § 9-6, da selskapet hadde gitt ufullstendige opplysninger om de indirekte kostnadene. Selvangivelsen hadde ikke spesifisert dem, og det var ikke gjort forsøk på å forklare hvilken tilknytning de hadde til det faste driftsstedet. Selv om det senere har vist seg at de også inneholdt anbudskostnader, kan slike kostnader bare trekkes fra så langt de er direkte tilknyttet driftsstedet. Opplysningene var ikke tilstrekkelige til å kontrollere dette. Misforståelsen om hva som var marketing-kostnader, kunne vært oppklart hvis selskapet hadde gitt uttalelse til bokettersynsrapporten. At årsaken til den manglende reaksjon var at rapporten på grunn av intern svikt i selskapet ikke hadde kommet frem til rette vedkommende, måtte være selskapets egen risiko. Invensys hadde en klar oppfordring til å komme med kommentarer innen de frister som var satt, og vedtaket måtte derfor prøves ut fra den forståelse av begrepet marketing som myndighetene opprinnelig hadde, uten hensyn til senere bevis. Tre av vareleveransene kom direkte fra norske leverandører uten å ha vært innom Danmark. Høyesterett kom til at fortjenesten ved disse måtte tilskrives det norske driftsstedet etter skatteavtalen artikkel 7 nr. 1. De var da ikke blitt tilført noen merverdi fra hovedkontoret i Danmark. EØS-avtalen artikkel 31 var ikke til hinder for en slik løsning. Isolert sett var det ikke gitt ufullstendige opplysninger i selvangivelsen om vareleveransene. Ligningen kunne likevel endres uavhengig av toårsfristen i ligningsloven, da det var begått flere andre, dels alvorlige, feil innen samme sakskompleks. Den endrete fordeling av overskudd mellom Norge og Danmark var i samsvar med armlengdeprinsippet i skatteavtalen artikkel 7 nr. 2. Det var påfallende at det faste driftsstedet var tilskrevet underskudd, mens resten av virksomheten hadde et forholdsvis betydelig overskudd. Prosjektregnskapet kunne derfor settes til side. Etterfølgende opplysninger om årsaken til skjevfordelingen kunne ikke tas i betraktning.

NORGES HØYESTERETT
Den 6. april 2006 avsa Høyesterett dom i
HR-2006-00598-A,(sak nr. 2005/846), sivil sak, anke,
Invensys Process Systems AS (advokat Dag Saltnes)
mot
Staten v/Sentralskattekontoret for (advokat Jon Vinje)
utenlandssaker
S T E M M E G I V N I N G :
(1) Dommer Stabel: Saken gjelder gyldigheten av endringsvedtak om omfanget av
skatteplikten til Norge for et dansk selskap med fast driftssted her, jf. den nordiske
skatteavtalen artikkel 7. Tvistepunktene gjelder tilskriving av indirekte kostnader,
fortjeneste på vareleveranser og fordeling av resultat, dessuten spørsmål om tidsfrister for
endringsadgangen og om hvilke bevis det kan tas hensyn til under domstolsbehandlingen.
(2) Det danske selskapet APV Pasiliac AS, senere Ivensys Process Systems AS, – i det
følgende kalt Invensys eller selskapet – hadde i perioden 1995 til 1999 to oppdrag i
Norge. Oppdragene hadde en varighet på over 12 måneder, noe som medførte at selskapet
etter den nordiske skatteavtalen hadde fast driftssted i Norge. Det første oppdraget gjaldt
planlegging, oppføring, installasjon og levering av et meierianlegg i Byrkjelo for Sogn og
Fjordane meieri. Oppdraget startet opp i 1995 og ble avsluttet i 1997. Det ble innberettet
til Sentralskattekontoret for utenlandssaker i selskapets selvangivelse for 1997 etter den
såkalte fullført kontraktsmetoden. Det andre oppdraget gjaldt oppføring av en
bioproteinfabrikk på Tjeldbergodden for Norferm. Oppdraget ble påbegynt i 1997 og ble
avsluttet i 1999. Det ble innberettet til ligningsmyndighetene i 1999, også etter fullført
kontraktsmetode.
(3) I oktober/november 2000 foretok Sentralskattekontoret med bistand fra danske
skattemyndigheter bokettersyn i selskapets hovedkontor i Danmark.
Bokettersynsrapporten, som var datert 10. oktober 2001, ble sendt selskapet for
kommentarer. På grunn av en svikt i interne rutiner ble det ikke gitt uttalelse fra selskapet.
Den 25. november 2002 fastsatte ligningsnemnda ligningen for selskapet for årene 1995

2
til 1999, på basis av skjønn etter ligningsloven § 8-1 nr. 1. Med utgangspunkt i
bokettersynsrapporten reduserte ligningsnemnda fradraget for den del av de indirekte
utgiftene som ble oppfattet som markedsføringskostnader. Videre ble selskapet tilskrevet
økt inntekt i Norge på grunnlag av fortjeneste på tre leveranser fra norske
vareleverandører. Selskapet ble endelig tilskrevet økt inntekt i Norge på grunn av en
endret fordeling av prosjektresultatet mellom Norge og Danmark. Ligningsvedtaket
medførte at resultatet av den norske virksomheten for 1997 ble økt med ca. 4,86 millioner
kroner – fra et underskudd på 2,09 millioner til et skattbart overskudd på 2,76 millioner.
Invensys ble dessuten ilagt 30 % tilleggsskatt av den skatt som falt på kr 1 256 500.
Vedtaket om tilleggsskatt var knyttet til fortjenesten på leveransene fra de norske
vareleverandørene. For 1999 ble resultatet økt med 19,3 millioner kroner – fra et
underskudd på 11,78 millioner til et skattbart overskudd på 7,60 millioner. For de øvrige
årene ble inntekten fortsatt satt til 0.
(4) Vedtaket ble ikke påklaget, men i mai 2003 tok Invensys ut søksmål, med påstand om at
ligningen for 1997 og 1999 skulle oppheves og henvises til ny behandling med pålegg om
ligning i henhold til innsendte selvangivelser. Stavanger tingrett avsa dom 16. september
2003. Tingretten var enig i beskatningen av de norske vareleveransene og opprettholdt
vedtaket om tilleggsskatt. For øvrig ble ligningen for de to aktuelle årene opphevet.
Dommen hadde slik domsslutning:
”1. Ligningen for inntektsårene 1997 og 1999 oppheves. Ved ny behandling skal
markedsføringskostnader godtas til fradrag i samsvar med innsendte
selvangivelser. Skjønnsligning angående allokering av fortjenesten med
oppdragene oppheves.
2. Staten ved Sentralskattekontoret for utenlandssaker betaler
saksomkostninger med kr 49 000.
Oppfyllelsesfristen er 14 dager fra dommens forkynnelse.”
(5) Staten anket tingrettens dom, og Invensys innleverte aksessorisk motanke.
Lagmannsrettens dom, som ble avsagt 16. mars 2005, opphevet vedtaket om tilleggsskatt
for 1997, men ga for øvrig staten medhold. Dommen hadde slik domsslutning:
”1. Staten v/Sentralskattekontoret frifinnes, med unntak av tilleggsskatt for 1997,
hvor ligningsnemndas vedtak oppheves.
2. Invensys Process Systems AS dømmes til å erstatte Staten
v/Sentralskattekontoret for utenlandssaker saksomkostninger for
lagmannsretten med kr. 256 366 –
kronertohundreogfemtisekstusentrehundreogsekstiseks – og for tingretten
med kr. 114 198 – kroneretthundreogfjortentusenetthundreognittiåtte-.
3. Staten v/Sentralskattekontoret for utenlandssaker dømmes til å erstatte
Invensys Process Systems AS saksomkostninger for lagmannsretten med
kr. 15 000 – kronerfemtentusen – og for tingretten med kr. 15 000 –
kronerfemtentusen – .
4. Oppfyllelsesfristen for samtlige beløp er 2 – to – uker fra dommens
forkynnelse. Fra forfall og til betaling skjer tillegges lovens alminnelige
forsinkelsesrente.”
(6) Invensys har anket til Høyesterett. Anken gjelder lagmannsrettens rettsanvendelse på de
punkter staten er frifunnet, samt bevisbedømmelsen for så vidt gjelder for sent fremsatte

3
bevis og nektelse av bevistilbud. Staten har inngitt aksessorisk motanke for så vidt gjelder
spørsmålet om ileggelse av tilleggsskatt.
(7) Det er for Høyesterett fremlagt en del nye dokumenter samt skriftlig erklæring fra
selskapets regnskapssjef Jens Peter Juul. Nytt for Høyesterett er at Invensys erkjenner å
ha gjort en feil ved fastsettelsen av de direkte kostnadene i selvangivelsen for 1997. Det
bestrides heller ikke lenger at varsel om endring av ligningen for 1999 er skjedd innen
toårsfristen i ligningsloven § 9-6 nr. 3. Saken står ellers i samme stilling som for de
tidligere instanser.
(8) Ivensys Process Systems AS har i korte trekk gjort gjeldende:
(9) Ligningen for 1997 kan bare endres dersom Invensys ga uriktige eller ufullstendige
opplysninger om de kostnadene det er krevd fradrag for, jf. ligningsloven § 9-6 nr. 3. De
uriktige opplysningene man erkjenner å ha gitt, angår ikke de indirekte kostnadene og kan
ikke tas i betraktning. Det ble gitt riktige opplysninger om fradragsretten. Lagmannsretten
har feilaktig lagt til grunn at opplysningene var ufullstendige. Kostnadene ble i
selvangivelsen betegnet som ”kapasitetsomkostninger”. Dette omfatter også anbuds- og
prosjekteringsarbeid. Det er ikke tvilsomt at slike omkostninger er fradragsberettigete.
Det ble ikke ført eget prosjektregnskap, og man valgte derfor å ta utgangspunkt i en
prosentvis fordeling av selskapets totale direkte kostnader. Dette er en relevant og lovlig
metode, og det var ikke påkrevd med noen nærmere utdyping i selvangivelsen.
(10) Invensys kan ikke lastes for at ligningsmyndighetene i endringssaken misforsto innholdet
i posten ”kapasitetsomkostninger” til bare å gjelde tradisjonelle markedsføringskostnader
som reklame- og annonsekostnader. Myndighetene burde, ut fra at selskapets
selvangivelse for 1999 brukte uttrykket ”marketing” – som er et videre begrep enn det
norske begrep markedsføring – uttrykkelig ha søkt å avklare dette. Det må under den
rettslige behandlingen være adgang til å føre bevis for hva posten inneholdt. Det dreier
seg her ikke om nye opplysninger, men om en underbyggelse av det som er opplyst i
selvangivelsen. Her må det tas hensyn til at ligningsmyndighetene også er å bebreide for
at selskapet ikke fikk anledning til å kommentere opplysningene i bokettersynsrapporten.
(11) Når det gjelder beskatning av de norske vareleveransene, har lagmannsretten korrekt lagt
til grunn at det ikke ble gitt uriktige eller ufullstendige opplysninger, slik at vedtaket om
tilleggsskatt er opphevet. Lagmannsretten har likevel feilaktig akseptert endringsadgang
som en konsekvens av at den kom til at det ble gitt ufullstendige opplysninger om
kapasitetsomkostningene. En slik utvidet virkning av feil gitt på ett område etter en
samlet vurdering er ikke hjemlet i gjeldende rett.
(12) Lagmannsretten tok feil når den kom til at fortjeneste ved levering av varer og maskiner
fra norske underleverandører skal skattlegges i Norge. Det avgjørende etter den nordiske
skatteavtalen artikkel 7 er om den inntektsskapende aktiviteten er utført gjennom det faste
driftsstedet. Dette var ikke tilfellet. Det var hovedkontoret i Danmark som sto for
prosjektering, planlegging, innkjøp mv., og det er ikke noen grunn til å skille mellom de
leveransene som gikk gjennom Danmark og de som skjedde direkte til det norske
driftsstedet.
(13) Som ny anførsel for Høyesterett gjøres det subsidiært gjeldende at beskatning av
selskapets driftssted i Norge er i strid med EØS-avtalen artikkel 31 om fri etableringsrett.

4
Hvis Invensys i stedet for å opprette et fast driftssted hadde opprettet et datterselskap i
Norge med de samme oppgavene, og leveransene var blitt avtalt direkte mellom kundene
og det danske hovedkontoret, ville leveransene ikke utløst skatteplikt. Subsidiært gjøres
det gjeldende at det fastsatte fortjenestepåslaget på 12,1 % er feilaktig og vilkårlig.
(14) Lagmannsretten har feilaktig akseptert at ligningene for 1997 og 1999 er endret når det
gjelder fordeling av overskuddet mellom Norge og Danmark. Når det gjelder 1997, er
endringsadgang avskåret på grunn av fristreglene, jf. tidligere anførsel. Endringen er
vilkårlig, og går ut over det som var nødvendig for å rette opp feilen i de direkte
kostnadene. Vedtaket kan føre til at selskapet blir dobbeltbeskattet. Når det gjelder
Norferm-prosjektet, forelå et separat prosjektregnskap. Selvangivelsen har bygget på
dette. Ligningsmyndighetene kan ikke fravike regnskapet uten å påvise konkrete feil. Det
forelå konkrete grunner til at det ble underskudd på den norske delen av prosjektet, som
var å betrakte som et pilotprosjekt. Dette er opplysninger domstolene må kunne bygge på
som et supplement til det som ble fremført under ligningsbehandlingen.
(15) Invensys har nedlagt slik påstand:
”I (ankesaken):
1. Ligningen for inntektsåret 1997 og 1999 oppheves. Ny ligning skal fastsettes i
samsvar med Invensys Process Systems A/S’ innsendte selvangivelser dog slik
at det for 1997 legges til grunn for fastsettelsen inntekt og fradrag for direkte
og indirekte kostnader at direkte kostnader utgjør NOK 61.792.444.
2. Staten ved Sentralskattekontoret for utenlandssaker betaler
saksomkostninger til Invensys Process Systems A/S for tingretten,
lagmannsretten og Høyesterett med tillegg av høyeste lovlige forsinkelsesrente
fra oppfyllelsesfrist til betaling skjer.
II (motanken):
1. Gulating lagmannsretts dom av 16. mars 2005 i ankesak
03-018490ASU-GULA/AVD2 slutningens pkt. 1 for så vidt gjelder
tilleggsskatt og slutningens pkt. 3, stadfestes.
2. Staten ved Sentralskattekontoret for utenlandssaker betaler
saksomkostninger til Invensys Process Systems A/S for Høyesterett med
tillegg av høyeste lovlige forsinkelsesrente fra oppfyllelsesfrist til betaling
skjer.”
(16) Staten v/Sentralskattekontoret for utenlandssaker har i korte trekk gjort gjeldende:
(17) Invensys krevde i selvangivelsen for 1997 fradrag for en forholdsmessig andel av
selskapets fellesomkostninger, kalt kapasitetsomkostninger. Under bokettersynet kom det
frem at ca. 50 % av de indirekte kostnadene utgjorde markedsføringskostnader. På grunn
av selskapets egne opplysninger om at byggearbeider ikke blir markedsført, ble posten
redusert skjønnsmessig. Invensys ble forelagt rapporten, og kom ikke med innsigelser. At
det senere er kommet frem at posten også inneholder prosjekterings- og anbudskostnader,
er ikke avgjørende. Invensys skulle selv ha gjort dette klart i selvangivelsen, og
unnlatelsen må føre til at toårsfristen i ligningsloven § 9-6 nr. 3 ikke gjelder.
Opplysningene må ses som nye rettsfakta, som det ikke er anledning til å føre
etterfølgende bevis om.

5
(18) Utgangspunktet er at omkostninger skal henføres det enkelte prosjekt direkte så langt det
er mulig. Bruk av fordelingsnøkler kan godtas når utgiftene faktisk vedrører driftsstedet
og nøkkelen gir et fornuftig og rimelig resultat. Anbudskostnader som ikke vedrører det
konkrete driftsstedet, skal som utgangspunkt ikke trekkes fra. Selvangivelsen var derfor
ikke materielt riktig slik den opprinnelig forelå. Den var uansett ufullstendig, da den ikke
anga at posten også inneholdt anbudskostnader, og beregningsmåten ikke var spesifisert.
(19) Invensys ga ufullstendige opplysninger om vareleveransene i selvangivelsen for 1997, når
man unnlot å opplyse at tre av dem gikk direkte fra norske leverandører til det faste
driftsstedet i Norge. Det ble heller ikke opplyst at leveransene inneholdt montering, noe
det er enighet om at skal beskattes i Norge. Dette er tilstrekkelig til at endringsadgang
foreligger. Subsidiært er staten enig med lagmannsretten i at det foreligger tilstrekkelig
faktisk sammenheng mellom markedsføringskostnadene og vareleveransene, slik at
endringsadgangen gjelder selvangivelsen i sin helhet. Lagmannsrettens vurdering av det
materielle skattespørsmålet – tilknytningen til det norske driftsstedet – er korrekt. Det er
ingen feil ved den konkrete beregningen av påslaget. Det er videre grunnlag for å ilegge
tilleggsskatt ut fra de mangelfulle opplysninger som ble gitt.
(20) Når det gjelder fordeling av inntekt mellom Norge og Danmark, har lagmannsretten
korrekt lagt til grunn at det foreligger endringsadgang også for 1997. Endringen for 1997
bygger på selskapets egne tallopplysninger, og går ikke lenger enn å rette opp feilen i de
direkte kostnadene. Prosjektregnskapet for 1999 ga ikke tilstrekkelig grunnlag for å
vurdere om armlengdeprinsippet i skatteavtalen artikkel 7 var varetatt. Skjevheten mellom
det som var tilskrevet henholdsvis maskinleveransene og bygningsdelen, var så påfallende
at det var grunnlag for skjønnsligning. Etterfølgende opplysninger kan det ikke legges
vekt på. Skjønnet var ikke vilkårlig. Eventuell dobbeltbeskatning kan løses ved hjelp av
skatteavtalen.
(21) Staten har nedlagt slik påstand:
”1. Staten v/Sentralskattekontoret for utenlandssaker frifinnes.
2. Staten v/Sentralskattekontoret for utenlandssaker tilkjennes
saksomkostninger for alle retter med tillegg av lovens forsinkelsesrente fra
forfall til betaling skjer.”
(22) Jeg er kommet til at verken anken eller motanken fører frem.
(23) Saken reiser tre materielle skatterettslige spørsmål knyttet til selskapets selvangivelser for
årene 1997 og 1999 – alle gjelder anvendelsen av den nordiske skatteavtalen. Etter denne
avtalen artikkel 7 skattlegges fortjeneste ved et foretagendes forretningsvirksomhet i et
annet kontraherende land når virksomheten skjer ved et fast driftssted der. Artikkel 5 nr. 3
bestemmer at bygnings-, anleggs-, installasjons- eller monteringsprosjekt utgjør et fast
driftssted når prosjektet eller virksomheten varer mer enn 12 måneder. Partene er enige
om at denne bestemmelse kommer til anvendelse på begge prosjektene, og at Invensys
derfor har hatt fast driftssted i Norge i de aktuelle årene. Videre følger det av artikkel 7
nr. 1– og dette er et sentralt tema for alle sakens tvistepunkter – at beskatning til Norge
bare kan skje for den delen av virksomheten som ”kan tilskrives det faste driftssted”. Det
er uomtvistet at dette iallfall gjelder bygnings- og monteringsvirksomheten som foregikk
på driftsstedet.

6
(24) Saken reiser videre spørsmål om endringssak etter ligningsloven er reist i tide, og om
skattyters adgang til å legge frem nye bevis under domstolsbehandlingen. Dette vil jeg ta
opp i forbindelse med de materielle tvistepunktene. Før jeg går inn på de enkelte
spørsmålene, finner jeg det innledningsvis nyttig å gi en oversikt over saksgangen.
(25) Prosjektet for Sogn og Fjordane meieri ble avsluttet i 1997, og felles selvangivelse for
hele prosjektet ble sendt inn med bistand fra selskapets daværende skatterådgiver KPMG
24. februar 1998. Alminnelig næringsoppgave var ikke vedlagt. Som bilag til
selvangivelsen lå en spesifikasjon over omkostningene og fordelingen av disse mellom
Norge og Danmark. Det ble opplyst at selskapets kapasitetsomkostninger var regnet ut på
grunnlag av meieridivisjonens samlede kapasitetsomkostninger per direkte
omkostningskrone. I brev av 14. juli 1998 etterlyste Sentralskattekontoret alminnelig
næringsoppgave, samt årsregnskap for årene 1995, 1996 og 1997. Videre ble det etterlyst
talloppstillinger som viste hvordan de direkte omkostningene, som var opplyst å være
kr 37 291 012, var fremkommet. Invensys besvarte henvendelsen ved brev 3. september
1998, dog slik at næringsskjema ikke var ferdigstilt og ville bli innsendt senere.
(26) På grunn av manglende innsendt næringsoppgave ble Invensys skjønnslignet ved at
inntekten ble satt til 900 000 kroner. Ligningsvedtaket ble påklaget av Invensys
14. oktober 1998, fulgt av alminnelig næringsoppgave, noe som førte til at Invensys
22. februar 2000 ble lignet i samsvar med oppgaven. Oppgaven viste et underskudd på
drøyt 2 millioner kroner. Selskapet ble derfor ikke ilagt skatt for 1997.
(27) Ved brev 10. februar 2000 ble Invensys varslet om bokettersyn vedrørende sine aktiviteter
i Norge for årene 1995, 1996, 1997, 1998 og 1999. Kontrollen ville blant annet bli
konsentrert om direkte og indirekte kostnader henførbare til norsk aktivitet. Invensys, ved
sin nye rådgiver Ernst & Young, sendte inn selvangivelse for 1999 knyttet til Norferm-
prosjektet 30. mars 2000. I denne selvangivelsen var posten ”Kapacitetsomkostninger”
spesifisert med en rekke underpunkter, herunder ”Marketing”, som i sum utgjorde ca.
halvparten av selskapets totalomkostninger på denne posten.
(28) 11. april 2000 tok Sentralskattekontoret kontakt med danske skattemyndigheter for
bistand, og 28. juni 2000 ble det på ny varslet om kontrollundersøkelser for de aktuelle
årene. Bokettersynet ble holdt i selskapets kontorer i Danmark 30. oktober til 2. november
2000. Under bokettersynet ble det fremlagt spesifiserte oversikter over kostnadene for
henholdsvis meieri- og Norferm-prosjektet, og et notat 1. november 2000 fra selskapets
økonomiansvarlige Leif Bregnballe. I bokettersynsrapporten, som er datert 10. oktober
2001, ble det reist innvendinger mot selskapets oppgaver og foreslått endringsvedtak.
Rapporten ble sendt Invensys ved Ernst & Youngs avdeling i Norge 16. oktober 2001,
med frist på 4 uker til å gi tilsvar. Selskapet ga ikke tilsvar innen fristen.
(29) Sentralskattekontoret varslet i brev 18. november 2002 selskapet om ileggelse av
tilleggskatt. Grunnlaget ble angitt å være innkjøp av varer fra norske vareleverandører til
prosjektet i Sogn og Fjordane, og det ble vist til bokettersynsrapporten. Det ble gitt
14 dagers frist for kommentarer. Ligningsnemnda traff vedtak i skattesaken, herunder
vedtak om tilleggsskatt, 25. november 2002. Dette vedtaket ble sendt Invensys
27. november 2002 med 4 ukers klagefrist. Invensys skrev 29. november 2002 til
Sentralskattekontoret og etterlyste rapporten som de angivelig ikke hadde mottatt, men
som de trengte for å kunne gi tilsvar i spørsmålet om tilleggsskatt. Rapporten ble
oversendt 16. desember 2002 med 4 ukers frist for eventuelle kommentarer.

7
(30) Invensys ga ingen kommentar innen fristen, men henvendte seg 17. januar 2003 til Ernst
& Young med anmodning om bistand. Ernst & Young kontaktet Sentralskattekontoret per
telefon i perioden 27.–31. januar 2003 og ba om utsatt klagefrist. Dette ble avslått.
Stevning ble så tatt ut 23. mai 2003.
(31) Det fremgår av denne gjennomgangen at endringsvedtaket er truffet med utgangspunkt i
bokettersynet i oktober/november 2000. Varselet om bokettersyn viser at
ligningsmyndighetene blant annet var opptatt av beregningen og fordelingen av de
indirekte kostnadene for begge prosjektene. Dette har sammenheng med at skatteplikten
til Norge etter skatteavtalen artikkel 5 nr. 3, som jeg har vært inne på, i hovedsak var
knyttet til bygnings- og monteringsdelen av prosjektene og ikke til maskinleveranser fra
Danmark. Om fradragsberettigete utgifter heter det i artikkel 7 nr. 3:
”Ved beregningen av et fast driftssteds fortjeneste skal det innrømmes fradrag for
utgifter som er påløpt i forbindelse med det faste driftssted, herunder direksjons- og
alminnelige administrasjonsutgifter, uansett om de er påløpt i den stat hvor det faste
driftssted ligger eller andre steder.”
(32) Bokettersynsrapporten tar utgangspunkt i at beregningen av de indirekte kostnadene er
foretatt på grunnlag av meieridivisjonens indirekte kostnader (kapacitetsomkostninger) til
fordeling over divisjonens direkte kostnader totalt. Den faktor som fremkommer, viser
indirekte kostnader pr. direkte kostnadskrone og multipliseres med direkte kostnader pr.
prosjekt. Faktoren varierer fra år til år avhengig av påløpte kostnader. For årene 1997 og
1999 var den 0,123, dvs. at de indirekte kostnadene utgjorde et påslag på 12,3 %.
(33) Det gis deretter en oversikt over hvor stor andel det som er kalt ”markedsføringskostnader
(marketing)”, utgjør av de indirekte kostnadene, og man kommer frem til et gjennomsnitt
for de aktuelle årene på 51,6 %. Det heter videre i rapporten:
”Av opplysninger fra selskapet fremgår at det er salget av dets produkter,
vareleveransen, som står for den hovedsakelige inntjening i totalvirksomheten.
Installasjonen blir ofte tilbudt som en tilleggsytelse. Skattyter ønsker helst å avstå fra
denne del av virksomheten da den ikke evner å gi overskudd. Som en service overfor
kunden og som et incitament for kontraktsinngåelse, medtas likevel installasjonsdelen
som del av en totalpakke.
Når det gjelder oppførelsen av de omsluttende bygninger, er dette etter skattyters
utsagn en sjeldnere foreteelse. De to prosjektene i Norge er i så måte noe spesielle.
Markedsføringskostnadene (marketing) er i stor grad alene knyttet til markedsføring av
konsernets vareprodukter. Dette kommer implisitt til uttrykk gjennom det
”Memorandum” av 01.11.00 som er forfattet av Leif Bregnballe. Det vises til setningen.
”For at eliminere dette potentielle tab forsøger vi at sælge projekter, som kun
indeholder supervision …”. Av dette må det nødvendigvis gå frem at markedsføringen
knytter seg til selskapets produkter og eventuell veiledning ved installeringen av disse.
Således vil monteringsdelen, herunder den del av denne som i dette tilfelle utgjør
oppføring av bygninger, bare i liten grad kunne sies å ha generert kostnader i
forbindelse med markedsføring. Dette gjelder i enn større grad dersom en ser
oppføringen av bygningene isolert.”
(34) På bakgrunn av dette konkluderer rapporten med at markedsføringskostnader ikke kan
anses knyttet til oppføring av bygninger, og derfor ikke kan ses som utgifter tilknyttet det
faste driftssted, og det tilrås at disse trekkes ut. Det foretas deretter en konkret beregning

8
av fratrekket i de indirekte kostnadene, som isolert sett ikke er bestridt. Det er denne
beregningen som er lagt til grunn i endringsvedtaket.
(35) For at en ligning skal kunne endres til skade for skattyteren, må spørsmålet være tatt opp
innen to år, med mindre skattyteren har gitt uriktige eller ufullstendige opplysninger i
selvangivelsen, jf. ligningsloven § 9-6 nr. 3 bokstav a. Partene er enige om at varsel er gitt
i tide når det gjelder ligningen for 1999. For 1997 vil endringsadgangen avhenge av om
det er gitt uriktige eller ufullstendige opplysninger. Det er i ettertid erkjent at det ble gitt
uriktige opplysninger i 1997, i og med at det var oppgitt feil tall for de totale direkte
kostnadene. Feilen ble oppklart under bokettersynet, og Invensys har ikke hatt
innvendinger mot at den ble rettet opp gjennom endringsvedtaket. Spørsmålet er om det
også foreligger endringsadgang for de indirekte kostnadene, herunder det konkrete
fradraget for markedsføringsutgifter.
(36) Etter mitt syn var opplysningene om disse kostnadene ufullstendige. De indirekte
kostnadene var ikke spesifisert i selvangivelsen, og det var ikke gjort forsøk på å forklare
hvilken tilknytning de hadde til det faste driftsstedet. Ligningsrevisorene som sto for
bokettersynet, misforsto oppgavenes bruk av begrepet marketing, når de la til grunn at
dette utelukkende omfatter markedsføringskostnader. I selskapenes oppgaver omfattet
dette alle utgifter før kontrakt var inngått, som anbudsomkostninger mv.
Anbudsomkostninger kan være relevante som fradragsberettigete, men bare så langt de
direkte er knyttet til det faste driftsstedet. Det fremgår av dette at den fordelingsnøkkel
selskapet hadde benyttet for kostnadene, ikke var korrekt. Det som da er klart, er at
ligningsoppgavene ikke var tilstrekkelige til å foreta en vurdering av dette spørsmålet. Jeg
legger etter dette til grunn at endring kunne skje uten hinder av toårsfristen.
(37) Det som samtidig er klart er at ligningsvedtaket, vurdert i ettertid, bygger på et feil
faktum, og at det kunne ha fått et annet innhold dersom det rette faktum var kjent.
Spørsmålet er om Invensys kan gjøre disse innsigelsene gjeldende under den rettslige
prøvingen av vedtakets gyldighet, når de ikke er påberopt under ligningsbehandlingen.
(38) Det er sikker rett at det i utgangspunktet ikke er anledning til å påberope seg nye faktiske
grunnlag som innsigelser mot et ligningsvedtak etter at den forvaltningsmessige
behandlingen er avsluttet. Den rettslige prøvingen skal skje på samme faktiske grunnlag
som forelå for ligningsmyndighetene. Gjennom en rekke høyesterettsavgjørelser er
prinsippet modifisert og utdypet noe, ved at det trekkes en grense mot opplysninger som
ikke ses som et nytt faktisk grunnlag, men bare som supplering av de opplysninger som
ble gitt under den forvaltningsmessige behandlingen av saken. Forutsetningen må
imidlertid være at skattyteren ikke kan klandres for ikke å ha gitt disse opplysningene
tidligere. Jeg viser til Rt. 2003 side 1821 (Hunsbedt Racing) avsnitt 33, med videre
henvisning til plenumsavgjørelsen i Rt. 2002 side 509 på side 523–524. I denne
avgjørelsen vises det igjen til Agip-dommen i Rt. 2001 side 1265, der hovedsynspunktet
er at en skattyter ikke kan komme med nye bevis for domstolen som han hadde særlig
oppfordring til å komme med under ligningsbehandlingen.
(39) Det går frem av den oversikten over saksgangen jeg har gitt tidligere, at
bokettersynsrapporten, der spørsmålet om markedsføringsutgiftene ble tatt opp, ble
oversendt Invensys på korrekt måte. Det er heller ikke bestridt at den kom frem i tide til at
opplysningene kunne vært kommentert. Problemet var at rapporten, på grunn av sviktende
rutiner i Invensys, ikke ble forelagt for de rette personer. Henvendelsen ble derfor

9
ubesvart. Dette er forhold selskapet selv fullt ut må bære risikoen for.
Ligningsmyndighetene kan åpenbart ikke ha plikt til å purre på henvendelser av denne
type som ikke besvares. Slik passivitet må kunne tolkes som at skattyteren er enig i
opplysningene, eller i det minste slik at man ikke ønsker å bestride dem.
(40) Invensys kan heller ikke høres med at selskapet ikke fikk anledning til å uttale seg etter at
det var blitt oppmerksom på rapporten. Jeg minner om at rapporten faktisk ble oversendt
på nytt før klagefristen for endringsvedtaket var ute, og at spørsmålet om utsettelse av
klagefristen først ble tatt opp etter at både klagefristen og den nye fristen for å gi uttalelse
til rapporten var utløpt. At ligningsmyndighetene nok kan ha vært noe å bebreide for
misforståelsen i rapporten, kan da ikke være avgjørende. Poenget med kontradiksjonen er
nettopp å gi mulighet for å avverge feil og misforståelser.
(41) Min konklusjon er etter dette at Invensys hadde en klar oppfordring til å fremkomme med
korrigerende opplysninger innen de frister som ble satt. Endringsvedtaket må da prøves ut
fra den forståelse av begrepet marketing som ligningsmyndighetene opprinnelig hadde.
(42) Med en slik ramme for prøvingen kan jeg vanskelig se at vedtaket er ugyldig.
Ligningsnemnda har, ut fra en i og for seg korrekt forståelse av at det ikke påløper
markedsføringsutgifter for bygnings- og monteringsdelen av selskapets virksomhet,
trukket dette ut som fradragspost. Det følger dessuten av det jeg har sagt om mitt syn på
at selvangivelsen var ufullstendig på dette punkt, at heller ikke en riktig forståelse av
begrepet ville føre til at ligningen ble stående uendret.
(43) Jeg kan heller ikke se at det er grunnlag for å angripe det skjønnet som er utøvd ved
endringsvedtaket.
(44) Det neste hovedspørsmålet i saken er det påslaget som er foretatt for fortjeneste på tre
norske vareleveranser til meieriprosjektet i Sogn og Fjordane, og som altså gjelder
ligningen for 1997. Det dreier seg om leveranser fra tre norske leverandører, Elopac AS,
Peder Halvorsen AS Kjelfabrikk og Siemens AS elektriske installasjoner, med en pris på i
alt 10 384 299 kroner. Leveransene var, i motsetning til det øvrige fabrikkutstyret til
meieriet, som ble levert fra, eller via, hovedkontoret i Danmark, levert direkte på
byggeplassen i Byrkjelo. Leveransene var bestilt fra Danmark. Fakturaene ble sendt
direkte til selskapets meieridivisjon, som igjen fakturerte kunden. Ligningsnemnda la, på
grunnlag av forslag i bokettersynsrapporten, til grunn at selskapets fortjeneste på dette
videresalget måtte anses å skyldes det faste driftsstedet i Norge, slik at inntekten skulle tas
til beskatning i Norge. De direkte kostnadene for skatteåret 1997 ble derfor økt med
10 384 299 kroner, og det ble gjort en inntektsmessig påslag med 12,1 %, som utgjorde
1 256 500 kroner.
(45) Jeg nevner innledningsvis at det for Høyesterett er erkjent at mindre deler av
kontraktsbeløpene i henhold til fakturaene, i hvert fall for Elopac og Halvorsen, gjelder
montering, der det ubestridt skal svares skatt til Norge. Denne delen av leveransene skulle
altså uansett vært medtatt i selskapets selvangivelse.
(46) For øvrig avhenger løsningen av forståelsen av den nordiske skatteavtalen artikkel 7 nr. 1,
som lyder slik:
”Fortjeneste som oppebæres av et foretagende i en kontraherende stat skal bare kunne
skattlegges i denne stat, med mindre foretagendet utøver forretningsvirksomhet i en

10
annen kontraherende stat gjennom et fast driftssted der. Hvis foretagendet utøver slik
forretningsvirksomhet, kan dets fortjeneste skattlegges i denne annen stat, men bare så
meget av den som kan tilskrives det faste driftssted.”
(47) Bestemmelsen gir, gjennom sitt annet punktum, uttrykk for et tilknytningskrav mellom
driftssted og fortjeneste, og det ligger nær å ta utgangspunkt i om det er
årsakssammenheng mellom verdiskapningen og driftsstedet, i den forstand at inntekten er
et resultat av aktiviteten på driftsstedet.
(48) Spørsmålet må ses i sammenheng med artikkel 7 nr. 2, som slår fast at det faste driftssted
skal tilskrives fortjeneste som om det hadde drevet sin virksomhet helt uavhengig av
hovedkontoret. Om dette sier Zimmer i Internasjonal inntektsskatterett tredje utgave
side 162, med henvisning til kommentarene til OECDs mønsteravtale artikkel 7-12, der
det blant annet henvises til ”functions performed by the different parts of the enterprise”
som et veiledende moment:
”Den henvisning som her gis til ”functions”, kan formodentlig gis mer generell
gyldighet: Hvis inntekten eller utgiften er et resultat av driftsstedets aktivitet, skal den
allokeres driftsstedet. Inntekter av gjenstander som er knyttet til virksomheten ved det
faste driftsstedet, skal som alminnelig regel allokeres til driftsstedet.”
(49) Jeg finner spørsmålet om allokering av fortjenesten fra de tre norske leverandørene
vanskelig. Bortsett fra den gjengitte uttalelsen hos Zimmer finnes det svært lite materiale i
teori eller praksis. Et visst holdepunkt for tanken gir det imidlertid at det er snakk om å
skattlegge en verdiskaping. Holder man fast ved at virksomheten ved det faste driftsstedet
også i denne sammenheng skal vurderes som om den hadde vært uavhengig, er det
vanskelig å tenke seg at fortjenesten på vareleveransene kunne tilordnes noe annet sted
enn driftsstedet. Jeg legger videre til grunn at dersom alle leveransene til prosjektet hadde
skjedd direkte til det norske driftsstedet, måtte fortjenesten ved leveransene bli å beskatte
der. Det synes da naturlig med norsk beskatning også når deler av leveransene skjer
direkte til det norske driftsstedet. Jeg er for øvrig enig med staten i at det ikke var
avgjørende at leveransene var norske – resultatet måtte blitt det samme om alle eller
enkelte av dem kom fra tredje land. Poenget er at de ikke er blitt tilført noen merverdi fra
hovedkontoret i Danmark.
(50) Invensys har subsidiært anført at en slik forståelse av avtalen vil være i strid med EØS-
retten, særlig artikkel 31 om fri etableringsrett. Under henvisning blant annet til EF-
domstolens dom 13. desember 2005 i sak C-446/03 (Marks & Spencer) er det gjort
gjeldende at det utenlandske selskap skal stilles fritt med hensyn til valg mellom å
etablere datterselskap eller filial, og at skattereglene heller ikke skal påvirke valget
mellom datterselskap og fast driftssted. Jeg kan ikke si meg enig i et slikt syn, som for
øvrig ikke var særlig utdypende prosedert for Høyesterett.
(51) Det klare utgangspunkt er at EU/EØS-statene har bevart kompetansen til å fordele
beskatningskompetansen seg imellom, jf. Andreas Bullen, EU, EØS og skatt, De fire
friheter og direkte beskatning side 159, med henvisning til EF-domstolens avgjørelse i
sak C-336/96 (Gilly). Og selv om nasjonale skatteregler i enkelte tilfelle er blitt
underkjent av EF-domstolen, forutsetter dette at det foreligger en diskriminering på
grunnlag av nasjonalitet. Jeg viser til Sejersted mfl., EØS-rett, 2. utgave, side 416. På
side 417 vises det til at en slik diskrimineringsvurdering forutsetter at det foreligger to
sammenlignbare situasjoner. Det er vanskelig å se at det at Invensys under visse
forutsetninger kunne ha unngått norsk beskatning ved å opprette et datterselskap i Norge

11
fremfor et fast driftssted, utgjør en sammenlignbar situasjon. En slik etablering ville
etablere et helt annet skatteregime med andre konsekvenser, jf. Sejersted mfl. side 419.
(52) Jeg konkluderer dermed med at endringsvedtaket, også for den del av kontrakten som
utgjorde vareleveranser, er materielt riktig. Endringsadgangen forutsetter imidlertid at det
er gitt uriktige eller ufullstendige opplysninger i selvangivelsen, jf. ligningsloven § 9-6
nr. 3, som jeg har vært inne på tidligere. Invensys har ikke gitt uriktige opplysninger på
dette punkt. Spørsmålet er om de var ufullstendige. Inntektene av kontraktene var ikke
med i selvangivelsen, og det var heller ikke gitt noen forklaring på hvorfor de ikke var
det. Jeg er likevel enig med lagmannsretten når den, under henvisning til Rt. 1992
side 1588 (Loffland), kommer til at opplysningene må anses som fullstendige.
Ligningsmyndighetens brev 14. juli 1998, der det blant annet ble stilt spørsmål om hvem
som var hovedleverandører, ble besvart på en måte der det fremgikk hvilke leverandører
som var norske, og det var skilt mellom vareleveranser og montasje/installasjon. For
Høyesterett er det, som jeg har vært inne på, kommet frem at de aktuelle fakturaene også
inneholdt mindre poster for montering. Jeg finner det likevel vanskelig å legge avgjørende
vekt på dette.
(53) Jeg må derfor ta stilling til om det at det er gitt uriktige eller ufullstendige opplysninger
på andre punkter i selvangivelsen, er tilstrekkelig til at ligningen kan endres. Som jeg har
vært inne på, er det på det rene at det ble gitt uriktige opplysninger om de direkte
kostnadene. Jeg har videre konkludert med at opplysningene vedrørende de indirekte
kostnadene, knyttet til marketingproblematikken, var ufullstendige. I tillegg kommer altså
at det ikke var gitt opplysninger om monteringselementene i de norske vareleveransene.
Spørsmålet om hvor langt endringsadgangen går, ut over direkte å rette feilen, og
eventuelt de direkte konsekvensene av feilen på andre poster, f.eks. i summering av
tallstørrelser, er ikke direkte avklart i rettspraksis.
(54) Ser man på ordlyden i ligningsloven § 9-6 nr. 1 sammenholdt med nr. 2 og 3, stiller den
ikke opp noe krav om sammenheng mellom feil og ligningsresultat, jf. uttrykket ”endring
av ligningen”. Bestemmelsen slik den lyder, kom inn ved stortingsbehandlingen, jf. Innst.
O. nr. 44 (1979–80) side 26, og det fremgår at komiteen mente at adgangen til endring til
ugunst for skattyter som har oppfylt sin opplysningsplikt etter kapittel 4, burde være mer
begrenset enn etter proposisjonens forslag. Dette kan trekke i retning av at det først og
fremst er den skattyter som på alle punkter har oppfylt sin opplysningsplikt, som er vernet
av den særlige fristregelen i nr. 3. Det bør etter mitt syn likevel foretas en noe mer
konkret vurdering av skattyterens lojalitet, sammenholdt med feilens art og
sammenhengen mellom feilen og det spørsmålet i ligningen det er aktuelt å rette.
(55) I Rt. 1999 side 1087 (Baker Hughes) la Høyesterett på side 1106 til grunn at feilaktige
opplysninger om et selskaps leiekostnader ga adgang til endring også av rentekostnadene.
Det var en slik sammenheng mellom leie og renter at også opplysningene om
rentekostnadene for de aktuelle årene måtte anses for å være uriktige. Det avgjørende for
Høyesterett i den saken var altså at opplysningene også på det andre punktet ble oppfattet
som uriktige, og spørsmålet om utvidet endringsadgang kom derfor ikke på spissen.
(56) Ser man på vår sak, foreligger det flere feil innenfor samme sakskompleks, nemlig
allokering av inntekter og utgifter til selskapets filial i Norge under utførelsen av ett og
samme prosjekt, nemlig meieriprosjektet i Sogn og Fjordane. Selvangivelsen var
summarisk, og ligningsmyndighetene måtte stille flere spørsmål underveis. De

12
korrigerende opplysningene kom gradvis, og først under bokettersynet, etter at Invensys
hadde vært skjønnslignet, og skjønnsligningen etter klage var opphevet, kom det frem at
det var skjedd en forholdsvis stor summeringsfeil for de direkte kostnadene. De spørsmål
som ble tatt opp, ble behandlet samlet for hele prosjektet. Jeg finner det på denne
bakgrunn ikke tvilsomt at endringsadgang foreligger. Jeg kan heller ikke se at det hefter
feil ved det skjønn som er utøvet i endringsvedtaket.
(57) Når det gjelder spørsmålet om tilleggsskatt, følger det av mitt syn på spørsmålet om det er
gitt uriktige eller ufullstendige opplysninger, at vilkårene ikke er til stede. Jeg er dermed
kommet til samme resultat som lagmannsretten i dette spørsmålet, og motanken fører ikke
frem.
(58) Det gjenstår da å se på fordeling av overskudd mellom Norge og Danmark for de to
prosjektene. Når det gjelder ligningen for 1997, som omfattet prosjektet i Sogn og
Fjordane, forelå det, som jeg har vært inne på, ikke noe eget prosjektregnskap for
henholdsvis montasje og vareleveranser, som kunne gi grunnlag for fordeling.
Omsetningen ble kalkulert ut fra en fordelingsnøkkel med utgangspunkt i de totale direkte
omkostningene i selskapets meieridivisjon. Det oppgitte tallet for totalkostnadene –
65 103 340 kroner – viste seg å være galt. Det riktige tallet skulle være 61 792 444
kroner. Dette tallet, som dermed skulle være utgangspunktet for beregningen av
selskapets skatteplikt til Norge, ble korrigert under bokettersynet og inngikk i
endringsvedtaket. Det er åpenbart at en slik feil måtte gi grunnlag for korreksjon av
samtlige beløp som var avhengige av dette tallet som beregningsfaktor, jf. det jeg har sagt
om dette tidligere.
(59) Invensys har gjort gjeldende at opprettingen er ufullstendig, idet det korrekte
kostnadsbeløpet må føre til at også de kostnader som tilføres installasjonsdelen, og
dermed tilskrives den norske del av prosjektet, samtidig måtte vært redusert fra
37 291 012 til 34 026 134 kroner. Invensys synes å mene at det er en feil ved
endringsvedtaket at man ikke har endret fordelingsbrøken i deres favør. Jeg oppfatter
dette som et angrep på ligningsnemndas konkrete skjønnsutøvelse som det, i hvert fall
slik saken er opplyst, ikke er mulig for Høyesterett å overprøve. Så lenge man har bygget
på tall Invensys selv har oppgitt, og også benyttet samme gjennomsnittlige påslag –
12,1 % – kan det vanskelig hevdes at skjønnet er vilkårlig. Ut fra det jeg har sagt
tidligere, er det heller ikke grunnlag for å kritisere saksbehandlingen på dette punkt. Det
er derfor ikke grunnlag for å oppheve vedtaket.
(60) Når det gjelder Norferm, gjelder endringsvedtaket ligningen for 1999, og det er dermed
klart at fristregelen i ligningsloven § 9-6 nr. 3 ikke er til hinder for at det forelå
endringsadgang. I motsetning til for Sogn- og Fjordane-prosjektet forelå det for Norferm
et eget prosjektregnskap. Endringsvedtaket går her ut på å sette regnskapstallene til side.
Begrunnelsen er den skjeve fordelingen av dekningsbidraget for den norske og danske
delen av prosjektet. For vareleveransene viste prosjektregnskapet et påslag på 37,2 %,
mens påslaget for installasjonsdelen ble negativt, på - 7,7%. I bokettersynsrapporten heter
det, etter at det er pekt på det påfallende i at bare den delen som skal skattlegges i utlandet
går med overskudd, og problemer knyttet til dette;
”Dertil kommer at aksept av en slik praksis fra skattyters side, ville stride mot
armlengdeprinsippet fastsatt i artikkel 7 nr. 2 i skatteavtalen. En må legge til grunn som
åpenbart, at et uavhengig foretak under de samme eller lignende vilkår, drivende med

13
samme type monteringsvirksomhet som her etablerer det faste driftssted, ville beregnet
seg større påslag på sine kostnader enn skattyter her har gjort.”
(61) Skatteavtalen artikkel 7 nr. 2 har følgende ordlyd:
”Når et foretagende i en kontraherende stat utøver forretningsvirksomhet i en annen
kontraherende stat gjennom et fast driftssted der, skal det, med forbehold av
bestemmelsen i punkt 3, i hver av de kontraherende stater tilskrives det faste driftssted
den fortjeneste som det ventelig ville ha ervervet hvis det hadde vært et særskilt og
selvstendig foretagende som utøvet samme eller lignende virksomhet under samme eller
lignende vilkår og som opptrådte helt uavhengig i forhold til det foretagende hvis faste
driftssted det er.”
(62) Bestemmelsen stiller opp et meget strengt prinsipp, som innebærer at det faste driftsstedet
fortjenestemessig behandles som om det var en selvstendig virksomhet, uavhengig av
hovedkontoret. Det fremstår derfor som klart at et fremlagt regnskap som – uten nærmere
forklaring – tilskriver det faste driftsstedet et underskudd, mens resten av virksomheten
har et forholdsvis betydelig overskudd, ikke uten videre kan forventes å bli lagt til grunn
ved ligningen. Jeg er enig med staten i at de rene regnskapstallene ikke var tilstrekkelige
til å kontrollere at armlengdeprinsippet var ivaretatt. Notatet fra Leif Bregnballe som ble
fremlagt under bokettersynet, der det ble vist til lav kalkulasjonsfaktor,
konkurranseforhold, uvante arbeidsforhold, overskridelser i timeforbruk, overtidsarbeid
og feil design som mulige medvirkende årsaker, var etter mitt syn heller ikke tilstrekkelig
konkret som forklaring.
(63) Jeg tilføyer at de nye og tildels annerledes forklaringer selskapets regnskapssjef Jens
Peter Juul har gitt under domstolsbehandlingen, også ved bevisopptak for Høyesterett,
ikke kan tas i betraktning i denne sammenheng. Jeg viser til det jeg har sagt tidligere om
etterfølgende bevis.
(64) Jeg finner derfor at ligningsmyndighetene hadde grunnlag for å sette selvangivelsen til
side, og til å fastsette inntekten ved skjønn. Videre kan jeg ikke se at det skjønn som er
utøvd, der totalprosjektets gjennomsnittlige påslagsprosent på 20,7 er lagt til grunn,
fremstår som vilkårlig eller usaklig. Når det gjelder saksbehandlingen og selskapets
mulighet for kontradiksjon, viser jeg til det jeg har sagt tidligere.
(65) Anken har ikke ført frem på noe punkt. Den aksessoriske motanken har heller ikke ført
frem. Lagmannsrettens dom skal etter dette stadfestes i sin helhet. Invensys må i samsvar
med hovedregelen i tvistemålsloven § 180 første ledd erstatte statens omkostninger for
Høyesterett. Tilsvarende må staten erstatte Invensys kostnader i forbindelse med
motanken. Arbeidet med motanken er ikke spesifisert i noen av partenes
omkostningsoppgaver, men har åpenbart vært begrenset. Staten har krevd erstattet
kr 506 375, hvorav kr 15 100 er omkostninger. Kravet inkluderer mva. Kravet tas til
følge, med et skjønnsmessig fratrekk på kr 10 000 for motanken, slik at omkostningene
settes til kr 496 375. Tilsvarende tilkjennes Invensys skjønnsmessig 10 000 kroner for
sine omkostninger i motanken. Jeg er enig i lagmannsrettens omkostningsavgjørelser,
som stadfestes.
(66) Jeg stemmer for denne

14
D O M :
1. Lagmannsrettens dom stadfestes.
2. I saksomkostninger for Høyesterett betaler Invensys Process Systems AS til staten
v/Sentralskattekontoret for utenlandssaker 496 375 –
firehundreognittisekstusentrehundreogsyttifem – kroner innen 2 – to – uker fra
forkynnelsen av denne dom med tillegg av den alminnelige forsinkelsesrente etter
forsinkelsesrenteloven § 3 første ledd første punktum fra utløpet av oppfyllelsesfristen
til betaling skjer.
3. I saksomkostninger for Høyesterett betaler staten v/Sentralskattekontoret for
utenlandssaker til Invensys Process Systems AS 10 000 – titusen – kroner innen 2 – to
– uker fra forkynnelsen av denne dom med tillegg av den alminnelige
forsinkelsesrente etter forsinkelsesrenteloven § 3 første ledd første punktum fra
utløpet av oppfyllelsesfristen til betaling skjer.
(67) Dommer Oftedal Broch: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(68) Dommer Lund: Likeså.
(69) Dommer Stang Lund: Likeså.
(70) Dommer Aasland: Likeså.
(71) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
1. Lagmannsrettens dom stadfestes.
2. I saksomkostninger for Høyesterett betaler Invensys Process Systems AS til staten
v/Sentralskattekontoret for utenlandssaker 496 375 –
firehundreognittisekstusentrehundreogsyttifem – kroner innen 2 – to – uker fra
forkynnelsen av denne dom med tillegg av den alminnelige forsinkelsesrente etter
forsinkelsesrenteloven § 3 første ledd første punktum fra utløpet av oppfyllelsesfristen
til betaling skjer.
3. I saksomkostninger for Høyesterett betaler staten v/Sentralskattekontoret for
utenlandssaker til Invensys Process Systems AS 10 000 – titusen – kroner innen 2 – to
– uker fra forkynnelsen av denne dom med tillegg av den alminnelige
forsinkelsesrente etter forsinkelsesrenteloven § 3 første ledd første punktum fra
utløpet av oppfyllelsesfristen til betaling skjer.