Sammendrag: Stabel, Coward, Flock, Bruzelius og GjølstadSpørsmål om redaktørene i Dagbladet og Aftenposten kunne straffes for uten hennes samtykke å ha offentliggjort fotografier av Veronica Orderud på vei ut av rettslokalet etter domfellelsen i Nes herredsrett 22. juni 2001.To bilder av en gråtende Veronica Orderud på vei ut til en sivil politibil ble offentliggjort, i Dagbladet 22. og 23. juni 2001 og ett i Aftenposten 23. juni 2001. Det ble utferdiget forelegg mot redaktør A og redaktør B, samt de fotojournalistene som hadde tatt bildene, for overtredelse av domstolloven § 198 tredje ledd jf. § 131 a. Samtlige nektet å vedta foreleggene, og saken ble bragt inn for Nedre Romerike tingrett, som frifant samtlige. Riksadvokaten anket frifinnelsen av de to redaktørene direkte til Høyesterett, som kom til at redaktørene måtte domfelles. Løsningen etter tradisjonell norsk rett er klar: Domstolloven § 131 a første ledd annet punktum forbyr fotografering av siktede eller domfelte på vei til eller fra rettsmøtet, og åpner ikke for andre unntak enn samtykke fra den siktede eller domfelte selv. Den dekker også Veronica Orderud på vei ut av rettslokalet og inn i en ventende sivil politibil. At hun straks etter domfellelsen var pågrepet, skapte ikke noen annen situasjon. Bestemmelsen om ytringsfrihet i EMK artikkel 10 medførte ikke noe annet resultat. I Rt. 2003 side 593 (Valebrokk-kjennelsen) la Høyesterett til grunn at fotograferingsforbudet ikke vil gjelde "hvor helt særegne hensyn tilsier at det må være adgang til å fotografere og offentliggjøre bilder". Slike helt særegne hensyn ble ikke funnet å være til stede. Avvisningsavgjørelsen fra EMD 6. mai 2003 i saken P4 Radio mot Norge, som nettopp gjaldt Orderudsaken, viser at statene har en vid skjønnsmargin når det gjelder "fair administration of justice". Høyesterett viste til at fotograferingsforbudet ikke bare skal verne mot identifisering og mot å bli avbildet i situasjoner med redusert selvkontroll, men også skal sikre en tillitvekkende og hensynsfull prosessordning. Hensynet til domstolenes verdighet og anseelse er også viktig. Orderudsaken var gruoppvekkende og gjenstand for enorm interesse, og Veronica Orderuds identitet var i høy grad allerede kjent. Hun var likevel i kjerneområdet av hva forbudet skal beskytte, og Høyesterett fant ikke at det forelå andre momenter som skulle gi pressen rett til å ta bildene og offentligheten krav på å få se dem. A og B fikk begge en bot på 10 000 kroner, subisidiært fengselsstraff i 15 dager. Veronica Orderud hadde krevet oppreisning, men Høyesterett fant ikke tilstrekkelig grunn til å tilkjenne det.

NORGES HØYESTERETT
Den 23. mars 2004 avsa Høyesterett dom i
HR-2004-00586-A, (sak nr. 2003/1485), straffesak, anke,
I.
Den offentlige påtalemyndighet (statsadvokat Gert Johan Kjelby)
mot
A
B (advokat Hans Stenberg-Nilsen)
II.
Veronica Orderud (advokat Frode Elgesem)
mot
A
B (advokat Hans Stenberg-Nilsen)
S T E M M E G I V N I N G :
(1) Dommer Stabel: Saken gjelder spørsmål om redaktørene i Dagbladet og Aftenposten kan
straffes for uten hennes samtykke å ha offentliggjort fotografier av Veronica Orderud på
vei ut av rettslokalet etter domfellelsen i Nes herredsrett 22. juni 2001.
(2) Politimesteren i Romerike utferdiget 24. mai 2003 forelegg mot A, redaktør i Dagbladet
og B, redaktør i Aftenposten, for overtredelse av domstolloven § 198 tredje ledd jf. § 131
a. Grunnlaget for forelegget var beskrevet slik for A:
"Den 22. juni 01 på Frogner Grendehus i Sørum, umiddelbart etter at Nes tingrett
hadde avsagt dom i "Orderudsaken", og de domfelte forlater rettslokalet, ble det av
fotojournalister tatt bilder av domfelte Veronica Orderud uten hennes samtykke.
Sjefredaktør A i Dagbladet besluttet at slike bilder skulle inntas i Dagbladet, og de ble
publisert i avisens utgaver 22. og 23. juni 01 uten Veronica Orderud sitt samtykke."

2
(3) Beskrivelsen var likelydende for B, men slik at det bare ble publisert ett bilde, i
Aftenpostens morgenutgave 23. juni 2001.
(4) Fotojournalistene som hadde tatt bildene, fikk forelegg for overtredelse av de samme
bestemmelsene. Samtlige nektet å vedta foreleggene. Saken ble bragt inn for retten, og ble
i henhold til domstolloven § 38 overført til Nedre Romerike tingrett. Veronica Orderud
fremmet krav om oppreisning. I rettens dom 15. oktober 2003 ble samtlige frifunnet.
Domsslutningen lød slik:
"1. A, f. 000051, B, f. 000043, C, f. 000075, D, f. 000071, og E, f. 000077, frifinnes
for overtredelse av domstolloven § 198 tredje ledd, jf. domstolloven § 131 a.
2. A, B, C, D og E, frifinnes for Veronica Orderuds oppreisningskrav.
3. I saksomkostninger for Nedre Romerike tingretts behandling av saken betaler
staten v/Justisdepartementet til A, B, C, D og E kr 100.000 –
etthundretusenkroner – innen to uker fra forkynnelse av denne dom."
(5) Tingretten kom, ut fra en helhetsvurdering av situasjonen, til at det forelå så særegne
hensyn at fotograferingsforbudet i domstolloven § 131 a ikke kunne komme til
anvendelse. Det ble særlig vist til at fotograferingen skjedde etter at Veronica Orderud var
blitt pågrepet etter domfellelsen, og at en slik pågripelse måtte anses som en ny rettslig og
faktisk situasjon. Det ble heller ikke funnet grunnlag for å idømme oppreisning.
(6) Påtalemyndigheten – riksadvokaten – har etter straffeprosessloven § 8 jf. § 323, anket
dommen for så vidt gjelder A og B direkte til Høyesterett. Frifinnelsen av de tre
fotojournalistene er godtatt. Anken gjelder lovanvendelsen under skyldspørsmålet og
avgjørelsen av Veronica Orderuds borgerlige rettskrav. Den siste delen av anken er
tiltrådt av henne. Høyesteretts kjæremålsutvalg har tillatt anke direkte til Høyesterett.
(7) Det er for Høyesterett fremlagt skriftlige forklaringer fra Veronica Orderud, fra advokat
Heidi Ysen og fra generalsekretær Nils E. Øy. Saken står i det vesentlige i samme stilling
som for tingretten.
(8) Jeg behandler straffespørsmålet først.
(9) Påtalemyndigheten har gjort gjeldende at frifinnelsen bygger på feil lovanvendelse. Det
foreligger ikke "helt særegne hensyn", som lagt til grunn i Rt. 2003 side 539*
* 593
Rettet i (Valebrokk-kjennelsen). Fotograferingsforbudet i domstolloven § 131 a første ledd annet
henhold til punktum skal beskytte helt sentrale rettshåndhevelseshensyn. Statene har etter Den
strpl. § 44,
jf. § 46. europeiske menneskerettskonvensjon (EMK) artikkel 10 nr. 2 en vid skjønnsmargin på
dette området.
25. mars 2004
Liv Gjølstad (sign.)
(10) A og B har gjort gjeldende at tingrettens dom er riktig. Kjerneområdet for
fotograferingsforbudet er inne i rettssalen, og vernet avtar når man fjerner seg fra dette i
tid og rom. Forbudet er et vesentlig inngrep i ytringsfriheten. Orderudsaken hadde stor
offentlig interesse, og medførte generelt et stort informasjonsbehov. Pågripelsen
forsterket dette. Det forelå ikke noe presserende behov for å hindre media i utføre sin
informasjonsoppgave, som også omfatter visualisering gjennom fotografier.

3
(11) Bakgrunnen for saken er to fotografier av Veronica Orderud gjengitt i Dagbladet 22. og
23. juni 2001, og ett gjengitt i Aftenposten 23. juni 2001. Hun var som en av fire i den
såkalte Orderudsaken tiltalt for medvirkning til drap på sine svigerforeldre og sin
svigerinne. Saken vakte særdeles stor offentlig interesse, og ikke minst medieinteresse.
Av denne grunn ble forhandlingene, i mangel av egnet rettslokale, holdt i Frogner
grendehus i Sørum. Forhandlingene hadde pågått fra 18. april til 15. juni, og dom ble
avsagt 22. juni 2001. Domsavsigelsen skjedde med direkte fjernsynsoverføring og med
stort presseoppbud.
(12) Tingretten har lagt til grunn at Veronica Orderud under opplesningen av dommen skjønte
at hun ville bli domfelt, og at hun fikk en fysisk reaksjon i form av kvalme. Dette gjorde
at hun gikk ut på toalettet, sammen med sin ene forsvarer, advokat Heidi Ysen. Deretter
gikk hun inn på et siderom, der hun gråt og var dypt fortvilet. Kort etter fikk hun beskjed
om at hun var pågrepet på ny, med sikte på varetektsfengsling. Ryktet hadde spredd seg,
og en stor mengde fotojournalister sto oppstilt utenfor grendehuset. Veronica Orderud
forlot lokalet 20-30 minutter etter domsavsigelsen sammen med advokat Ysen, fulgt av en
sivilkledd politimann få meter bak de to. På vei til den sivile politibilen, som sto parkert
20-30 meter fra utgangen, ble hun fotografert en rekke ganger. De bildene saken gjelder,
er av tingretten beskrevet slik:
"I Aftenposten ble 23. juni 2001 publisert et bilde over ca 1/5 side. Bildet er tatt av
tiltalte nr. 5: C, som arbeidet som fotojournalist i billedbyrået Scanpix. Det viser en
gråtende Veronica Orderud utenfor rettslokalet, fotografert forfra med et lommetørkle
i hånden. Advokat Heidi Ysen går ved siden av og gjør en avvergende håndbevegelse i
retning journalisten. Rett bak de to går en mann, i retten identifisert som en sivilkledd
politimann. Det er på det rene at dette bildet ble innkjøpt og publisert også av en rekke
andre aviser over hele landet.
Dagbladet ga ut en ekstrautgave 22. juni 2001, hvor det er gjengitt et bilde over ca 2/3
avisside. Bildet er tatt av tiltalte nr. 4: D, som på den tiden arbeidet som tilkalt
journalist i Dagbladet. Bildet viser Veronica Orderud og advokat Heidi Ysen bakfra. A
holder lommetørkleet opp mot ansiktet. I sin utgave 23. juni 2001 gjenga Dagbladet et
mindre bilde som viser Veronica Orderud inne i den sivile politibilen. Bildet er tatt av
tiltalte nr. 3: E."
(13) Tingretten har lagt til grunn at Veronica Orderud ikke hadde gitt samtykke til
fotograferingen. Tvert imot forsøkte advokat Heidi Ysen på hennes vegne aktivt å
forhindre fotografering. Jeg legger videre til grunn at det samtykket retten hadde gitt til
direkte fjernsynssending av domsavsigelsen, bare gjaldt selve opplesningen av dommen.
Det er uansett på det rene at rettens adgang til å gjøre unntak fra fotograferingsforbudet
etter domstolloven § 131 a annet ledd bare gjelder under selve hovedforhandlingen.
Denne bestemmelsen er derfor ikke aktuell i vår sak.
(14) Spørsmålet i saken er om det var i strid med domstolloven § 131 a, og dermed straffbart
etter domstolloven § 198 tredje ledd, å offentliggjøre bilder av en gråtende Veronica
Oredrud, ute av seg og oppløst i tårer, idet hun forlater rettslokalet etter å ha mottatt en
fellende dom for medvirkning til trippeldrap. Hvis det besvares med ja, oppstår
spørsmålet om håndhevelse av forbudet er i strid med bestemmelsen om ytringsfrihet i
EMK artikkel 10, jf. menneskerettsloven § 3. Domstolloven § 131 a første ledd lyder slik:
"Under forhandlingene i straffesaker er fotografering, filmopptak og opptak for radio
eller fjernsyn forbudt. Det er også forbudt å fotografere eller gjøre opptak av den

4
siktede eller domfelte på veg til eller fra rettsmøtet eller under opphold i den bygning
hvor rettsmøtet holdes, om han ikke samtykker."
(15) Det er annet punktum som er av interesse i vår sak. Bestemmelsen gir en selvstendig
beskyttelse for siktede eller domfelte mot fotografering eller opptak under opphold i
rettsbygningen, og på vei til og fra rettslokalet. Den åpner ikke for andre unntak enn
samtykke fra den siktede eller domfelte selv, jf. det jeg tidligere har nevnt når det gjelder
rettens mulighet til å gjøre unntak etter annet ledd.
(16) Spørsmålet er hvilke begrensninger som følger av uttrykket "på veg til eller fra
rettsmøtet". Jeg er enig med tingretten i at fotograferingsforbudet bare gjelder "i det
umiddelbare området rundt rettslokalet, dvs. normalt til parkeringsplassen, og at den
særskilte beskyttelse som følger av § 131 a ikke gjelder etter at siktede kjører vekk fra
rettslokalet". Tingretten har kommet til at bestemmelsen dermed også omfatter Veronica
Orderud på vei ut av rettssalen og inn i den ventende bilen. Jeg er enig i dette. Jeg er også
enig med tingretten i at det faktum at hun på dette tidspunkt var pågrepet, ikke hindrer at
bestemmelsen anvendes.
(17) Jeg må etter dette klart konkludere med at de aktuelle bildene er i strid med
fotograferingsforbudet i domstolloven § 131 a. Jeg må derfor vurdere om bestemmelsen
om ytringsfrihet i EMK artikkel 10 likevel fører til et annet resultat.
(18) Om den generelle avveiningen her viser jeg til drøftelsen i Valebrokk-kjennelsen, som
også gjaldt fotograferingsforbudet i domstolloven § 131 a første ledd annet punktum.
Høyesterett kom under dissens 3-2 til at TV2s filming etter domfellelsen av en av de
domfelte i Baneheiasaken, ikke kunne straffes. Flertallet uttalte, med tilslutning fra
mindretallet, at hovedregelen må være forbud mot fotografering i rettssalen, også etter at
retten er hevet, men slik at forbudet ikke vil gjelde "hvor helt særegne hensyn tilsier at det
må være adgang til å fotografere og offentliggjøre bildene".
(19) Flertallet viste til at formålet med forbudet er å verne siktedes og domfeltes "omdømme
eller rettigheter", slik at loven forfølger et legitimt formål. Selv om håndheving av
fotograferingsforbudet i utgangspunktet er et vesentlig inngrep etter artikkel 10 nr. 1, må
det vurderes om inngrep likevel er nødvendig i et demokratisk samfunn, jf. artikkel 10 nr.
2. Utgangspunktet må være at det generelt er viktig å gi siktede og domfelte vern mot å
bli eksponert gjennom fotografering i rettssalen, både under selve forhandlingene og i
umiddelbar tilknytning til disse. Flertallet viste til at de fleste land har forbud mot slik
fotografering, selv om rekkevidde og utforming varierer. Som en konklusjon heter det i
avsnitt 62:
"Realiteten i dette blir en hovedregel med forbud mot å fotografere i rettssalen etter at
retten er hevet, og forbud mot offentliggjøring av bildene, men slik at forbudet ikke vil
gjelde hvor helt særegne hensyn tilsier det. Til en slik regel har påtalemyndigheten
anført at den vil føre til en uthuling av fotograferingsforbudet. Det er selvfølgelig riktig
at en regel med visse begrensninger vil være mindre absolutt. Men en slik regel vil ikke
føre til at det er "fritt fram" for nyhetsmediene til å fotografere og offentliggjøre bilder
når det finnes hensiktsmessig. Fotograferingsforbudet bæres av tunge reelle hensyn,
ikke minst i situasjonen umiddelbart etter at dom er avsagt, og det skal mye til for at det
da skal aksepteres som nødvendig å fotografere domfelte og vise disse bildene."
(20) Utgangspunktet at fotograferingsforbudet ikke er i strid med artikkel 10, kan synes å være
styrket gjennom avvisningsavgjørelsen 6. mai 2003 fra Den europeiske

5
menneskerettsdomstol (EMD) i saken P4 Radio Hele Norge ASA mot Norge. Kanalen P4
fikk avslag på søknad om å radiokringkaste opptak av forhandlingene for Nes herredsrett i
Orderudsaken. Selskapet påkjærte forgjeves beslutningen til Eidsivating lagmannsrett og
videre til Høyesteretts kjæremålsutvalg, jf. Rt. 2001 side 568, og bragte deretter saken inn
for EMD med påstand om brudd på artikkel 10.
(21) EMD fant klagen "manifestly ill-founded". Domstolen ga uttrykk for at opptaks- og
sendeforbudet i noen grad måtte ses som et inngrep i ytringsfriheten etter artikkel 10 nr. 1.
Den pekte likevel på at det, så langt det gjelder radio- og fjernsynssendinger fra
rettsforhandlinger, ikke finnes noen felles oppfatning ("common ground") i
medlemslandenes rettssystemer. Avveiningen mellom behovet for offentlighet og
hensynet til uforstyrret avvikling av rettsforhandlingene kunne løses på forskjellige måter.
Videre heter det på side 5 i avgjørelsen:
"Depending on the circumstances, live broadcasting of sound and pictures from a court
hearing room may alter its characteristics, generate additional pressure on those
involved in the trial and, even, unduly influence the manner in which they behave and
hence prejudice the fair administration of justice. …"
(22) EMD gir videre uttrykk for at de nasjonale myndigheter, spesielt domstolene, er nærmere
til å vurdere om kringkasting av forhandlingene i den enkelte sak kan komme i motstrid
med "fair administration of justice". Som en konklusjon gis det uttrykk for at
medlemslandene på dette punkt må ha en "wide margin of appreciation". Hovedregelen i
domstolloven § 131 a, som er identisk for kringkasting og fotografering, ble således ikke
funnet problematisk i forhold til EMD artikkel 10.
(23) Selv om avgjørelsen er avsagt før Høyesteretts kjennelse i Valebrokksaken, var
premissene ikke kjent på dette tidspunkt, og var derfor verken påberopt eller lagt til grunn
i saken. Det som er uttalt i kjennelsen avsnitt 57 om EMDs prøvingsintensitet i forhold til
artikkel 10, kan på bakgrunn av P4-avgjørelsen derfor nok modifiseres noe i forhold til
domstolsforhandlinger. Det må legges til grunn at skjønnsmarginen for hvilke inngrep
som vurderes som nødvendige for å sikre "fair administration of justice", er forholdsvis
vid.
(24) Synspunktene i denne avgjørelsen må få betydning også i forhold til domstolloven § 131
a første ledd annet punktum. Hensynene bak fotograferingsforbudet kan, slik
riksadvokaten har gjort i en påtegning i saken, oppsummeres slik:
– Vernet mot identifisering gjennom fotografering.
– Vernet mot å bli avbildet i situasjoner med redusert selvkontroll.
– Hensynet til et av grunnkravene til en god prosessordning, nemlig at den er
tillitvekkende og hensynsfull overfor de involverte. En siktet eller domfelt som må
"bane seg adgang" gjennom pressefotografer og fjernsynsteam, kan – uavhengig
av de rene personvernhensyn – føle dette som en betydelig tilleggsbelastning.
– Hensynet til å beskytte domstolenes verdighet og anseelse. Fordi det i stor grad er
domstolen som krever siktedes tilstedeværelse, noe som åpenbart kan være
belastende, er det viktig at den samtidig sikrer siktede en fair og hensynsfull
behandling. Svikter dette, rammes ikke bare siktede, men også domstolen, som

6
skal sikre at siktede blir behandlet på en hensynsfull måte i og omkring
rettslokalet.
(25) Det vil si at fotograferingsforbudet, ved siden av personvernhensyn, bæres av helt sentrale
prinsipper for forsvarlig rettergang. Selv om hensynet til offentlighet, herunder
tilfredsstillende muligheter for en aktiv og årvåken presse, også er sentralt, betyr dette at
det må foretas en avveining. Lovgiver foretok denne avveiningen ved innføringen av
domstolloven § 131 a, og straffebestemmelsen i § 198 tredje ledd, i forbindelse med
vedtakelsen av straffeprosessloven 22. mai 1981 nr. 25. Det fremgår av forarbeidene at
bakgrunnen var at eksisterende lovgivning, bl.a. fotografiloven av 1960, ikke ble funnet å
gi siktede og domfelte tilstrekkelig vern mot å bli "fritt vilt for pressen" – spesielt i saker
med stor offentlig interesse.
(26) Jeg tilføyer at bestemmelsen ikke har vært oppfattet som et problem i forhold til EMK
artikkel 10. Tvilen på dette punkt har først og fremst vært knyttet til andre sider ved den
nye § 390 c i straffeloven, som er vedtatt ved lovendring 4. juni 1999 nr. 37, men ennå
ikke trådt i kraft. Denne bestemmelsen innebærer en utvidelse av fotograferingsforbudet,
blant annet i forhold til mistenkte i politiets varetekt. Slik saken ligger an, går jeg ikke
nærmere inn på dette.
(27) På denne bakgrunn går jeg nå over til å vurdere om det i vår sak foreligger helt særegne
hensyn, jf. Valebrokk-kjennelsen, slik at fotograferingsforbudet må vike til fordel for
ytringsfriheten. Flertallet i den saken la i avsnitt 63 vekt på at saken – de opprørende
barnedrapene i Baneheia – hadde vakt voldsom offentlig interesse, og på at den domfeltes
identitet var kjent. Det ble også vist til at bildene kunne vise noe vesentlig – i betydningen
negativt – om hans personlighet. Det avgjørende hensynet, omtalt i avsnitt 64, var
imidlertid at bildene hadde preg av å være et korrektiv, ved at de viste en annen og mer
uberørt reaksjon på dommen enn det forsvareren offentlig hadde gitt uttrykk for. Dette ble
oppfattet som informasjon som offentligheten i en slik sak hadde krav på å få tilgang til.
(28) Overført på vår sak, er det klart at også Orderudsaken var gruoppvekkende og gjenstand
for enorm offentlig interesse. Videre var Veronica Orderuds identitet i høy grad allerede
kjent da bildene ble tatt. Bildene av henne har likevel etter mitt syn et helt annet preg.
Den reaksjonen hun viste på dommen – fortvilelse og oppløsthet i tårer – må betegnes
som normal og forventet, situasjonen tatt i betraktning. Hun var i en situasjon med
redusert selvkontroll i umiddelbar tilknytning til domfellelsen i tingretten – med andre ord
i kjerneområdet av hva fotograferingsforbudet skal beskytte. Det avgjørende må derfor bli
om det forelå andre momenter som skulle gi pressen rett til å ta bildene og offentligheten
krav på å få se dem.
(29) Avgjørende for tingrettens frifinnelse var at pågripelsen – som skjedde umiddelbart etter
domsavsigelsen – ble oppfattet som en ny faktisk og rettslig situasjon.
Pågripelsessituasjonen var en hendelse det ifølge tingretten var legitimt for massemedia å
dekke, også med bilder. Etter mitt syn er det ikke grunnlag for å si at pågripelsen gjør at
"helt særegne hensyn" forelå. Pågripelse etter en fellende dom er ikke helt uvanlig, og
kunne ikke være upåregnelig i en alvorlig drapssak som Orderudsaken, der de tiltalte
hadde vært på frifot under hele hovedforhandlingen. Jeg kan heller ikke se at de
hensynene som bærer vernet mot fotografering i og omkring rettslokalet, er mindre i en
slik situasjon. Så lenge bildene ikke viste noe helt spesielt, for eksempel knyttet til
politiets fremgangsmåte ved selve pågripelsen, må vernet etter mitt syn være det samme.

7
(30) Forsvareren har med styrke gjort gjeldende at det gruoppvekkende i det Veronica Orderud
er dømt for, og den store offentlige interessen for saken, gir media en rett og plikt til å
informere, også på tvers av de domfeltes interesser. Og i dagens mediesamfunn er slik
informasjon ufullstendig uten bilder, noe som innebærer at fotoforbudet må få begrenset
rekkevidde. Etter mitt syn må det vern domfelte har etter domstolloven § 131 a, i
prinsippet gjelde uavhengig av sakens karakter, og av den medieinteressen den fører til.
De som er domfelt for svært alvorlige og oppsiktsvekkende forbrytelser, vil i praksis
oftest ikke kunne unngå å være identifisert. De øvrige hensynene bak fotoforbudet er like
fullt til stede, ofte i sterkere grad enn for andre domfelte.
(31) Forsvareren har også gjort gjeldende at en håndheving utelukkende mot redaktørene i
Dagbladet og Aftenposten er i strid med diskrimineringsforbudet i EMK artikkel 14. Det
vises til at en rekke andre aviser tok tilsvarende bilder, og offentliggjorde dem, uten at det
ble grepet inn. Dette synspunkt kan ikke føre frem. Selv om anmeldelsen også omfattet
noen andre aviser, skjedde den videre oppfølgning i påtalemyndigheten, så vidt jeg har
forstått det, ut fra rene påtalemessige vurderinger. Dette må det være anledning til uten å
komme i strid med diskrimineringsforbudet i artikkel 14.
(32) Jeg er således kommet til at tingrettens frifinnende dom ikke bygger på riktig
lovanvendelse. Saken er tilstrekkelig opplyst til at Høyesterett kan avsi ny dom, jf.
straffeprosessloven § 345 annet ledd. De tiltalte har ikke hatt merknader til at dette i så
fall skjer. Jeg finner at A og B må dømmes i samsvar med forelegget, og at straffen som
er foreslått i aktors påstand, en bot på 10 000 kroner, subsidiært fengselsstraff i 15 dager,
kan være passende for begge.
(33) Avslutningsvis behandler jeg det borgerlige rettskrav.
(34) Veronica Orderud har nedlagt påstand om oppreisning begrenset oppad til 50 000 kroner
fra hver av de tiltalte. Hun gjør gjeldende at når de blir dømt for overtredelse av
domstolloven § 198 tredje ledd jf. § 131 a, vil også vilkårene for å tilkjenne oppreisning
etter skadeserstatningsloven § 3-6 første ledd siste punktum være oppfylt. Jeg er enig i at
det ofte vil kunne være slik. Jeg går imidlertid ikke nærmere inn på dette, da det dreier
seg om en kan-bestemmelse og jeg uansett ikke finner at det er tilstrekkelig grunn til å
tilkjenne en økonomisk kompensasjon i denne sak.
(35) Det fremgår av det jeg har uttalt om straffespørsmålet, at det ikke er personvernhensyn
som har vært dominerende ved min vurdering. Det fremgår videre av Veronica Orderuds
forklaring at hun ikke engang var seg bevisst at bildene ble tatt. Krenkelsen ligger
utelukkende i offentliggjøringen, som ikke var spesielt fremtredende i forhold til det som
ellers ble publisert om henne. Saken har først og fremst dreiet seg om grensedragningen
mellom pressens informasjonsarbeid og sentrale rettergangsprinsipper. Når situasjonen er
denne, mener jeg at en ren straffereaksjon mot redaktørene, i form av bøter, er
tilstrekkelig til å markere at grensen var overtrådt, og at det ikke er grunn til å tilkjenne
oppreisning.
(36) Jeg stemmer for denne

8
D O M :
1. A, født 00.00.1951, dømmes for overtredelse av domstolloven § 198 tredje ledd jf.
§ 131 a første ledd annet punktum, til en bot på 10 000 – titusen – kroner,
subsidiært fengsel i 15 – femten – dager.
2. B, født 00.00.1943, dømmes for overtredelse av domstolloven § 198 tredje ledd jf.
§ 131 a første ledd annet punktum, til en bot på 10 000 – titusen – kroner,
subsidiært fengsel i 15 – femten – dager.
3. A og B frifinnes for kravet om oppreisning.
(37) Dommer Bruzelius: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med førstvoterende.
(38) Dommer Coward: Likeså.
(39) Dommer Flock: Likeså.
(40) Dommer Gjølstad: Likeså.
(41) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
1. A, født 00.00.1951, dømmes for overtredelse av domstolloven § 198 tredje ledd jf.
§ 131 a første ledd annet punktum, til en bot på 10 000 – titusen – kroner,
subsidiært fengsel i 15 – femten – dager.
2. B, født 00.00.1943, dømmes for overtredelse av domstolloven § 198 tredje ledd jf.
§ 131 a første ledd annet punktum, til en bot på 10 000 – titusen – kroner,
subsidiært fengsel i 15 – femten – dager.
3. A og B frifinnes for kravet om oppreisning.