Dato: 2025-10-13

Sammendrag: En kvinne hadde utsatt sin samboers datter for vold mot hodet. Barnet, som var to år gammelt, fikk svært alvorlige hodeskader, blant annet et 13 centimeter langt brudd i bakhodet og hjerneblødninger. Kun tilfeldigheter avverget varige skader.

Kvinnen ble først dømt i tingretten til fengsel i 1 år og 3 måneder for grov mishandling i nære relasjoner etter straffeloven § 283. Lagmannsretten økte straffen til fengsel i 1 år og 6 måneder. Det var da gitt 4 måneder fradrag i straffen fordi det hadde tatt lang tid å behandle saken. Påtalemyndigheten mente at straffen var for mild, og anket til Høyesterett.

Høyesterett har skjerpet straffen til fengsel i 2 år og 2 måneder, etter at det er gitt 4 måneder i fradrag for lang saksbehandlingstid. Det er lagt vekt på at den grove voldshandlingen rammet et lite barn som var under tiltaltes omsorg, og som var helt ute av stand til å beskytte seg selv. Handlingen hadde et meget høyt skadepotensial og kunne lett ha ført til død eller varige hjerneskader. Høyesterett peker på at vold i nære relasjoner skal straffes strengere enn sammenlignbare voldshandlinger.

Dommen gir veiledning for straffutmålingen ved vold i nære relasjoner der offeret er et lite barn.

D O M
avsagt 13. oktober 2025 av Høyesterett i avdeling med
dommer Ragnhild Noer
dommer Wenche Elizabeth Arntzen
dommer Thom Arne Hellerslia
dommer Eyvin Sivertsen
dommer Christian Lund
HR-2025-2003-A, (sak nr. 25-077712STR-HRET)
Anke over Agder lagmannsretts dom 1. april 2025
Påtalemyndigheten (konstituert statsadvokat Trine Erdal)
mot
A (advokat Øystein Ola Storrvik)

2
S T E M M E G I V N I N G
(1) Dommer Sivertsen:
Sakens spørsmål og bakgrunn
(2) Saken gjelder straffutmåling for grov mishandling av et barn.
(3) A ble 5. april 2024 tiltalt for grov mishandling i nære relasjoner etter straffeloven § 283,
jf. § 282. Grunnlaget for tiltalen er beskrevet slik:
«Forut for torsdag 14. oktober 2021 kl. 19:20, i ---veien 0 i Tønsberg og/eller andre
steder, utsatte hun ved flere anledninger sin samboers datter, B f. 00.00.2019 for vold
slik at B fikk brudd i hodeskallen, blødninger under den harde hjernehinne, blødninger
og hevelser i hjernevevet, netthinneblødninger på begge øyne, flere blåmerker,
sårskader og hevelser på kroppen og/eller annengrads brannskade på høyre hånd.»
(4) I Vestfold tingretts dom 26. september 2024 ble A funnet skyldig i grov mishandling ved at
hun ved en enkeltstående hendelse hadde utsatt barnet for stump vold mot hodet. A ble
dømt til fengsel i 1 år og 3 måneder samt til å betale 150 000 kroner i
oppreisningserstatning til barnet.
(5) A anket bevisbedømmelsen under skyldspørsmålet og straffutmålingen til lagmannsretten.
Hun krevde også ny behandling av kravet om oppreisningserstatning.
(6) Agder lagmannsrett avsa 1. april 2025 dom med slik domsslutning:
«1. A, født 00.00.1995, dømmes for overtredelse av straffeloven § 283 jf. § 282
til fengsel i 1 – ett – år og 6 – seks – måneder.
2. A dømmes til å betale oppreisningserstatning til B med
150.000 – etthundreogfemtitusen – kroner innen 2 – to – uker fra dommen
forkynnes.»
(7) Også domfellelsen i lagmannsretten gjaldt ett tilfelle av stump vold mot barnets hode.
(8) A anket dommen til Høyesterett for så vidt gjelder lovanvendelsen, saksbehandlingen og
avgjørelsen om oppreisningserstatning. Påtalemyndigheten anket straffutmålingen.
(9) Høyesteretts ankeutvalg fremmet påtalemyndighetens anke over straffutmålingen til
behandling. As anke er ikke tillatt fremmet.
(10) Påtalemyndigheten har i korte trekk gjort gjeldende at straffen i lagmannsrettens dom er
for lav. Straffenivået for mishandling i nære relasjoner bør være høyere enn for
sammenlignbare voldslovbrudd. Påstanden er at straffen settes til fengsel i 2 år og
8 måneder.
(11) A har i korte trekk gjort gjeldende at lagmannsrettens straffutmåling er riktig.
Påtalemyndighetens anførsler bygger på rettspraksis om vesentlig mer alvorlige
HR-2025-2003-A, (sak nr. 25-077712STR-HRET)

3
voldshendelser. Straffenivået for voldsforbrytelser ble hevet ved lovendring i 2010. Det er
ikke grunnlag for en ytterligere skjerping. Påstanden er at anken forkastes.
Mitt syn på saken
Bakgrunnen for saken
(12) Tiltalte og C ble kjærester våren 2021 og flyttet etter kort tid sammen i hans bolig. De var
samboere frem til våren 2022, da forholdet tok slutt.
(13) C har datteren B fra et tidligere forhold. Hun bodde 40 prosent av tiden hos ham.
(14) Voldshendelsen fant sted om ettermiddagen 14. oktober 2021, da B var knapt to år
gammel. Tiltalte var alene med B og skulle bade henne mens C var ute i et ærend. Tiltalte
påførte da B et kraftig traume i bakhodet som førte til alvorlige hodeskader. Ifølge
lagmannsrettens dom fikk hun et 13 centimeter langt brudd i bakre del av hodeskallen.
Videre fikk hun «subdural blødning over venstre storhjernehalvdel og mellom
storhjernehalvdelene, kontusjonsskade i hjernevevet på høyre side bak i hodet, blødning i
bakhodet utenpå bruddet, underhudsblødninger utenpå hjerneskallen på høyre side og bak i
hodet, samt blødninger på netthinnene i begge øynene». Lagmannsretten betegnet de
samlede skadene som «svært alvorlige»:
«Hodeskadene B ble påført var svært alvorlige, og kunne lett ha hatt fatalt utfall.
Begge de sakkyndige har forklart at kraniebruddet er av et omfang som er uvanlig å
se. Bruddlinjen går nesten fra toppen av hodet ned til nakkegropen; mer presist
strekker det seg 13 centimeter fra høyre isseben, krysser lambda-sømmen som
forbinder bakhodebenet med issebena, og følger videre hele veien ned til åpningen ved
bunnen av bakhodebenet hvor ryggmargen går gjennom. Tilsvarende skader kunne lett
medført død eller alvorlig varig hjerneskade, noe som viser alvoret, og i seg selv med
styrke trekker i retning av at mishandlingen må anses som grov.»
(15) Selv om flere sakkyndige har vurdert skadebildet, er det uklart nøyaktig hvordan volden er
utøvd, utover at det er tale om ett eller flere kraftige støt mot hodet. Lagmannsretten har
beskrevet volden slik:
«Lagmannsretten er ikke i tvil om at tiltalte har utført den skadevoldende
handlingen/volden forsettlig, hva enten den har bestått i å dytte eller slå Bs bakhode
mot en hard overflate, mest sannsynlig at hodet har blitt holdt fast og dyttet mot
veggen eller gulvet på badet.»
(16) Med støtte i de sakkyndiges vurderinger mente lagmannsretten at volden var utøvd med
«betydelig kraft»:
«Begge de sakkyndige har vurdert at kraniebruddet sammenholdt med
bløtdelshevelsen i bakhodet er forårsaket av et direkte traume mot bakhodet. … De har
også forklart at det må betydelig energi til for å forårsake et kraniebrudd av et slikt
omfang. Volden må med andre ord ha vært utøvd med betydelig kraft.»
(17) Som følge av volden mistet B bevisstheten og fikk alvorlige krampeanfall. Tiltalte varslet
C på telefon, og de tilkalte begge ambulanse ved å ringe Akuttmedisinsk
kommunikasjonssentral. B ble innlagt ved akuttmottaket ved Sykehuset i Vestfold.
HR-2025-2003-A, (sak nr. 25-077712STR-HRET)

4
(18) Etter utskriving fra sykehuset en drøy uke senere var B hjemme med sin mor frem til
januar 2022, da B – gradvis og forsiktig – begynte opptrapping i barnehagen med
oppfølging fra en assistent. Fra april 2022 var hun i stand til å delta på vanlig måte i
barnehagen.
(19) Til tross for det store skadepotensialet ved voldshandlingen fungerte B som normalt ved
lagmannsrettens behandling av saken og var uten tegn til senskader. På bakgrunn av
sakkyndige vurderinger – og med henvisning til statistikk – uttalte lagmannsretten at B «er
av den heldige 1/3 som ikke har fått noen varige mén påvist etter tilsvarende skade».
Lagmannsrettens dom
(20) Tiltalte ble i lagmannsretten dømt for grov mishandling i nære relasjoner etter straffeloven
§ 283, jf. § 282. Den alvorlige voldshandlingen ble begått mot samboerens barn, som var i
tiltaltes omsorg, jf. § 282 første ledd bokstav b og e. Mishandlingen var grov fordi den
førte til «betydelig skade» og dessuten rammet en forsvarsløs person, jf. § 283 andre
punktum bokstav c.
(21) Lagmannsretten fant det bevist at tiltalte handlet forsettlig, og at forsettet også omfattet den
betydelige skaden ved at tiltalte i det minste hadde «passiv bevissthet om at handlingen
mest sannsynlig ville medføre alvorlig hodeskade».
(22) Retten tok utgangspunkt i et straffenivå på fengsel i 1 år og 10 måneder. Etter fradrag for
lang saksbehandlingstid ble straffen satt til fengsel i 1 år og 6 måneder.
(23) Høyesterett skal ikke vurdere skyldspørsmålet, men ta stilling til straffutmålingen basert på
det faktum lagmannsretten har funnet bevist.
Straffutmålingen
(24) Strafferammen for mishandling i nære relasjoner er hevet flere ganger. Fra 1. januar 2006
hadde straffeloven 1902 § 219 første ledd en strafferamme på fengsel i 3 år. Den ble økt til
4 år ved lovendring 25. juni 2010, som skjerpet straffenivået for en rekke seksual- og
voldslovbrudd. Grove overtredelser av § 219 kunne etter andre ledd straffes med fengsel
inntil 6 år. Etter at gjeldende straffelov trådte i kraft 1. oktober 2015, er strafferammen
6 års fengsel etter § 282, mens den er 15 år for grove overtredelser, jf. § 283. Dette er en
tilpasning til strafferammen for grove kroppskrenkelser og kroppsskader,
jf. Ot.prp. nr. 22 (2008–2009) side 199. Ved bruk av rettspraksis som gjelder forhold som
er begått før oktober 2015, må det tas hensyn til denne straffskjerpelsen,
jf. HR-2020-1345-A avsnitt 13.
(25) Kjerneområdet for mishandlingsbestemmelsene er tilfeller der det har dannet seg et
mønster av vedvarende og gjentatte krenkelser av den nærstående, jf. HR-2019-1787-A
avsnitt 18. Bestemmelsene skal favne helheten, kompleksiteten og de psykiske aspektene
ved en tilværelse som preges av slike krenkelser, jf. Rt-2011-34 avsnitt 19–20.
Straffutmålingen beror derfor på en sammensatt vurdering der sentrale momenter er hvor
HR-2025-2003-A, (sak nr. 25-077712STR-HRET)

5
lenge krenkelsene har funnet sted, karakteren av krenkelsene, hyppigheten,
skadepotensialet og de konkrete skadevirkningene, jf. HR-2020-1345-A avsnitt 17.
(26) På bakgrunn av slike særtrekk ved mishandling i nære relasjoner er det uttalt i Ot.prp.
nr. 22 (2008–2009) side 199 at straffenivået generelt bør «ligge noe over straffenivået for
sammenlignbare voldslovbrudd». Dette er fulgt opp i rettspraksis, se blant annet
HR-2019-1675-A avsnitt 70–73 og HR-2019-2205-A avsnitt 94.
(27) Også en enkeltstående handling, som saken her gjelder, kan rammes av straffeloven § 282,
jf. uttrykket «alvorlig eller gjentatt». Forutsetningen er at handlingen er tilstrekkelig grov,
og at den er «egnet til å skape frykt for fremtidig mishandling», jf. HR-2019-1787-A
avsnitt 18 og HR-2018-112-A avsnitt 17. Også i slike tilfeller kan særtrekkene ved
mishandling i nære relasjoner – blant annet tilknytningen mellom tiltalte og fornærmede –
komme inn som straffskjerpende momenter. Det gjelder ikke minst når det er et barn som
rammes. Jeg viser til Prop. 97 L (2009–2010) side 32, der det fremheves som «særlig
alvorlig» når barn er offer for mishandling fra noen de står i et avhengighetsforhold til, og
som i utgangspunktet skal gi dem trygghet og omsorg.
(28) Aktor har anført at lagmannsrettens straffutmåling ikke tar tilstrekkelig hensyn til at
straffenivået for mishandling i nære relasjoner skal være høyere enn for andre
voldshandlinger, og heller ikke til at voldshandlingen rammet et lite barn. Straffen er
derfor blitt vesentlig for lav.
(29) Det finnes i dette tilfellet lite rettspraksis fra Høyesterett som gir konkret veiledning for
straffutmålingen. Den dommen som etter min mening har størst interesse, er
HR-2016-2345-A. Saken gjaldt grov mishandling etter straffeloven 1902 § 219 andre ledd
i form av vold mot et spedbarn i en periode på drøyt to måneder. Tiltalte hadde blant annet
kjølt barnet ned med kaldt vann, hindret barnets pust ved å holde for nese og munn,
brukket en finger ved å bøye den bakover, presset hardt mot magen og klemt eller dunket
barnet slik at det blant annet fikk merker på kroppen. Videre hadde han sluppet barnet mot
gulvet med hodet først, for deretter å gripe barnet før hodet traff gulvet. Særlig den siste
handlingen hadde et betydelig skadepotensial. Førstvoterende tok utgangspunkt i en straff
på fengsel i 2 år og 6 måneder, slik også lagmannsretten hadde gjort. Han ga imidlertid
uttrykk for «en viss tvil» med hensyn til om straffen burde settes noe høyere, jf. dommen
avsnitt 31.
(30) Siden saken gjaldt gjentatte handlinger med et nærmest sadistisk preg, vurderer jeg
handlemåten som mer alvorlig enn i saken her. På den annen side ble barnet i vår sak
påført meget alvorlige hodeskader. Siden skadefølgen står sentralt i vurderingen av om
mishandlingen er grov etter straffeloven § 283, må følgen også ha betydelig vekt ved
straffutmålingen, jf. Rt-2014-392 avsnitt 11 og HR-2024-2347-A avsnitt 26. Det må ikke
minst gjelde når følgen er omfattet av tiltaltes forsett, som i saken her.
(31) Også den store risikoen for at voldshandlingen ville føre til enda mer alvorlige
konsekvenser, har betydning for straffen. Det var tilfeldig at barnet ikke døde eller fikk en
varig hjerneskade. Etter mitt syn bør straffenivået i vår sak derfor ikke være lavere enn i
HR-2016-2345-A. Jeg har da tatt hensyn til at mishandlingen i den saken ble begått før
straffskjerpelsen 1. oktober 2015.
HR-2025-2003-A, (sak nr. 25-077712STR-HRET)

6
(32) Jeg nevner også HR-2017-2282-A, som gjaldt overtredelse av straffeloven § 274 andre
ledd om grov kroppsskade ved «fillesristing» av et spedbarn i noen sekunder. Barnet fikk
varige og omfattende hjerneskader som førte til et livsvarig hjelpebehov. Tiltaltes forsett
ble vurdert å omfatte «betydelig skade», men ikke i et slikt omfang som faktisk oppsto.
Straffenivået ble satt til fengsel i opp mot 6 år. Slik jeg ser det, er alvorlighetsgraden av
selve voldshandlingen sammenlignbar med den handlingen som saken her gjelder. Men
ettersom det i saken vår ikke oppsto livsvarige skader hos barnet, må straffen likevel bli
vesentlig lavere.
(33) Ved straffutmålingen må det legges betydelig vekt på at den grove volden rammet et lite
barn som i den aktuelle situasjonen var alene under tiltaltes omsorg, og som var helt ute av
stand til å verge seg mot volden. Utover dette får relasjonen til gjerningspersonen liten
selvstendig betydning i denne saken, ettersom tiltalte hadde en relativt begrenset og
kortvarig tilknytning til barnet.
(34) Jeg mener på denne bakgrunn at et riktig straffenivå for tiltaltes voldshandling er fengsel i
2 år og 6 måneder.
(35) Partene er enige om at det bør gis et fradrag i straffen på grunn av lang saksbehandlingstid.
Det er særlig vist til at det gikk nesten tre år fra voldshandlingen skjedde til straffesaken
kom til behandling i tingretten.
(36) Aktor har forklart tidsforløpet med at etterforskningen har vært komplisert, blant annet
fordi politiet vurderte en rekke alternative hendelsesforløp. Det er videre vist til at flere
sakkyndige har vært involvert, og at dette har forsinket fremdriften. Det har derimot ikke
vært perioder med ren liggetid, slik lagmannsretten har lagt til grunn.
(37) Tidsforløpet har utvilsomt vært en belastning for tiltalte, som har delt omsorg for et snart ni
år gammelt barn. Selv om det etter min mening ikke er grunnlag for å konstatere brudd på
Den europeiske menneskerettskonvensjonen (EMK) artikkel 6 nr. 1, finner jeg det klart at
det må gis en kompensasjon i form av redusert straff. Etter min mening bør fradraget settes
til 4 måneder. Dette stemmer godt med fradraget som ble gitt i HR-2016-225-S.
Konklusjon
(38) Min konklusjon blir etter dette at straffen settes til fengsel i 2 år og 2 måneder.
(39) Jeg stemmer for slik
D O M :
I lagmannsrettens dom, domsslutningen punkt 1, gjøres den endring at straffen settes til
fengsel i 2 – to – år og 2 – to – måneder.
HR-2025-2003-A, (sak nr. 25-077712STR-HRET)

7
(40) Dommer Arntzen: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(41) Dommer Hellerslia: Likeså.
(42) Dommer Lund: Likeså.
(43) Dommer Noer: Likeså.
(44) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
I lagmannsrettens dom, domsslutningen punkt 1, gjøres den endring at straffen settes til
fengsel i 2 – to – år og 2 – to – måneder.
HR-2025-2003-A, (sak nr. 25-077712STR-HRET)