Dato: 2023-06-28

Sammendrag: Brattefjell-Vindeggen landskapsvernområde i Telemark ble opprettet 15. desember 2000. Eieren av en landbrukseiendom innenfor verneområdet krevde erstatning for økonomisk tap. Naturmangfoldloven § 50 gir rett til slik erstatning når vern medfører en vanskeliggjøring av igangværende bruk.

På eiendommen er det en støl med beite og slått av gress for storfe. Eieren ønsker å oppgradere arealer slik at det kan produseres mer fôr til dyrene, men dette hindres av vernebestemmelsene, som setter forbud mot nydyrking og veibygging. Spørsmålet i saken var om en slik bearbeidelse av arealene kunne anses som «igangværende bruk».

Høyesterett kom til at planene om oppgradering til fulldyrket jord vil innebære en driftsomlegging som sprenger rammen for den igangværende bruken på vernetidspunktet. Det ble vist til at dette medfører vesentlige inngrep i marken, og en ny og betydelig mer intensiv form for utnyttelse av arealene. Dette er en ny og endret bruk som ikke har erstatningsrettslig vern etter naturmangfoldloven § 50.

Lagmannsrettens overskjønn ble opphevet på grunn av feil rettsanvendelse, og saken må behandles på nytt.

Dette er den første avgjørelsen fra Høyesterett om naturmangfoldloven § 50, og dommen avklarer innholdet av vilkåret om «igangværende bruk». Dommen avklarer også innholdet av vilkåret om offentlig tillatelse i samme paragraf.

D O M
avsagt 28. juni 2023 av Høyesterett i avdeling med
dommer Hilde Indreberg
dommer Kristin Normann
dommer Arne Ringnes
dommer Ingvald Falch
konstituert dommer Magni Elsheim
HR-2023-1239-A, (sak nr. 22-176716SIV-HRET)
Anke over Agder lagmannsretts overskjønn 13. oktober 2022
Staten v/Klima- og miljødepartementet (Regjeringsadvokaten
v/advokat Simen Hammersvik – til prøve)
mot
A (advokat Olav Felland)

2
S T E M M E G I V N I N G
(1) Dommer Ringnes:
Sakens spørsmål og bakgrunn
(2) Saken gjelder spørsmålet om en eier av en landbrukseiendom som er vernet som
landskapsvernområde, har krav på erstatning etter naturmangfoldloven § 50. Den reiser
særlig spørsmål om nydyrking av beitearealer er omfattet av den igangværende bruken på
vernetidspunktet.
(3) Brattefjell-Vindeggen landskapsvernområde ble opprettet ved kongelig resolusjon
15. desember 2000 med hjemmel i den daværende naturvernloven § 5. Verneforslaget ble
kunngjort 12. juli 1994.
(4) Verneområdet dekker et areal på omtrent 382 kvadratkilometer i kommunene Hjartdal,
Seljord, Vinje og Tinn i tidligere Telemark fylke. Det er et sammenhengende fjellområde
som ligger sør for Møsvatn/Rjukan, vest for Gaustatoppen, nord for Hjartdal og øst for
Rauland. Formålet med vernet er å ta vare på et vakkert og egenartet naturlandskap med
urørt høyfjell og fjellskogområde og det biologiske mangfoldet i området, med
villreinstamme og rikt plante- og dyreliv, samt å ta vare på verdifulle kulturlandskap og
kulturminner.
(5) Vernereglene er fastsatt i verneforskriften – forskrift 15. desember 2000 nr. 1492. Det er
bestemt at området skal være vernet mot alle inngrep eller tiltak som vesentlig kan endre
eller virke inn på landskapets art eller karakter. Dette omfatter blant annet forbud mot
veibygging og nydyrking. Forbudene skal ikke være til hinder for beiting og drift av
eksisterende setervoller, utslåtter og dyrket jord. Forskriften trådte i kraft straks og avløste
forskrift 8. januar 1998 nr. 44 om midlertidig vern av området. Vernetidspunktet er følgelig
15. desember 2000.
(6) As eiendom Kråkeroi ligger i Seljord kommune, vest i verneområdet og nær opp til
vernegrensen, fra 880 til 1180 meter over havet. Eiendommen er på cirka 4 600 dekar.
(7) A ble eneeier av Kråkeroi i 2013. Før dette hadde han tilknytning til eiendommen som
sameier og forpakter. I 1985 utarbeidet han en driftsplan for bureising med nydyrking av
120 dekar og i tillegg overflatedyrking (rydding) av 30–40 dekar til beite. Planen ble
godkjent av fylkeslandbrukskontoret i 1985 etter reglene om tilskudd. A innhentet også
kostnadsoverslag fra entreprenør. Kommunen var imidlertid negativ til bureisingsplanen på
bakgrunn av planene om landskapsvernområde for Brattefjell-Vindeggen. Av denne grunn
ble tiltakene i planen ikke realisert.
(8) Telemark tingrett avhjemlet 26. november 2021 skjønn der erstatningen til A ble fastsatt til
400 000 kroner. Avsavnsrenten ble satt til fire prosent.
(9) Erstatningen gjaldt det økonomiske tapet ved redusert mulighet til å utbedre veien over
verneområdet og frem til stølen. Det ble ikke gitt erstatning for tap som følge av forbudet
mot nydyrking. Tingretten viste her til at det ikke var gitt tillatelse til nydyrking før
verneplanen ble kunngjort, jf. naturmangfoldloven § 50 første ledd andre punktum. Et
HR-2023-1239-A, (sak nr. 22-176716SIV-HRET)

3
mindretall på to skjønnsmedlemmer mente at A også skulle tilkjennes erstatning for
nydyrkingsforbudet.
(10) A anket skjønnet til lagmannsretten. Agder lagmannsrett avhjemlet 13. oktober 2022
overskjønn med slik slutning:
«1. Staten ved Klima- og miljødepartementet betaler erstatning til A med
3 178 000 – tremillioneretthundreogsyttiåttetusen – kroner, med tillegg av
4 – fire – prosent avsavnsrente regnet fra 15.12.2000 til betaling skjer.
2. I sakskostnader for lagmannsretten betaler Staten ved Klima- og
miljødepartementet til A 258 009 – tohundreogfemtiåttetusenogni – kroner
innen 2 – to – uker fra overskjønnet er forkynt.
3. Staten ved Klima- og miljødepartementet dekker lagmannsrettens gebyr og
utlegg til skjønnsmedlemmer etter særskilt oppgave fra lagmannsretten.»
(11) Lagmannsrettens vurdering var at muligheten for nydyrking omfattes av den igangværende
bruken på Kråkeroi og tilkjente erstatning for tapt mulighet for fôrdyrking på 145 dekar,
vanskeliggjøring av transport og beitedrift samt vanskeliggjort overgangsforing av bufe på
stølen. Etter lagmannsrettens syn kommer tillatelsesvilkåret i § 50 første ledd andre
punktum ikke til anvendelse.
(12) Staten har anket til Høyesterett. Anken gjelder rettsanvendelsen.
(13) Høyesteretts ankeutvalg har fremmet anken over rettsanvendelsen knyttet til spørsmålet om
«igangværende bruk» og tillatelsesvilkåret etter naturmangfoldloven § 50. Statens anke
over rettsanvendelsen ved erstatningsutmålingen er ikke tillatt fremmet.
Partenes syn på saken
(14) Ankende part – staten ved Klima- og miljødepartementet – har i hovedtrekk gjort
gjeldende:
(15) Overskjønnet må oppheves på grunn av feil rettsanvendelse. For det første anvender
lagmannsretten vilkåret om «igangværende bruk» i naturmangfoldloven § 50 første ledd
første punktum feil.
(16) Arealbruken som vanskeliggjøres av vernevedtaket, må faktisk være i gang i marken på
vernetidspunktet. Fremtidige bruksendringer faller utenfor. Det er et visst rom for
rasjonalisering av driftsmetoder innenfor rammen av igangværende bruk. Dette vil typisk
omfatte overgang til mer effektivt utstyr og oppgradering av driftsbygninger, men disse må
være påregnelige på vernetidspunktet. Fremtidige terrenginngrep av betydning, faller
utenfor vernet. Bruk som igangsettes etter kunngjøringen av verneforslaget, er ikke
erstatningsrettslig vernet.
(17) Ved den konkrete vurderingen er Høyesterett bundet av lagmannsrettens
bevisbedømmelse, jf. skjønnsprosessloven § 38. Beitearealene på Kråkeroi var hverken
fulldyrket eller overflatedyrket på vernetidspunktet. As anførsler om dyrkingsstatus kan
ikke legges til grunn som ubestridt. En opparbeidelse til fulldyrkede arealer med
HR-2023-1239-A, (sak nr. 22-176716SIV-HRET)

4
nødvendig infrastruktur vil innebære store terrenginngrep, som faller utenfor igangværende
bruk.
(18) Verneforskriftens forbud mot nydyrking utløser derfor ikke krav på erstatning.
(19) For det andre er lagmannsrettens tolkning av tillatelsesvilkåret i første ledd andre punktum
feil. Dette vilkåret er ikke begrenset til ny og selvstendig bruk. Det følger av ordlyden at
tillatelsesvilkåret i andre punktum er en presisering og innskrenkning av hva som er
igangværende bruk. For bruk som er løyvepliktig, er det et vilkår for erstatning at tillatelse
er gitt, og at tillatelsen gjelder på vernetidspunktet. På dette tidspunktet hadde A ikke
tillatelse etter nydyrkingsforskriften. Det er da ikke avgjørende at forskriften ble innført
etter kunngjøringen av verneforslaget.
(20) Staten ved Klima- og miljødepartementet har nedlagt slik påstand:
«Agder lagmannsretts overskjønn 13. oktober 2022 i sak 22-013958SKJ-ALAG
oppheves».
(21) Ankemotparten – A – har i hovedtrekk gjort gjeldende:
(22) Lagmannsrettens rettsanvendelse er riktig. Vilkåret «igangværende bruk» er knyttet til
driften av eiendommen, det vil si til den produksjonen som skjer på eiendommen.
Jordbruket er i henhold til bransjenormen som benyttes ved landbruksoppgjørene, inndelt i
forskjellige driftsformer. Driftsformen på Kråkeroi på vernetidspunktet var
melkeproduksjon. Innenfor dette faller fôrproduksjon på arealet, det vil si beite og gress.
Beite, overflatedyrking og fulldyrking er aktiviteter som omfattes av driftsformen
melkeproduksjon. Husdyrbeite er ikke en egen driftsform.
(23) Landskapsvern er en mild verneform hvor det skal være rom for fortsettelse og utvikling av
virksomheten, jf. naturmangfoldloven § 36. Det følger av forarbeidene til § 50 at
«igangværende bruk» ikke skal være låst til de driftsmetodene som var aktuelle på
vernetidspunktet. En driftsform er en kontinuerlig prosess ut fra kravene til rasjonalisering
og hva som er praktisk og økonomisk aktuelt.
(24) Det arealet som saken gjelder, er slåtteng på om lag 150 dekar som sakkyndig Mæland har
påvist er overflatedyrket. Lagmannsretten har vist til Mælands vurdering, og det fremgår
også av billedmaterialet i saken at arealene var overflatedyrket. Høyesterett kan legge dette
til grunn for prøvingen av rettsanvendelsen.
(25) En oppgradering av arealene fra overflatedyrket til fulldyrket innebærer en overgang til en
høyere dyrkingsklasse, og dette ligger innenfor den igangværende bruken. Overgangen til
fulldyrking medfører bare beskjedne terrenginngrep. For A innebærer restriksjonene på
nydyrking at han forhindres fra å drive melkeproduksjonen mer effektivt.
(26) Hva gjelder betydningen av tillatelsesvilkåret i første ledd andre punktum, er situasjonen at
A fikk tillatelse til nydyrking ved landbruksmyndighetenes behandling av
bureisingsplanene på midten av 1980-tallet. Forskriften om nydyrking kom etter
kunngjøringen av verneforslaget og er derfor uten betydning for saken, jf. ordlyden i
bestemmelsen.
HR-2023-1239-A, (sak nr. 22-176716SIV-HRET)

5
(27) A har nedlagt slik påstand:
«1. Anka blir å forkaste.
2. Klima‐ og miljødepartementet erstattar sakskostnadene for A både for
teknisk og juridisk hjelp.»
Mitt syn på saken
Høyesteretts prøvingskompetanse
(28) Høyesteretts kompetanse ved anke over rettsanvendelsen etter skjønnsprosessloven § 38 er
oppsummert i HR-2022-2068-A avsnitt 24. Overskjønnets bevisbedømmelse, slik den
fremgår av lagmannsrettens skjønnsgrunner, er i utgangspunktet bindende for Høyesterett.
Prøvingen må skje ut fra det saksforhold som fremgår av skjønnsgrunnene, og dette kan
ikke suppleres med annet enn vitterlige kjensgjerninger eller ubestridte omstendigheter i
saken. Når prøvingen er begrenset til rettsanvendelsen, er det eneste aktuelle utfallet
dersom anken fører frem, at overskjønnet oppheves.
Anvendelsen av naturmangfoldloven
(29) Som nevnt ble Brattefjell-Vindeggen landskapsvernområde opprettet med hjemmel i
naturvernloven § 5. Denne loven er avløst av naturmangfoldloven – lov om forvaltning av
naturens mangfold – som trådte i kraft 1. juli 2009. Det følger av overgangsbestemmelsen i
naturmangfoldloven § 77 at «[f]or en eier eller rettighetshaver som har fått områder vernet
som nasjonalpark eller landskapsvernområde og der den ordinære fristen for å fremsette
krav om erstatning ikke har gått ut 1. januar 2002, reguleres spørsmålet om erstatning av
§§ 50 og 51 i denne lov».
(30) Forskrift om vern av Brattefjell-Vindeggen som landskapsvernområde ble kunngjort i
Norsk Lovtidend 29. januar 2001. Ettårsfristen i naturvernloven § 20 b for å fremsette krav
var ikke utløpt 1. januar 2002, og naturmangfoldloven §§ 50 og 51 kommer derfor til
anvendelse.
(31) I saken her ble det ikke fremmet krav om skjønn innen seksmånedersfristen i
naturmangfoldloven § 51 andre ledd. Partene er enige om at dette ikke er til hinder for at
skjønnet fremmes og har vist til de spesielle omstendighetene i saken: Etter at staten hadde
fremsatt tilbud om erstatning 26. november 2013, forhandlet partene i flere år om
erstatningen. For de kravene som det ikke ble oppnådd enighet om, var det enighet om at
staten skulle fremsette begjæring om skjønn, og dette ble gjort ved skjønnsbegjæring
25. januar 2021 til Vest-Telemark tingrett.
(32) På denne bakgrunn kan heller ikke jeg se at oversittelsen av seksmåneders-fristen i § 51 er
til hinder for at skjønnet fremmes.
HR-2023-1239-A, (sak nr. 22-176716SIV-HRET)

6
Problemstillingen
(33) Grunnlaget for As erstatningskrav er verneforskriftens forbud mot nydyrking og
veibygging, som hindrer at arealer på om lag 145 dekar oppdyrkes til fulldyrket jord.
(34) Spørsmålet i saken er om A som følge av disse forbudene, har rett til erstatning etter
naturmangfoldloven § 50 fordi hans «igangværende bruk» vanskeliggjøres.
Er vilkåret om «igangværende bruk» i naturmangfoldloven § 50 oppfylt?
Rettslige utgangspunkter
(35) Naturmangfoldloven § 50 første og andre ledd lyder:
«En eier eller rettighetshaver i eiendom som helt eller delvis blir vernet som
nasjonalpark, landskapsvernområde, naturreservat, biotopvernområde eller marint
verneområde, har rett til erstatning fra staten for økonomisk tap når et vern medfører
en vanskeliggjøring av igangværende bruk. For bruk som trenger tillatelse fra offentlig
myndighet, gjelder retten til erstatning bare hvis tillatelse er gitt før det er foretatt
kunngjøring etter § 42.
Når vilkårene etter første ledd er oppfylt, fastsettes erstatningen for tap i igangværende
bruk i samsvar med utmålingsreglene i lov 6. april 1984 nr. 17 om vederlag ved
oreigning av fast eigedom (ekspropriasjonserstatningslova). Ved anvendelsen av
nevnte lov § 10 er det tidspunktet for vernevedtaket som skal legges til grunn.»
(36) Erstatningsbestemmelsen i § 50 avløste naturvernloven §§ 20 og 20 b. Erstatning for
opprettelse av landskapsvernområder skulle etter § 20 b vurderes med utgangspunkt i
«alminnelige rettsgrunnsetninger», det vil si prinsippene for erstatning ved
rådighetsreguleringer, se Ot.prp. nr. 52 (2008–2009) side 244.
(37) Departementet mente det var «svært viktig» å få «klare og forutsigbare erstatningsregler
som kan bidra til å redusere noen av konfliktene som er knyttet til vernetiltak», se
proposisjonen side 254. På samme side trekker departementet frem at reglene ikke bør
avvike for sterkt fra det som gis av erstatning ved båndlegging etter annen relevant
lovgivning, blant annet etter plan- og bygningsloven. Deretter heter det:
«Departementet mener også det er grunnleggende forskjell på hvilken rettsbeskyttelse
den enkelte bør ha mot inngripen i eksisterende virksomhet eller igangværende bruk,
sammenlignet med mulig fremtidig utnytting av et område. Innenfor en rekke
samfunnssektorer må enkeltpersoner og selskaper akseptere at det treffes beslutninger
og disposisjoner som kan innvirke på fremtidige inntektsmuligheter. Grunneiere som
av ulike årsaker har disponert egen grunn forskjellig når et verneplanarbeid starter
opp, kan komme i ulik erstatningsrettslig posisjon. Ulik disponering av egen grunn
kan imidlertid ikke ‘utlignes’ gjennom nye erstatningsregler.»
(38) Vilkåret om «igangværende bruk» må sees i lys av denne vurderingen. Den bruk som skal
ha erstatningsrettslig vern, er den som faktisk foregår på eiendommen på vernetidspunktet,
mens tap som skyldes at påtenkt bruk vanskeliggjøres, faller utenfor. Jeg viser til
Ot.prp. nr. 52 (2008–2009) side 256:
HR-2023-1239-A, (sak nr. 22-176716SIV-HRET)

7
«Departementet går – som utvalget – inn for at det kun er inngrep i igangværende bruk
som er beskyttet. Dette er bruk som faktisk foregår på vernetidspunktet, i motsetning
til bruk som er opphørt eller som ennå ikke er igangsatt. Den foreslåtte bestemmelsen
vil gi rett til erstatning fra staten dersom et vern medfører vanskeliggjøring av
igangværende bruk. Slik vanskeliggjøring kan f.eks. gå ut på at en enkelt driftsform
blir vanskeliggjort, at driften av en del av eiendommen blir vanskeliggjort, eller at
flere igangværende driftsformer i sum berøres slik at driften av hele eiendommen blir
vanskeliggjort.»
(39) Bruken må altså være fysisk påbegynt i marken for å bli regnet som igangværende,
jf. Inge Lorange Backer, Naturmangfoldloven, 2010, side 433. Et forbehold må likevel tas
for bruk som har offentlig tillatelse, jf. § 50 første ledd andre punktum, jf. Backer side 438.
(40) Innenfor skogbruket reiser kravet til igangværende bruk særlige spørsmål på grunn av lang
omløpstid i skogbestanden. Skogsdrift er en driftsform som ikke er aktuell i vår sak, og i
proposisjonen side 428 presiseres det at ved andre bruksformer skal «igangværende»
fortolkes etter sin ordlyd.
(41) «Bruk» knytter seg til den økonomiske virksomheten på eiendommen, eller – med andre
ord – den bruksformen som utøves. Dette kan være skogsdrift, dyrking av korn, grønnsaker
og lignende på dyrket mark, husdyrbeite, massetak, jakt og fiske, jf. proposisjonen side
428 der disse nevnes som eksempler på selvstendige bruksformer. Tap som skyldes at
overgang til ny og selvstendig bruk vanskeliggjøres, er ikke erstatningsberettiget.
(42) Vår sak gjelder spørsmålet om det ligger innenfor den igangværende bruken å oppgradere
arealer som på vernetidspunktet ble benyttet til beite og slått, til fulldyrket jord slik at det
kan dyrkes fôr til storfe. Dette reiser spørsmål om omlegging og endring av den
igangværende arealbruken med sikte på økt produksjon kan anses som del av
igangværende bruk. Den konkrete vurderingen kommer jeg tilbake til. Nå ser jeg på hva
som kan utledes av forarbeidene for vurdering av denne problemstillingen.
(43) Departementets lovutkast svarte i hovedsak til forslaget til § 47 i utredningen fra
Biomangfoldslovutvalget, NOU 2004: 28, jf. proposisjonen side 427.
(44) På side 420 i NOUen er det presisert at kravet til igangværende bruk ikke kan tolkes så
strengt at det avskjærer erstatning når endringer som inngår i en normal rasjonalisering av
driften og driftsmetodene, vanskeliggjøres:
«… Igangværende bruk må imidlertid ikke tolkes så strengt at fortsatt drift av en
landbrukseiendom låses kun til de driftsmetoder som var aktuelle på vernetidspunktet.
Dersom vernereglene stenger for normal rasjonalisering av driften og driftsmetodene,
bør dette gi grunnlag for erstatning. Som eksempler kan nevnes utvikling i
avvirkningsmetoder, markberedning og planting innenfor skogbruket. På samme måte
må igangværende bruk omfatte muligheten til tidsmessig oppgradering av
driftsbygninger og maskinpark. Overgang til annen næringsvirksomhet må derimot
være noe som faller utenfor begrepet igangværende bruk.»
(45) Hva som utgjør en endring eller omlegging som faller utenfor rammen av den
igangværende bruken, og hva som er en normal rasjonalisering av driften som inngår som
en integrert del av den igangværende bruken, må bero på en konkret vurdering.
HR-2023-1239-A, (sak nr. 22-176716SIV-HRET)

8
(46) Et annet moment er om omleggingen medfører en mer omfattende og intensiv bruk. Staten
har anført at betydelige terrenginngrep faller utenfor rammen for igangværende bruk og vil
være en ny og annen bruk. Dette fremgår ikke uttrykkelig av forarbeidene, men det kan
utledes av NOUen side 420 at en vesentlig økning eller utvidelse av virksomheten ikke kan
anses som del av den igangværende bruken:
«En fortsettelse av tidligere påbegynt grusuttak til veibygging/vedlikehold eller andre
bruksformål på eiendommen vil falle innenfor igangværende bruk. En vesentlig
utvidet utvinningstakt eller bruk til andre formål, herunder salg, bør derimot neppe
omfattes. Åpning av nytt massetak vil ikke bli regnet som igangværende bruk.»
(47) Jeg finner også støtte for dette synspunktet i Backer, Naturmangfoldloven, 2010, side 436,
der han skriver:
«Blir driftsendringene store nok, sprenger man rammen for igangværende bruk og går
over i annen bruk av arealet. Hvor denne grensen går – og hva som altså kan sies å
utgjøre forskjellig bruk – må besvares bl.a. ut fra ulikheter i ressursgrunnlag og
formål, vanlig språkbruk og uttalelser i prp. s. 428 sp. 1. På denne bakgrunn må f.eks.
jordbruk, skogsdrift, masseuttak, hytteutleie, jakt og fiske regnes som forskjellig bruk
(særskilte bruksformer). Innenfor jordbruk må trolig bruk av arealer til fulldyrking og
til beite regnes som forskjellig bruk. For jakt bør trolig jakt på forskjellige arter regnes
som forskjellig bruk.»
(48) Jeg oppsummerer mitt syn slik: Vilkåret i naturmangfoldloven § 50 om «igangværende
bruk» er knyttet til den driftsformen som utøves på eiendommen. «Igangværende» er den
bruk som foregår på eiendommen på det tidspunktet den vernes. Innenfor rammen av
igangværende bruk faller normal rasjonalisering av driften. Hvorvidt fremtidig aktivitet
inngår i igangværende bruk eller er en ny bruk, må bero på en konkret vurdering. Dersom
omleggingen av bruken medfører en vesentlig økning eller utvidelse av virksomheten,
sprenges rammen for igangværende bruk. Vesentlige terrenginngrep er et eksempel på
dette.
Den konkrete vurderingen
(49) A gjør som nevnt gjeldende at oppgradering av arealer på om lag 145 dekar til fulldyrket
jord, må anses som en naturlig utvikling og en integrert del av den igangværende
driftsformen på eiendommen, som etter hans syn er melke- og fôrproduksjon. Arealene på
eiendommen er – hevder han – overflatedyrket, og en oppgradering til fulldyrking er
nødvendig for å øke produksjonen av gress, blant annet for å unngå ulempene ved
overgangsforing når dyrene kommer på beite på stølen om sommeren.
(50) Jeg nevner at overflatedyrket areal ifølge klassifikasjonssystemet AR5 (2019), som er
utarbeidet av Norsk institutt for bioøkonomi (NIBIO), er «jordbruksareal som for det meste
er rydda og jevna i overflata, slik at maskinell høsting er mulig». Med fulldyrking menes
rydding og bryting til vanlig pløyedybde slik at arealet kan nyttes til åkervekster eller til
eng og beite som kan fornyes ved pløying, se forskrift 2. mai 1997 nr. 423 om nydyrking
(nydyrkingsforskriften) § 3, som er gitt med hjemmel i jordloven. Vanlig pløyedybde er
ifølge AR5 30 centimeter.
(51) I overskjønnet side 15 beskriver lagmannsretten virksomheten på Kråkeroi slik:
HR-2023-1239-A, (sak nr. 22-176716SIV-HRET)

9
«Det er ikke uenighet mellom partene om at det var støylsdrift på Kråkeroi frem til
1957, og at driften da opphørte, før A gjenopptok den 1978 og frem til og med 1981.
Det var deretter en pause i støylsdriften frem til den ble gjenopptatt av A i 1993.
Støylsdriften har fortsatt i alle år etter dette. Det er også enighet mellom partene om at
driftsopphold fra 1981-1993 var et midlertidig opphør.
Det er heller ikke uenighet om at aktuelle arealer i vår sak langt tilbake i tid har vært i
bruk som beiteområder, og at i hvert fall støylsvollen har vært slått av A og andre som
hadde støylsdrift. As støylsdrift har hele tiden omfattet melking av storfeet som beiter
på eiendommen sommerstid og produksjon av melkeprodukter.»
(52) På side 16 går lagmannsretten inn på lovtolkningen og viser til to tidligere avgjørelser fra
Gulating lagmannsrett – overskjønn 25. november 2015 Jærstrendene og overskjønn
25. oktober 2017 Frafjordheiane. Det heter så:
«Herværende lagmannsrett slutter seg til lovtolkningen i disse to
lagmannsrettsdommene. Overført på vår sak trekker den langvarige beitebruken,
slåtten og øvrige støylsdrift som har vært på Kråkeroi før vernet med tyngde i retning
av at fordyrking må anses som igangværende bruk på vernetidspunktet. Det er også
dokumentert at det var planlagt bureising midt på 1980-tallet slik tingretten har
redegjort for i avhjemling av skjønn på side 14. Dette kommer lagmannsretten tilbake
til, men i vurderingen av hva som er igangværende bruk trekker dette i samme retning
som øvrige forhold. Etter dette anser lagmannsretten igangværende bruk for å omfatte
fordyrking/grasforproduksjon.
Vernet omfatter nydyrking, og det vil dermed være til hinder for videre
bearbeiding/oppdyrking av beiteareal og areal som har vært slått til fulldyrket jord.
Vernet omfatter også vegbygging, og hindrer dermed anlegg av vei fra støylsvollen til
arealet benevnt Tangen og tilliggende areal i sør, som er nødvendig for å kunne
bearbeide arealene videre enten til å bli overflatedyrket eller fulldyrket.»
(53) Jeg forstår disse skjønnsgrunnene slik at karakteristikken «fordyrking/grasforproduksjon»
er et ledd i lagmannsrettens rettsanvendelse, men at den faktiske arealbruken på
vernetidspunktet var beite og slått. Ved min vurdering av hva som er «igangværende bruk»
etter § 50, er det da dette bevisresultatet som skal legges til grunn som angivelse av den
aktuelle bruken på vernetidspunktet.
(54) Hvorvidt arealene har vært bearbeidet for maskinell høsting, fremgår ikke med tilstrekkelig
klarhet av formuleringen «areal som har vært slått». Hva gjelder den del av arealene som
omtales som «Tangen og tilliggende areal i sør», gir imidlertid skjønnsgrunnene klart
uttrykk for at disse ikke er overflatedyrket, og de utgjør en ikke ubetydelig del av det
arealet som saken gjelder. As anførsel om at arealet på cirka 145 dekar som ønskes
oppgradert, er overflatedyrket, er dermed – i hvert for en del – ikke i samsvar med
lagmannsrettens bevisresultat. Under enhver omstendighet finner jeg ikke holdepunkter i
overskjønnet for at arealene har vært dyrket. Her viser jeg til at lagmannsretten på side
21 slutter seg til den sakkyndiges syn på hvilke arealer «som har potensial for
gressfordyrking» og at «dyrkbart areal» er 145 dekar.
(55) Ved den rettslige vurderingen må det etter dette legges til grunn at en oppdyrking til
fulldyrket jord vil innebære at arealene må bearbeides til en pløyedybde på 30 centimeter
slik at de kan pløyes til denne dybden. Dette vil med andre ord skje på upløyd mark.
HR-2023-1239-A, (sak nr. 22-176716SIV-HRET)

10
(56) Etter mitt syn utgjør dette en omlegging av arealbruken som sprenger rammen for den
igangværende bruken på vernetidspunktet. En bearbeidelse av arealene til fulldyrket jord,
som også legger til rette for årlig pløying og dyrking av arealene, vil medføre at det gjøres
vesentlige inngrep i marken, og at det igangsettes en ny og betydelig mer intensiv form for
arealutnyttelse, jf. det jeg har gjengitt fra Inge Lorange Backer, Naturmangfoldloven, 2010,
side 433. Oppgraderingen vil riktignok være en rasjonalisering av driften i den forstand at
den legger til rette for større og mer effektiv utnyttelse av jorden, men dette faller etter mitt
syn utenfor det som kan anses som «normal rasjonalisering», jf. NOU 2004: 28 side 420.
Det er – slik jeg ser det – i realiteten tale om en endret og ny bruk som ikke har
erstatningsrettslig vern etter naturmangfoldloven § 50.
(57) Lagmannsretten kom som nevnt til at oppgradering til fulldyrket jord var omfattet av den
igangværende bruken på Kråkeroi på vernetidspunktet. Etter mitt syn er denne
konklusjonen basert på feil rettsanvendelse, og overskjønnet må da oppheves.
Betydningen av § 50 første ledd andre punktum
(58) På bakgrunn av prosedyrene skal jeg også si noe om tolkningen av § 50 første ledd andre
punktum, som lyder:
«For bruk som trenger tillatelse fra offentlig myndighet, gjelder retten til erstatning
bare hvis tillatelse er gitt før det er foretatt kunngjøring etter § 42.»
(59) A har ikke tillatelse etter nydyrkingsforskriften til å opparbeide arealene til fulldyrket jord.
Lagmannsrettens syn var at kravet om tillatelse i § 50 første ledd andre punktum bare
gjelder for ny og selvstendig bruk. Ettersom nydyrkingen av arealene på Kråkeroi etter
lagmannsrettens vurdering falt innenfor den igangværende bruken på vernetidspunktet,
medførte tillatelsesvilkåret etter lagmannsrettens syn ikke en begrensning i statens
erstatningsansvar.
(60) Jeg er ikke enig i lagmannsrettens lovtolkning. Ordlyden trekker klart i retning av at kravet
til tillatelse gjelder enhver løyvepliktig bruk som ikke har fått tillatelse før kunngjøringen
av verneplanen etter lovens § 42.
(61) I Ot.prp. nr. 52 (2008–2009) knyttes tillatelsesvilkåret til «bruksendringer». Jeg viser først
til side 257 der det heter:
«Avgrensingen av vurderingstemaet til igangværende bruk og krav om at det
foreligger tillatelse fra offentlige myndigheter hvor dette ellers er nødvendig,
innebærer således en ikke ubetydelig forenkling av erstatningsoppgjørene med store
sparte prosess- og transaksjonsomkostninger.»
(62) Deretter heter det:
«Når det er tale om bruksendringer som bare kan foretas med tillatelse fra offentlig
myndighet, følger det av annet punktum at det er en forutsetning for å kunne kreve
erstatning at det er gitt slik tillatelse. Planer om hyttebygging, kraftutbygging og
lignende som ikke er godkjent før arbeidet med å utrede vern på en eiendom er startet
opp, vil således ikke være erstatningsrettslig beskyttet. Departementet er enig med
HR-2023-1239-A, (sak nr. 22-176716SIV-HRET)

11
utvalget i at det bør være tidspunktet for kunngjøring av verneplanen som skal være
avgjørende, jf. § 42. Begrunnelsen er bl.a. at det ikke skal være mulig å ‘posisjonere
seg’ mht. erstatningsoppgjøret etter at det er blitt kjent at det arbeides med en
vernesak.»
(63) Jeg viser videre til de spesielle motivene til § 50 på se side 428:
«Første ledd annet punktum klargjør at for bruksendringer som krever offentlige
tillatelser, f.eks. etter plan- og bygningsloven § 93, etter jordloven § 12, dispensasjon
fra planbestemmelser osv., gjelder retten til erstatning bare i de tilfeller hvor det er gitt
slik tillatelse før det kunngjøres oppstart av verneplanarbeidet etter § 42. Kravet om
tillatelse må her forstås i vid forstand og omfatter alle tilfeller hvor bruken bare kan
skje med støtte i et enkeltvedtak etter en lov eller forskrift, enten det er byggetillatelse,
dispensasjon fra arealplan, konsesjon, godkjenning, samtykke eller annet. Det er ikke
tilstrekkelig at det foreligger en godkjent reguleringsplan for et hytteområde hvis det
ikke er gitt endelig byggetillatelse i medhold av plan- og bygningsloven – før
kunngjøring om start på verneplanarbeidet. Er det gitt byggetillatelse før det nevnte
tidspunktet (og byggetillatelsen ikke er utløpt, jf. plan- og bygningsloven § 96), inntrer
rett til erstatning selv om bygningen ikke er oppført (men byggekostnadene skal da gå
til fradrag).»
(64) Ordet «bruksendringer» i sitatene kan umiddelbart føre tanken i retning av at det bare er
tale om ny og selvstendig bruk. Jeg kan imidlertid vanskelig se at dette har vært meningen.
Et av formålene med andre punktum er å gi en rettsteknisk enkel regel, og dette oppnås ved
at andre punktum presiserer hva som er «igangværende bruk». Ordet «bruksendringer» er
heller ikke entydig, og kan også omfatte endringer og omstillinger som skjer innenfor
rammen av den verserende driften, men som krever offentlig tillatelse.
(65) Denne forståelsen av bestemmelsen kommer til uttrykk i innstillingen fra Stortingets
energi- og miljøkomité i Innst. O. nr. 100 (2008–2009), der det er uttalt uten forbehold at
erstatning bare skal gis for løyvepliktig bruk som har fått tillatelse før kunngjøringen av
verneplanen, se side 26:
«Fleirtalet i komiteen, alle unnateke medlemene frå Framstegspartiet og Høgre, er
samd i at det er uheldig at det i dag vert brukt store ressursar i rettsapparatet for å
avklare kva som er påreknelig bruk av et verneområde. Fleirtalet stiller seg difor bak
at erstatning kun skal gjevast for bruk det er gjeve løyve til før kunngjering av påtenkt
verneforslag.»
(66) Skjæringstidspunktet for tillatelsen er kunngjøringen av verneforslaget, se § 50 første ledd
andre punktum, jf. § 42. I vår sak foreligger den spesielle situasjon at det på
kunngjøringstidspunktet 12. juli 1994 ikke var krav om tillatelse for nydyrking.
Nydyrkingsforskriften, som fastsetter at nydyrking bare kan skje etter plan godkjent av
kommunen, trådte i kraft 15. mai 1997. Selv om det ikke fremgår av lovteksten, må det
imidlertid også være et vilkår for erstatning at tillatelsen er i kraft på vernetidspunktet. Det
kan ikke gis erstatning for påtenkt bruk som ikke hadde nødvendig tillatelse fra det
offentlige på vernetidspunktet.
(67) For A innebærer dette at vilkåret i § 50 første ledd andre punktum ikke er oppfylt. På
bakgrunn av As anførsel tilføyer jeg at landbruksmyndighetens godkjennelse av
bureisingsplanene i 1985 ikke kan legges til grunn som en tillatelse for nydyrking.
HR-2023-1239-A, (sak nr. 22-176716SIV-HRET)

12
Konklusjon og sakskostnader
(68) Min konklusjon er at overskjønnet skal oppheves.
(69) Det følger av naturmangfoldloven § 51 tredje ledd jf. skjønnsprosessloven § 42 tredje ledd
jf. § 54 b jf. § 54 første ledd at staten skal erstatte As nødvendige utgifter i anledning
ankesaken.
(70) Advokat Fellands advokatsalær er 784 000 kroner, som er basert på 280 timer med en
timesats på 2 800 kroner. Staten mener at timeforbruket er unødvendig høyt.
(71) Jeg viser til HR-2023-1157-A avsnitt 52, der det heter:
«I vurderingen av hva som er ‘nødvendige kostnader’ etter tvisteloven § 20-5 første
ledd, skal det skje en samlet vurdering av kravet basert på hva det er ‘rimelig å pådra’.
I dette ligger en proporsjonalitetsbegrensing, jf. HR-2020-611-A avsnitt 67,
HR-2020-1515-U avsnitt 20 følgende og HR-2023-1128-A avsnitt 99. I de to
sistnevnte avgjørelsene vises det også til at lovforarbeidene gir ‘klare signaler’ om at
kostnadsnivået i sivile saker skal reduseres.»
(72) Saken har vært forhandlet muntlig i Høyesterett over to rettsdager. Høyesteretts prøving er
begrenset til rettsanvendelsen, og saken har ikke reist andre rettslige problemstillinger enn
de som ble behandlet av lagmannsretten. Rettskildeomfanget er begrenset. Etter mitt syn
går tidsbruken ut over det som med rimelighet kan aksepteres som nødvendig arbeid, og
jeg finner det riktig å redusere kravet med cirka 25 prosent, til 590 000 kroner.
(73) Det skal videre tilkjennes 20 620 kroner i nødvendige utgifter. Det er også krevd dekket
utgifter til sakkyndig Henry Mæland med 19 533 kroner. Dette er imidlertid kostnader som
ikke knytter seg til Høyesteretts behandling og dekkes ikke av sakskostnadene for
Høyesterett. Det er opplyst at A er merverdiavgiftspliktig.
(74) Jeg stemmer for denne
D O M :
1. Overskjønnet oppheves.
2. I sakskostnader for Høyesterett betaler staten ved Klima- og miljødepartementet til
A 610 620 – sekshundreogtitusensekshundreogtyve – kroner innen 2 – to – uker fra
forkynnelsen av dommen.
(75) Konstituert dommar Elsheim: Eg er i hovudsak og i resultatet samd med
førstvoterande.
(76) Dommer Falch: Likeså.
(77) Dommer Normann: Likeså.
(78) Dommer Indreberg: Likeså.
HR-2023-1239-A, (sak nr. 22-176716SIV-HRET)

13
(79) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
1. Overskjønnet oppheves.
2. I sakskostnader for Høyesterett betaler staten ved Klima- og miljødepartementet til
A 610 620 – sekshundreogtitusensekshundreogtyve – kroner innen 2 – to – uker fra
forkynnelsen av dommen.
HR-2023-1239-A, (sak nr. 22-176716SIV-HRET)