Sammendrag: Coward, Øie, Rieber-Mohn, Gjølstad og justitiarius ScheiStraffeprosesslova § 364, straffelova §§ 192 første ledd bokstav a og b og 193 - retten si plikt til å stille nye spørsmål etter at lagretten hadde svart nei på spørsmål om brot på strl. § 192 første ledd bokstav a Tiltalevedtaket galdt brot på valdtektsføresegna i strl. § 192 første ledd bokstav a. I tingretten frifann dei tiltalte fordi dei meinte det ikkje var prova at han hadde truga eller vore valdeleg. Den krenkte er psykisk utviklingshemma, og retten peika på at vernet for dei svært ressurssvake ligg i strl. §§ 192 første ledd bokstav b og 193, men meinte at retten ikkje kunne prøve om desse føresegnene var brotne. Påtalemakta anka til lagmannsretten utan å vinne fram. Etter at lagretten svarte nei på spørsmålet om brot på § 192 første ledd bokstav a, avviste retten kravet frå aktor om nye spørsmål om § 192 første ledd bokstav b, subsidiært § 193, med den grunngjevinga at det ikkje galdt det same tilhøvet.Anken frå påtalemakta over sakshandsaminga i lagmannsretten førde til at lagmannsretten sin dom vart oppheva med hovudforhandling. Høgsterett meinte at slik denne saka stod, galdt §§ 192 første ledd bokstav b og 193 same tilhøve som tiltalevedtaket, slik at det ikkje var uråd å stille nye spørsmål etter strpl. § 364. Vidare sa Høgsterett at utgangspunktet må vere at om det verkar nærliggjande å nytte dei aktuelle straffeføresegnene, må retten ha plikt til å stille nye spørsmål. Lagmannsretten sin dom bygde på den urette lovforståinga at dei nye spørsmåla ville gjelde eit anna strafflagt tilhøve. Det i seg sjølv er ein sakshandsamingsfeil som krev oppheving

NORGES HØYESTERETT
Den 9. mars 2006 avsa Høyesterett kjennelse i
HR-2006-00414-A, (sak nr. 2005/1745), straffesak, anke,
Den offentlige påtalemyndighet (kst. statsadvokat Tor Henning Knudsen)
mot
A (advokat Knut Lindboe)
S T E M M E G I V N I N G :
(1) Dommer Coward: Temaet for Høyesterett er om det var en saksbehandlingsfeil av
lagmannsretten å avslå aktors begjæring om å stille nye spørsmål til lagretten etter at den
hadde svart nei på spørsmål om overtredelse av voldtektsbestemmelsen i straffeloven
§ 192 første ledd bokstav a jf. andre ledd bokstav a. De nye spørsmålene gjaldt
overtredelse av § 192 første ledd bokstav b, subsidiært straffeloven § 193 andre ledd, og
det må avgjøres om det her er tale om samme forhold som i tiltalebeslutningen.
(2) Tiltalebeslutningen gjaldt overtredelse av
”Straffeloven § 192, 1. ledd bokstav a, jf. 2. ledd bokstav a
for ved vold eller ved truende adferd å ha skaffet seg seksuell omgang og den seksuelle
omgang var samleie.
Grunnlag er følgende forhold:
Fredag 16. mai 2003 om kvelden på soverommet i sin leilighet i ---bygget i X, Y trakk
han klærne av B og la seg oppå henne i sengen, presset hennes ben til side og førte sin
penis inn i hennes skjede og gjorde samleiebevegelser inntil han fikk sædavgang, til
tross for at B flere ganger sa nei og gjorde den motstand hun var i stand til.”
(3) Eiker, Modum og Sigdal tingrett frifant den tiltalte i dom 22. november 2004 fordi den
ikke fant det bevist at han hadde utøvd vold eller fremsatt trusler. Den fornærmede er
psykisk utviklingshemmet, og retten gav i dommen uttrykk for at vernet for de svært
ressurssvake ligger i straffeloven § 192 første ledd bokstav b og § 193 andre ledd. Retten
mente imidlertid at den ikke hadde adgang til å prøve om disse bestemmelsene var
overtrådt.

2
(4) Påtalemyndigheten anket til Borgarting lagmannsrett, og det ble stilt hovedspørsmål til
lagretten om den tiltalte var skyldig i ”ved vold eller ved truende atferd å ha skaffet seg
seksuell omgang”, med grunnlag som i tiltalebeslutningen. Etter at lagretten hadde svart
nei på spørsmålet, ba aktor om at det ble stilt nye hovedspørsmål: prinsipalt om
overtredelse av straffeloven § 192 første ledd bokstav b, subsidiært om overtredelse av
straffeloven § 193 andre ledd. Forsvareren motsatte seg dette, og lagmannsretten traff
beslutning der begjæringen ikke ble tatt til følge. Det heter i beslutningen:
”Det er retten som avgjør hvilke spørsmål som skal stilles, også om det skal stilles nye
hovedspørsmål jf straffeprosessloven § 375, jf straffeprosessloven § 363 annet ledd siste
punktum. Partene har ikke krav på at det stilles nye spørsmål, jf Bjerke/Keiserud:
Straffeprosessloven, 3. utgave, side 1178.
Retten er etter en helhetsvurdering kommet til at en ikke står overfor samme forhold jf
straffeprosessloven § 38. I helhetsvurderingen er det særlig lagt vekt på at
straffbarhetsbetingelsene og bevistemaet er vesentlig forskjellig.
Retten finner etter dette ikke grunn til å stille nye hovedspørsmål.”
(5) Lagmannsretten avsa deretter 2. september 2005 frifinnende dom.
(6) Påtalemyndigheten har anket til Høyesterett over dommen og anfører at det at retten avslo
å stille nye spørsmål til lagretten, er en saksbehandlingsfeil som må føre til at dommen
blir opphevet.
(7) Jeg er kommet til at anken må føre frem.
(8) Et vilkår for å stille nye spørsmål til lagretten er at gjenstanden er ”det forhold som
tiltalen gjelder”, se straffeprosessloven § 364 første ledd jf. § 38. Jeg nevner at disse
reglene må sees i sammenheng med reglene om rettskraft; påtalemyndigheten kan ikke
reise ny sak om et forhold som den tiltalte er frifunnet for. Som det har gått frem,
begrunnet lagmannsretten nektelsen av å ta aktors begjæring til følge med at de nye
spørsmålene ikke gjaldt samme forhold som tiltalen. Jeg er kommet til at dette ikke er
riktig rettsanvendelse.
(9) Jeg ser først på om overtredelse av straffeloven § 192 første ledd bokstav b her må sies å
gjelde samme forhold som overtredelsen av § 192 første ledd bokstav a angitt i
tiltalebeslutningen. Det heter i første ledd i § 192:
”Den som
a) skaffer seg seksuell omgang ved vold eller ved truende atferd, eller
b) har seksuell omgang med noen som er bevisstløs eller av andre grunner ute
av stand til å motsette seg handlingen, eller
c) …
straffes for voldtekt med fengsel inntil 10 år. Ved vurderingen av om det er utøvd vold
eller truende atferd eller om fornærmede var ute av stand til å motsette seg handlingen,
skal det legges vekt på om fornærmede var under 14 år.”
(10) Bokstav b rammer altså den som ”har seksuell omgang med noen som er bevisstløs eller
av andre grunner ute av stand til å motsette seg handlingen”. I Rt. 2003 side 1727 kom
Høyesterett til at det ikke var en feil å stille ett spørsmål til lagretten om overtredelse av
bokstav a og bokstav b i § 192 første ledd, noe som innebærer at dette i den saken måtte

3
anses å gjelde samme forhold. Jeg anser det ikke særlig tvilsomt at det må sees slik også i
vår sak.
(11) Avgjørelsen av hva som gjelder samme forhold, skal skje etter en helhetsvurdering der
det blant annet blir lagt vekt på om bestemmelsene verner de samme interessene, om
overtredelsene er av samme karakter, og graden av forskjeller i det faktum som er
relevant. Bokstav a og bokstav b i § 192 første ledd verner utvilsomt den samme
interessen – den enkeltes seksuelle integritet, og bestemmelsene er av samme karakter –
de retter seg mot gjerningsmenn som bruker en overmaktssituasjon til å skaffe seg
seksuell omgang. Jeg viser videre til at bestemmelsene står i den samme paragrafen i
straffeloven, og at strafferammen er den samme. Da bestemmelsen i bokstav b ble flyttet
inn i voldtektsparagrafen ved en lovendring 11. august 2000, var det nettopp ut fra et
ønske om å markere slektskapet med det som tradisjonelt var bedømt som voldtekt, se
Ot.prp. nr. 28 for 1999–2000 side 111.
(12) Når det så gjelder det faktum som er relevant i vår sak, er det langt på vei det samme
uansett om man skal vurdere i relasjon til bokstav a eller bokstav b – det gjelder samleie,
og til samme tid og sted. Det er en forskjell i forøvelsesmåten, men jeg kan ikke se at
denne forskjellen blir avgjørende. Den fornærmedes psykiske utviklingshemning var
uansett relevant for å bedømme hennes evne til å motsette seg voldsbruk, og det ble
derfor ført bevis om utviklingshemningen. Rettsboken for lagmannsretten viser at det ble
lagt frem psykolograpport og legeerklæring om ”fornærmedes mentale status”, og at en
psykolog ble avhørt som sakkyndig vitne. Både tingretten og lagmannsretten viste til den
fornærmedes utviklingshemning i sine dommer. Også sluttordene i grunnlaget i
tiltalebeslutningen – ”gjorde den motstand hun var i stand til” – antyder den fornærmedes
begrensede ressurser.
(13) Straffeloven § 193 andre ledd rammer ”den som skaffer seg … seksuell omgang ved å
utnytte noens psykiske lidelse eller psykiske utviklingshemming”. Jeg ser det nok ikke
som like utvilsomt som for § 192 første ledd bokstav b at det her gjelder samme forhold
som i tiltalebeslutningen; det kreves at den psykiske utviklingshemningen er blitt utnyttet,
og det er tale om å anvende en annen paragraf. Men ellers gjelder langt på vei de samme
momentene som i forholdet mellom bokstav a og b i § 192 første ledd. Det vil også virke
nokså tilfeldig om løsningen skulle bli en annen for § 193 andre ledd enn for § 192 første
ledd bokstav b, ettersom bestemmelsene har klare likhetstrekk, og § 193 andre ledd er den
minst strenge av de to. Mitt syn er at det også her er tale om samme forhold.
(14) Det er ikke alltid klart når det må sies å foreligge en plikt for lagmannsretten til å stille
nye spørsmål, se drøftelsen i Rt. 2002 side 900 på side 902 med videre henvisninger.
Utgangspunktet må likevel være at hvis det fremstår som nærliggende å anvende de
alternative straffebestemmelsene, må retten ha plikt til å stille nye spørsmål. Om det
bevismessig er grunnlag for å svare ja, vil det være opp til lagretten å avgjøre ut fra den
bevisbyrden som gjelder for straffellelse. Slik vår sak lå an, kan det ikke være tvilsomt at
det var nærliggende å anvende de aktuelle straffebestemmelsene. Dessuten må allerede
det at rettens beslutning bygde på den uriktige lovforståelsen at de nye spørsmålene ville
gjelde et annet straffbart forhold, innebære at det foreligger en saksbehandlingsfeil som
må føre til opphevelse av lagmannsrettens dom med hovedforhandling.
(15) Jeg stemmer etter dette for denne

4
K J E N N E L S E :
Lagmannsrettens dom med hovedforhandling oppheves.
(16) Dommer Øie: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(17) Dommer Rieber-Mohn: Likeså.
(18) Dommer Gjølstad: Likeså.
(19) Justitiarius Schei: Likeså.
(20) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
K J E N N E L S E :
Lagmannsrettens dom med hovedforhandling oppheves.