Sammendrag: Oftedal Broch, Bruzelius, Kaasen, Utgård, AaslandAnke fra påtalemyndigheten over lovanvendelsen vedrørende hvem som er "aktør i rettsvesenet" etter strl. § 132a. A ble i lagmannsretten domfelt for overtredelse av straffeloven § 228 første, jf. annet ledd for å ha dyttet B to ganger, slik at han falt og brakk armen.

Deretter sa A at dersom B anmeldte forholdet, ville A drepe ham og brekke den andre armen hans. For dette ble A dømt for overtredelse av straffeloven § 227, men frifunnet for tiltalen etter § 132a (motarbeiding av rettsvesenet).

Bestemmelsen retter seg bl.a. mot den som ved trusler opptrer slik at det er egnet til å påvirke en "aktør i rettsvesenet" til å foreta eller unnlate en handling (første ledd). Med "aktør i rettsvesenet" forstår bestemmelsens annet ledd bl.a. den som har anmeldt et straffbart forhold (bokstav a) eller "vurderer å foreta en slik handling" (bokstav c).Lagmannsrettens administrator hadde i rettsbelæringen uttalt at det var et vilkår for domfellelse at tiltalte "i hvert fall har tenkt tanken å anmelde forholdet på det tidspunkt trusselen settes fram". Høyesterett fant at hensikten med lovbestemmelsen, som er å hindre at fornærmede gjennom trusler søkes presset til ikke å anmelde, lovens forarbeider og reelle hensyn tilsa ikke å stille noe slikt krav.

Videre er straffverdigheten like stor i tilfeller der fornærmede ikke har hatt tid til noen overveielse om å anmelde innen trusselen fremsettes. Også i forhold til gjerningsmannen fremstår derfor et slikt vilkår som ubegrunnet.

Etter dette ble den frifinnende del av lagmannsrettens dom opphevet.

NORGES HØYESTERETT
Den 28. november 2005 avsa Høyesterett kjennelse i
HR-2005-01855-A, (sak nr. 2005/1261), straffesak, anke,
Den offentlige påtalemyndighet (kst. statsadvokat Cecilie Gulnes)
mot
A (advokat Erling O. Lyngtveit)
S T E M M E G I V N I N G :
(1) Dommer Oftedal Broch: Saken gjelder tolkning av straffeloven § 132 a – straffbarheten
av en trussel fremsatt for å avholde fornærmede fra å anmelde forholdet, når fornærmede
ennå ikke har vurdert dette.
(2) Heggen og Frøland tingrett avsa dom 22. september 2004 der A ble domfelt for
overtredelse av straffeloven § 228 første jf. annet ledd (legemsfornærmelse), straffeloven
§ 227 (trusler) og straffeloven § 132a (motarbeiding av rettsvesenet). Han ble dessuten
dømt for tre overtredelser av straffeloven § 228 første ledd og for overtredelse av
vegtrafikkloven. Straffen ble satt til fengsel i 8 måneder. A anket dommen. Borgarting
lagmannsrett tillot ikke fremmet anken vedrørende de tre overtredelsene av § 228 første
ledd og overtredelsen av vegtrafikkloven. For øvrig ble anken fremmet.
(3) Borgarting lagmannsrett avsa dom 4. mai 2005 med slik domsslutning:
”1. A, født 00.00.1980, dømmes for forbrytelse mot straffeloven § 228 første ledd
jf andre ledd første straffalternativ og straffeloven § 227 samt for de
forholdene som er rettskraftig avgjort ved Heggen og Frøland tingretts dom
22. september 2004, sammenholdt med straffeloven § 61 og 62 første ledd, til
en straff av fengsel i 6 – seks – måneder.
2. A frifinnes for punkt II i tiltalebeslutning 20. januar 2004 og for forsøk på slik
forbrytelse.”

2
(4) Frifinnelsen under punkt 2 gjaldt motarbeiding av rettsvesenet, straffeloven § 132 a.
Påtalemyndigheten har anket over frifinnelsen og påstått domsslutningen punkt 2
opphevet. Anken gjelder lovanvendelsen under skyldspørsmålet.
(5) Det nærmere faktiske forhold, slik det er beskrevet i lagmannsrettens dom, er følgende:
(6) Etter en tidligere uoverensstemmelse mellom A og B møttes de tilfeldig ved Askim
jernbanestasjon. A var sint og ergerlig på B, og dyttet ham to ganger slik at han falt. B
kjente smerter i armen og sa: ”Nå brakk du armen min”, eller liknende. A sa da at dersom
B anmeldte dette til politiet, ville A drepe ham og brekke den andre armen hans.
(7) Straffeloven § 132 a ble tilføyd ved lov 28. juli 2000 nr. 73. Bestemmelsens to første
ledd, som får anvendelse i vår sak, lyder slik:
”For motarbeiding av rettsvesenet straffes den som ved vold, trusler, skadeverk eller
annen rettsstridig atferd overfor en aktør i rettsvesenet eller noen av hans nærmeste
a) opptrer slik at det er egnet til å påvirke aktøren til å foreta eller unnlate en
handling, et arbeid eller en tjeneste i forbindelse med en straffesak eller en
sivil sak, eller
b) gjengjelder en handling, et arbeid eller en tjeneste som aktøren har utført i
forbindelse med en straffesak eller en sivil sak.
Med aktør i rettsvesenet menes den som
a) har anmeldt et straffbart forhold eller har anlagt søksmål i en sivil sak,
b) har avgitt forklaring for politiet eller for retten,
c) arbeider eller utfører tjeneste for politiet, påtalemyndigheten, domstolen eller
kriminalomsorgen,
d) er forsvarer, bistandsadvokat eller prosessfullmektig, eller
e) vurderer å foreta en slik handling eller å påta seg et slikt arbeid eller en slik
tjeneste.”
(8) Det spørsmål saken reiser, knytter seg til spørsmålet om hvem som faller inn under
uttrykket ”aktør i rettsvesenet”. Om dette uttalte rettens administrator ifølge den
protokollerte rettsbelæringen:
”Som jeg sa er dere bundet av det jeg sier om hvordan straffelovens regler generelt er å
forstå. På bakgrunn av det jeg nå har sagt, vil jeg si generelt at når det i § 132 a står at
definisjonen på en aktør i rettsvesenet bl.a. er en person som ”vurderer å foreta en
handling” som består i å anmelde et straffbart forhold, så er det et vilkår for domfellelse
at denne personen rent faktisk i hvert fall har tenkt tanken å anmelde forholdet på det
tidspunktet trusselen settes fram. Hvis han overhodet ikke har tenkt på spørsmålet, kan
han ikke anses som en aktør i rettsvesenet slik dette er definert i loven, og da kommer
ikke § 132 a til bruk.”
(9) Deretter konstaterte administrator at B hadde forklart at han overhodet ikke tenkte på
politianmeldelse under hendelsen.
(10) Spørsmålet er om administrator ga uttrykk for en korrekt tolkning av loven. Det fremgår
av ordlyden i § 132 a annet ledd ved en kombinasjon av bokstavene a) og e), at den som
”vurderer å foreta” en anmeldelse, er en aktør i rettsvesenet. Rettsbelæringen må derfor
sies å følge ordlyden: Den som overhodet ikke har vurdert å anmelde, faller utenom.
Likevel er det grunn til å spørre om ordlyden skal tas så bokstavelig.

3
(11) Lovens hensikt er åpenbart å hindre at fornærmede gjennom trusler søkes presset til ikke
å anmelde den straffbare handlingen. Dette hensynet har samme vekt også om trusselen
fremsettes så raskt at fornærmede ikke har rukket å overveie en anmeldelse. Dersom
bestemmelsen tolkes bokstavelig, oppstår det et umotivert tomrom i forhold til å beskytte
fornærmede mot denne type trusler, et tomrom som er vanskelig å forene med et fornuftig
resultat.
(12) Lovens forarbeider styrker den forståelse at et slikt tomrom ikke er tilsiktet. Initiativet til
§ 132 a ble tatt av Riksadvokaten, som i et brev 11. juni 1999, omtalt i Ot.prp. nr. 40
(1999-2000) side 78 foreslo en bestemmelse som tok utgangspunkt i vitnebeskyttelse, og
knyttet beskyttelsen til ”vitnets forventede eller avgitte forklaring” uten ytterligere
tidsmessig begrensning.
(13) Som følge av Riksadvokatens forslag sendte Justisdepartementet et lovforslag på høring.
Her var beskyttelsen når det gjaldt anmeldelser, knyttet opp til alternative situasjoner, der
bokstav a) refererte til ”fordi han … har anmeldt et straffbart forhold” og bokstav c) ”for
å påvirke en handling … som er nevnt i bokstav a”. I høringsbrevet ble følgende presisert,
jf. Ot.prp. nr. 40 side 81:
”Er handlingen utøvd for å få noen til å avstå fra å anmelde et straffbart forhold …, vil
den være straffbar etter utkastet første ledd bokstav c, som påvirkning av en handling
som nevnt i bokstav a.”
(14) Også her var det altså klart at det ikke ble stilt noe krav til fornærmede om overveielse før
bestemmelsen fikk anvendelse.
(15) Ingen i høringsomgangen reiste spørsmål om fornærmede måtte ha vurdert anmeldelse før
beskyttelse mot trusler inntrådte. Jeg bemerker også at proposisjonen gjenga den danske
og svenske tilsvarende lovbestemmelse, som begge gjør det klart at det er personens
forventede eller avgitte erklæring som beskyttes. Det er på denne bakgrunn vanskelig å
tenke seg at departementet i det endelige lovforslaget – som tilsvarer lovbestemmelsen –
uten å kommentere forholdet skulle innskrenke tidsrommet der beskyttelsen gjaldt. Tvert
om uttales flere steder det motsatte, for eksempel på side 81:
”I utkastet er ikke den straffbare handlingen knyttet til et bestemt tidspunkt i
saksforløpet. Derimot kreves at handlingen er knyttet til en nærmere bestemt
situasjon.”
(16) Departementets endelige konklusjon følger lenger ned i samme spalte:
”Få høringsinstanser har merknader til forslaget til hvilke situasjoner straffebudet skal
ramme, og ingen har vesentlige innvendinger. Departementet fastholder derfor
lovforslaget på dette punktet.”
(17) I spesialmotivene til lovforslaget, Odelstingsproposisjonen side 107 kommer riktignok en
uttalelse om at det ikke er nødvendig at
”vedkommende faktisk har foretatt en slik handling eller påtatt seg et slikt arbeid eller
en slik tjeneste som nevnt i bokstav a til d. Det er nok at vedkommende har vurdert
dette”.

4
(18) Men uttalelsen suppleres lenger ned i samme spalte, der departementet direkte
kommenterer omfanget av bokstav e):
”Som nevnt ovenfor går det frem av bokstav e at også de som vurderer å foreta en slik
handling eller å påta seg et slikt arbeid eller tjeneste som nevnt i bokstav a til d, skal regnes
som aktører i rettsvesenet. Det vil her kunne oppstå en viss tvil om når man kan si at en
person ”vurderer” for eksempel å anmelde et forhold eller å anlegge sivil sak. Det må i
hvert fall foreligge slike ytre omstendigheter at vedkommende har en foranledning til å
anmelde noen eller å gå til sivil sak.”
(19) Jeg oppfatter etter dette forarbeidene slik at det ikke er hensikten å innskrenke lovens
anvendelse til tilfeller der fornærmede positivt har vurdert å anmelde. Loven har for så
vidt fått en uheldig utforming, slik det fremgår av forarbeidene, jf. det siste sitatet.
(20) Jeg tilføyer at dersom loven skulle tas på ordet, ville det kunne føre til nokså uforståelige
resultater. Således ville gjerningsmannen måtte frifinnes på grunn av manglende skyld
dersom hans oppfatning var at trusselen ble fremmet så nær overgrepet i tid, at det ville
være umulig for den fornærmede å kunne ha vurdert en anmeldelse. Straffverdigheten er i
disse tilfellene åpenbart uavhengig av om overgriperen har gitt fornærmede tid til å
overveie anmeldelse. Også i forhold til gjerningsmannen fremstår således et krav om
overveielse som en ubegrunnet og ufornuftig løsning. Under disse omstendigheter må det
være riktig å se bort fra den uheldige formuleringen, og tolke loven i overensstemmelse
med forarbeidene og reelle hensyn.
(21) Rettsbelæringen gir etter dette uttrykk for en uriktig forståelse av den aktuelle
straffebestemmelsen. Feilen vedrører utelukkende frifinnelsen for overtredelse av § 132 a,
og det er tilstrekkelig at denne del av lagmannsrettens domsslutning oppheves.
(22) Jeg stemmer for denne
K J E N N E L S E :
Punkt 2 i lagmannsrettens domsslutning oppheves.
(23) Dommer Bruzelius: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(24) Kst. dommer Kaasen: Likeså.
(25) Dommar Utgård: Det same.
(26) Dommer Aasland: Likeså.

5
(27) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
K J E N N E L S E :
Punkt 2 i lagmannsrettens domsslutning oppheves.