Sammendrag: Øie, Bruzelius, Stabel, Flock, GussgardFor frådeling av eit areal på ca. 356 dekar påla Lørenskog kommune AS Selvaagbygg å betale eit behandlingsgebyr på 1 144 202 kroner. Tingretten meinte at gebyret var ugyldig, mens lagmannsretten frifann kommunen. Fleirtalet i Høgsterett fann at gebyrvedtaket var ugyldig.Gebyret var fastsett etter gebyrregulativet i kommunen, jf. delingsloven § 5-2. Loven gir inga anvising på korleis gebyra skal bereknas. Førearbeida kneset eit prinsipp om sjølvkost. Fleirtalet forstod førearbeida slik at fastsetjinga av gebyret for den enkelte arealklassa skal ta utgangspunkt i dei gjennomsnittlege utgiftene ved deling av eigedomar av vedkommande storleik for å komme så nær dei faktiske utgiftene for den enkelte arealklassa som mogleg. Eit gebyrsystem som ikkje tek omsyn til gjennomsnittskostnadene, vil kunne føre til at gebyra for ei arealklasse dekkjer ein uhøveleg stor del av dei samla utgiftene med forretningane. Ei slik fordeling av utgiftene ligg etter synet til fleirtalets utanfor føremålet med gebyrreglane og krev klar heimel i lov. Slik heimel ligg ikkje føre. Slik fleirtalet såg det, er ikkje dette eit område der omsynet til sjølvråderetten i kommunen og skjønnsutøvinga kan stå sentralt. Kommunane må ha eit visst spelerom ved utrekninga av gjennomsnittskostnadene. Men etter synet til fleirtalet går det ei grense for kor store gebyr ei arealklasse kan påleggjas utan at kommunen kan dokumentere at dei gjennomsnittlege utgiftene for vedkommande klasse er tilsvarande store. Er denne grensa broten, og kommunen heller ikkje nyttar dispensasjonsretten sin, er gebyret ugyldig. Fleirtalet meinte at den nemnde grensa var broten i den konkrete saka. Mindretalet - dommarane Bruzelius og Stabel - meinte at gebyret var gyldig under tilvising til at kommunen i utgangspunktet må stå fritt i valet av kriterium for fordelinga av sjølvkosten mellom brukarane.

NORGES HØYESTERETT
Den 26. oktober 2004 avsa Høyesterett dom i
HR-2004-01789-A, (sak nr. 2004/678), sivil sak, anke,
AS Selvaagbygg (advokat Heikki Giverholt – til prøve)
mot
Lørenskog kommune (advokat Christian Stang Våland – til prøve)
S T E M M E G I V N I N G :
(1) Dommer Øie: Saken gjelder gyldigheten av et gebyrvedtak i forbindelse med deling av
fast eiendom og reiser særlig spørsmål om forståelsen av selvkostprinsippet, som er
forutsatt i delingsloven § 5-2, og fordelingen av kostnadene på brukerne.
(2) A og B søkte 31. juli 2000 om fradeling av et areal på ca. 356 dekar fra sine eiendommer
gnr. 00 bnr. 00 og gnr. 0 bnr. 0 i Lørenskog kommune. Den utskilte eiendommen skulle
overdras til den ankende part, AS Selvaagbygg. Ankemotparten, Lørenskog kommune,
påla ved faktura 2. oktober 2000 Selvaagbygg å betale et delingsgebyr på 1 154 755
kroner, hvorav 1 144 202 kroner var kommunens behandlingsgebyr. Gebyret ble korrigert
da endelig oppmåling ga et noe lavere areal enn det som ble lagt til grunn ved
beregningen av gebyret. Det dekket både midlertidig delingsforretning og endelig kart- og
delingsforretning.
(3) Selvaagbygg klaget gebyrvedtaket inn for formannskapet i kommunen. Selskapet hevdet
at gebyret var beregnet på feil grunnlag og dermed var satt for høyt. Samtidig ble det søkt
om nedsettelse eller refusjon av gebyret i medhold av kommunens gebyrregulativ § 9
bokstav g. Formannskapet fastholdt gebyret ved vedtak 14. februar 2001. Selvaagbygg ba
deretter om at vedtaket måtte omgjøres, men formannskapet fastholdt vedtaket uten
realitetsbehandling.

2
(4) Selvaagbygg tok i oktober 2001 ut stevning ved Nedre Romerike tingrett, som 30. januar
2003 avsa dom med slik domsslutning:
”1. Lørenskog kommunes vedtak om ileggelse av delingsgebyr til AS Selvaagbygg
i forbindelse med fradeling av gnr. 00 bnr. 00 i Lørenskog kommune er
ugyldig.
2. For øvrig avvises søksmålet.
3. Saksomkostninger tilkjennes ikke.”
(5) Lørenskog kommune anket dommen til Eidsivating lagmannsrett, som 23. januar 2004
avsa dom med slik domsslutning:
"1. Lørenskog kommune frifinnes.
2. AS Selvaagbygg betaler saksomkostninger for tingretten og lagmannsretten til
Lørenskog kommune med kr 680.157,25
– sekshundreogåttitusenetthundreogfemtisju 25/100 – med tillegg av den
alminnelige forsinkelsesrente etter forsinkelsesrenteloven § 3 første ledd første
punktum fra 2 – to – uker etter dommens forkynnelse og til betaling skjer."
(6) Selvaagbygg har anket lagmannsrettens dom til Høyesterett. Anken gjelder
rettsanvendelsen. Flere anførsler som var fremmet i tidligere instanser, er ikke
opprettholdt for Høyesterett. Dette gjelder anførsler om feil subsumsjon etter
gebyrregulativet, at vedtaket er i strid med pristiltaksloven, at kommunen pliktet å sette
ned gebyret etter gebyrregulativet § 9 bokstav g og ulike anførsler om
myndighetsmisbruk. For de tre anførslene som er opprettholdt for Høyesterett, står saken i
samme stilling som for lagmannsretten.
(7) Det er innhentet skriftlige erklæringer fra tre vitner som alle møtte i lagmannsretten.
(8) Den ankende part, AS Selvaagbygg, har i korte trekk anført:
(9) Kommunens gebyrvedtak er ugyldig fordi det ikke har hjemmel i lov 23. juni 1978 nr. 70
om kartlegging, deling og registrering av grunneiendom (delingsloven) § 5-2. For
Høyesterett gjør Selvaagbygg gjeldende tre anførsler som hver for seg medfører at
gebyrvedtaket er ugyldig.
(10) Delingsloven § 5-2 og forskriften til paragrafen gir få føringer for fastsettelsen av gebyret.
Men forarbeidene forutsetter at arbeidsomfanget i den enkelte sak skal være et vesentlig
element når størrelsen på gebyret fastsettes. Ved tolkningen av § 5-2 må det også tas
hensyn til begrensninger i annen tilsvarende lovgivning, særlig plan- og bygningsloven
§ 109.
(11) Selvaagbygg aksepterer at det av praktiske grunner kan benyttes standardgebyrer, men
disse må bygge på antakelser om gjennomsnittlig arbeidsmengde ved behandlingen av
vedkommende sakstype. Innenfor en slik ramme vil likevel arbeidsomfanget med den
enkelte søknad stå sentralt dersom omfanget skiller seg vesentlig fra det antatte
arbeidsomfang for den aktuelle sakstype. Det mangler en slik sammenheng mellom
gebyret som Selvaagbygg ble avkrevd, og arbeidsomfanget som kart- og
delingsforretningen medførte. Gebyret er da i strid med hjemmelsgrunnlaget.

3
(12) Kommunens gebyrregulativ er heller ikke utformet slik at det tar hensyn til at
sakstilfanget hovedsakelig består av minstegebyrsaker. Dersom kommunen hadde gjort
det – og fremdeles hadde hatt målsetting om full dekning av selvkost – ville den ha måttet
fastsette en langt høyere minstegebyrsats. Dette ville ha ført til at gebyrene for store kart-
og delingsforretninger ble lavere. Delingsloven § 5-2 åpner ikke for at kommunen
gjennom gebyrregulativet omfordeler kostnadene mellom ulike brukerkategorier. Også på
dette punktet er gebyrregulativet i strid med hjemmelsgrunnlaget, og gebyret er dermed
ugyldig.
(13) Selvaagbygg gjør videre gjeldende at gebyret er ugyldig fordi kommunen i sin
selvkostberegning etter § 5-2 har benyttet feil tjenesteenhet. Prinsipalt anfører selskapet at
selvkost må beregnes særskilt for den enkelte gebyrbelagte tjeneste, subsidiært at alle
gebyrbelagte tjenester skal utgjøre en beregningsenhet. Gebyret kan derimot ikke
beregnes for hele kart- og geodatakontoret, som også utfører tjenester som ikke er
gebyrbelagt.
(14) AS Selvaagbygg har nedlagt slik påstand:
”1. Nedre Romerike tingretts domsslutning pkt. 1 stadfestes.
2. AS Selvaagbygg v/styrets formann tilkjennes saksomkostninger for alle
instanser med tillegg av lovbestemte renter fra forfall til betaling finner sted
fra Lørenskog kommune.”
(15) Ankemotparten, Lørenskog kommune, har i korte trekk gjort gjeldende:
(16) Spørsmålet om kommunen hadde hjemmel i delingsloven § 5-2 til å fastsette det gebyret
som Selvaagbygg ble avkrevd, beror på en tolkning av bestemmelsen, forskriften og
forarbeidene. Tilsvarende gebyrhjemler i annen lovgivning kan i liten grad begrense
kommunens fullmakter etter § 5-2. For vedtakelsen av lovhjemlede gebyrregulativer er
det kommunale selvstyret en vesentlig premiss. Det frie forvaltningsskjønnet spiller en
sentral rolle, bare begrenset av læren om myndighetsmisbruk.
(17) Hjemmelsgrunnlaget krever ikke at gebyret skal stå i et visst forhold til arbeidsomfanget
ved forretningen. Kostnaden ved å behandle en enkeltsak har ikke noen rettslig betydning.
(18) Det bestrides også at det følger av hjemmelsgrunnlaget at fradelinger av mindre arealer –
som det erfaringsmessig er mange av – skal ha høyere gebyrsatser, relativt vurdert, enn
fradelinger av store arealer.
(19) Ankemotparten er enig i at kommunens inntekter fra gebyrbelagte tjenester ikke skal
overstige selvkost, men bestrider at det følger av hjemmelsgrunnlaget at
selvkostberegningen bare skal gjelde de gebyrbelagte tjenestene. Kommunen må stå fritt i
valget av hensiktsmessige beregningsenheter.
(20) Lørenskog kommune har nedlagt slik påstand:
”1. Eidsivating lagmannsretts dom av 23. januar 2004 i sak 03-0003 19ASI-ELAG
stadfestes.
2. AS Selvaagbygg dømmes til å betale til Lørenskog kommune sakens
omkostninger for Høyesterett med tillegg av den alminnelige forsinkelsesrente

4
etter forsinkelsesrenteloven § 3 første ledd første punktum, for tiden 8,75
prosent årlig rente, fra forfall til betaling skjer.”
(21) Jeg er kommet til det samme resultatet som tingretten og mener at anken bør tas til følge.
(22) Jeg ser først på anførselen om at gebyret er ugyldig fordi kommunen ikke la vekt på
arbeidsomfanget ved behandlingen av sakene da den fastsatte gebyrene for de ulike
arealgrupper. Spørsmålet har sammenheng med anførselen om at kommunen dekker inn
en for stor del av utgiftene med kart- og delingsforretninger gjennom gebyrer i saker med
store eiendommer.
(23) Gebyret ble beregnet etter § 1 i det gebyrregulativet som Lørenskog kommunestyre
vedtok 15. desember 1999, og som trådte i kraft 1. januar 2000. Første punktum lyder:
"For kartforretning og kombinert kart- og delingsforretning over areal til
utbyggingsformål, veigrunn og tillegg til veigrunn, betales gebyr etter følgende tabell:
0-2000 m2 kr. 14.150,-
Deretter pr. 500 m2 kr. 1.550,-."
(24) Gebyrregulativet var vedtatt med hjemmel i delingsloven § 5-2, som lyder:
"For kart- og delingsforretning og andre tjenester som kan kreves utført med hjemmel i
denne lov skal det betales gebyr. Kommunestyret selv fastsetter gebyrregulativet i
henhold til gjeldende bestemmelser. Det kan bestemmes at hele gebyret skal betales før
arbeidet med en forretning starter. (…)"
(25) Loven gir ingen anvisning på hvordan gebyrene skal beregnes. Det gjør heller ikke
forskrift 19. oktober 1979 nr. 4 til delingsloven, som i § 17.1 har bestemmelser om gebyr.
(26) I Ot.prp. nr. 50 (1977–78), som ligger til grunn for delingsloven, heter det i merknadene
til § 5-2 på side 22 at det forutsettes at "kommunen skal ha adgang til å fastsette gebyr
som dekker omkostningene kommunen har med forretningen". Forarbeidene knesetter
altså et prinsipp om selvkost. Kjernen i vår sak er om prinsippet bare setter begrensninger
for hvor mye kommunen totalt sett kan kreve inn i gebyrer i kart- og delingssaker, eller
om det også legger føringer for beregningen av det enkelte gebyr og fordelingen av
utgifter brukerne imellom.
(27) Delingsloven bygger på et forslag fra det såkalte skylddelingsutvalget i NOU 1973: 31
Utkast til lov om eiendomsdeling, kartforretning m.v. med motiver. Utvalget foreslo
skjerpede kvalitetskrav ved kart- og delingsforretninger. De nye kravene ville kreve økte
ressurser. Utvalget drøftet på side 24 i utredningen hvem som skulle betale for dette. Det
konkluderte med at ”(g)runneieren bør betale for arbeidet med den enkelte delings- eller
kartforretning”. På side 25 uttaler utvalget seg nærmere om beregningen av hva den
enkelte grunneier skulle betale:
"Man kunne tenke seg en finansiering med et beskjedent gebyr for å ta saken under
behandling og dertil betaling etter regning for det faktiske arbeidet med den enkelte
sak. (…) Med en realistisk betaling ville dette imidlertid føre til nokså uberegnelige
utslag for den enkelte grunneier, og utvalget antar at det bør brukes en fast gebyrtariff
som dekker de gjennomsnittlige omkostninger for mer eller mindre spesifiserte
kategorier av forretninger. Den kan bygge på arealklasser, grenselengder e.l."

5
(28) Ikke noe i Ot.prp. nr. 50 (1977–78) tyder på at departementet tok avstand fra
skylddelingsutvalgets utgangspunkter. En ordning i tråd med utvalgets forslag ble vedtatt.
(29) Lovgiverne mente altså ideelt sett at det enkelte gebyr skulle tilsvare utgiftene ved den
respektive forretning. Av praktiske grunner og av hensyn til grunneierne ble det likevel
innført et system hvor gebyret beregnes etter gjennomsnittsbetraktninger, for eksempel
for ulike arealklasser. Etter min mening er det da naturlig å forstå forarbeidene slik at
fastsettelsen av gebyret for den enkelte arealklasse skal ta utgangspunkt i de
gjennomsnittlige utgiftene ved deling av eiendommer av vedkommende størrelse for å
komme så nær de faktiske utgifter for den enkelte arealklasse som mulig.
(30) Kart- og delingsforretninger vil ofte være mer ressurskrevende for store eiendommer enn
for små. Men kostnadene øker ikke nødvendigvis proporsjonalt med eiendommens
størrelse. Et gebyrsystem som ikke tar hensyn til gjennomsnittsomkostningene ved
forretninger i den enkelte arealklasse, vil kunne føre til at gebyrene for en arealklasse
dekker en uforholdsmessig stor del av de samlede utgiftene med forretningene. En slik
fordeling av utgiftene ligger etter mitt syn utenfor formålet med gebyrreglene.
(31) Slik jeg ser det, er ikke dette et område hvor hensynet til kommunenes selvråderett og
skjønnsutøvelse kan stå sentralt. Uten en klar hjemmel vil det harmonere dårlig med
legalitetsprinsippet om kommunene kunne velge fritt – og helt uavhengig av utgiftene for
den enkelte arealklasse – hvordan omkostningene med kart- og delingsforretninger skal
fordeles mellom brukerne. Slik hjemmel foreligger ikke, verken i delingsloven eller i
delingsforskriften, og har heller ikke støtte i forarbeidene.
(32) Forutberegneligheten, som sto sentralt ved etableringen av gebyrsystemet, svekkes ikke
selv om gebyret fastsettes på bakgrunn av gjennomsnittskostnadene for den enkelte
arealklasse.
(33) Selv om det er noe mer arbeidskrevende, er det også fullt mulig å fastsette gebyrene på en
slik måte. Jeg viser blant annet til Håndbok til delingsloven av 23. juni 1978, som
Kommuneforlaget har utgitt i samarbeid med Kommunenes Sentralforbund og
Miljødepartementet, hvor det heter på side 77–78:
”Det kan derfor være rasjonelt at det blir fastsatt faste gebyrsatser for forskjellige typer
forretninger, gradert f.eks. etter areal eller grenselengder. Slike standardgebyrer kan
ikke settes høyere enn hva de respektive sakstyper i gjennomsnitt vil belaste kommunen.
Det vil av og til forekomme saker der et standardgebyr vil virke helt urimelig.
Gebyrregulativet bør derfor inneholde mulighet for beregning etter faktiske faste
kostnader og medgått tid, og ellers en mulighet til å fravike gebyrsatsene når disse vil
virke urimelig.”
(34) I Kommunenes Sentralforbunds Eksempel på gebyrregulativ fra 1990 og 1995 heter det
på side 3:
”Nødvendig arbeidsmengde og derved kostnad for oppmålingsarbeider av samme type
og størrelse, vil variere fra gang til gang avhengig av topografi, vegetasjon,
grunnlagnettets beskaffenhet m.v. På basis av registreringer og skjønn er det likevel
mulig å finne fram til gjennomsnittlige kostnader for samme slags oppmålingsarbeider,
f. eks. for kart- og delingsforretning over en tomt på 2.000 m2. Det er disse
gjennomsnittlige kostnader som avspeiles i de etterfølgende regulativeksempler.”

6
(35) I gebyrmalen fra 1999 punkt D.1.1.1 er det satt et tak for sjablonberegning av gebyret. For
arealer over 20 dekar anbefales et minstegebyr kombinert med betaling etter medgått tid.
(36) I tillegg til å underbygge at det uten for store problemer lar seg gjøre å beregne
gjennomsnittskostnadene med den enkelte arealklasse, støtter disse uttalelsene etter min
mening hovedsynspunktet om at slike gjennomsnittsbetraktninger må stå sentralt ved
fastsettelsen av gebyrene.
(37) Selv om det ikke er tilstrekkelig til å begrunne resultatet alene, finner jeg også støtte for
dette synet i rettskildemateriale i tilknytning til plan- og bygningsloven. I delingssaker
skal det i tillegg til gebyret for delingsforretningen betales gebyr for behandlingen av
søknaden om deling, jf. plan- og bygningsloven § 109. Også § 109 bygger på et prinsipp
om selvkost. Jeg kan ikke se at det er holdepunkter i delingsloven eller plan- og
bygningsloven for at selvkostbegrepet skal forstås forskjellig etter de to lover. Da har det
etter min mening formodningen mot seg at et begrep av sentral betydning for beregningen
av gebyrer som henger nært sammen, på viktige punkter er ment å ha ulikt innhold.
(38) Plan- og bygningsloven § 109 gir kommunene adgang til å fastsette gebyr for behandling
av forskjellige former for tjenester som kommunen skal utføre. Paragrafen ble endret ved
lov 5. mai 1995 nr. 20. På side 26 i Ot.prp. nr. 39 (1993–94), som ligger til grunn for
endringsloven, heter det i kapitlet om administrative og økonomiske konsekvenser av
endringsforslagene at "selvkost er det som maksimalt kan kreves for behandlingen av de
enkelte typer saker. Gebyrene bør stå i forhold til det faktiske utførte arbeid i
saksbehandlingen". I forskrift 22. januar 1997 nr. 34 om saksbehandling og kontroll i
byggesaker er det i § 31 fastsatt at gebyrregulativ for forskjellige tjenester må være i
samsvar med reglene i plan- og bygningsloven § 109, og at gebyret skal beregnes ut fra
prinsippet om selvkost "i forhold til arbeidsmengde, sakstype, hvor stor del av
dokumentasjon m.v. som er klarlagt fra ansvarlig søkers eller tiltakshavers side (…)".
(39) I rundskriv H-5/02 om juridiske spørsmål vedrørende utbyggingsavtaler i tilknytning til
plan- og byggesaksbehandling m.v., utgitt av Kommunal- og regionaldepartementet, heter
det på side 35:
”Utgangspunktet for fastsetting av selvkost er at kommunen kan kreve dekket utgiftene
for behandling av den konkrete byggesaken. I dette ligger imidlertid ikke at gebyret må
beregnes nøyaktig i hver enkelt sak. Kommunen kan i regulativet legge til grunn
gjennomsnittsbetraktninger. Det kunne ellers bli tidkrevende og dyrt å finregne
utgiftene til behandling av hver enkelt sak. F.eks. brukes typebestemte gebyrer for
behandling av saker, som like gebyrer for henholdsvis eneboliger, garasjer,
meldepliktige tilbygg på bolighus og lignende. (…) I og med at gebyrene skal svare til
selvkost i den enkelte sak, må kommunen påse at gebyrene for enkle og ukompliserte
saker ikke blir for høye.”
(40) På samme side i rundskrivet går det også frem at det må kunne dokumenteres at utgiftene
til saksbehandlingen påvirkes av den faktor som har vært sentral ved gebyrberegningen.
(41) Min konklusjon er etter dette at fastsettelsen av gebyret i kart- og delingssaker skal ta
utgangspunkt i de gjennomsnittlige utgiftene for vedkommende arealklasse, slik at man
kommer så nær de faktiske utgifter for den enkelte arealklasse som mulig. Kommunene
må ha et visst spillerom ved beregningen av disse gjennomsnittskostnadene. Men etter
mitt syn går det en grense for hvor store gebyrer en arealklasse kan pålegges uten at
kommunen kan dokumentere at de gjennomsnittlige utgiftene for vedkommende klasse er

7
tilsvarende store. Er denne grensen overtrådt, og kommunen heller ikke benytter sin
dispensasjonsadgang, er gebyret etter min mening ugyldig. Spørsmålet er om den nevnte
grensen er overtrådt i vår sak.
(42) Gebyrregulativet til Lørenskog kommune tar utgangspunkt i arealklasser. Det er ikke
dokumentert at gjennomsnittskostnadene for den enkelte arealklasse er tillagt vekt. Tvert
imot forstår jeg den skriftlige erklæringen fra utbyggingssjef Arild Skogholt slik at
kommunen ikke har hatt timebruk som parameter.
(43) Lørenskog kommune har opplyst at tidsforbruket i en normalsak, som typisk gjelder
arealer inntil 2 dekar, er 15 til 20 timer, men en sak kan unntaksvis ta inntil 200 timer. I
vår sak ble det brukt mellom 180 og 200 timer. Gebyret for arealer inntil 2 dekar var på
den aktuelle tiden 14 150 kroner, mens det i vår sak var 1 144 202 kroner. Tidsforbruket i
vår sak var med andre ord maksimalt 12 til 13 ganger så stor som i en normal sak.
Gebyret var 80 ganger så stort.
(44) Gebyrregulativet § 8 fastsatte en timepris på 450 kroner for saksbehandling som ikke kan
beregnes etter standardsatsene. Den gjennomsnittlige timeprisen for arealer inntil 2 dekar
vil etter det oppgitte tidsforbruket være maksimalt 940 kroner. Selvaagbygg har anført at
timeprisen selskapet måtte betale var rundt 5 500 kroner. Lørenskog kommune har ikke
imøtegått dette.
(45) Kommunen har heller ikke hevdet at den har hatt utgifter utover det vanlige i saken –
størrelsen på eiendommen tatt i betraktning – eller at saken på annen måte har vært så
arbeidskrevende at den forsvarer gebyret.
(46) For Høyesterett er det lagt frem gebyrregulativer for en rekke andre kommuner.
Regulativene bygger enten på et system med faste gebyrer eller beregning etter medgått
tid for eiendommer over en viss størrelse eller på et langt lavere beløp per dekar enn det
Lørenskog kommune opererer med. Ingen av regulativene ville ha ført til et gebyr som
kan likestilles med det gebyret Selvaagbygg måtte betale.
(47) Jeg finner på denne bakgrunnen at gebyret som Selvaagbygg har betalt, er
uforholdsmessig høyt. Eiendommen gebyret gjaldt er så stor at det kan forklare hvorfor
forretningen ikke passer inn i det alminnelige gebyrregulativet. Dispensasjonshjemmelen
i regulativet § 9 bokstav g er ment å hindre urimelighet i enkelttilfeller. Denne adgangen
er imidlertid ikke brukt. Når det ikke er gjort, mener jeg at gebyrvedtaket ikke kan anses
hjemlet i delingsloven § 5-2, og at det dermed er ugyldig.
(48) Med den konklusjonen jeg har kommet til, er det ikke nødvendig å gå inn på
Selvaagbyggs øvrige anførsler. Jeg vil likevel knytte noen bemerkninger til spørsmålet
om valg av tjenesteenhet kan ha betydning for gyldigheten av et gebyrvedtak.
(49) Den ankende part har gjort gjeldende at gebyrvedtaket i saken er ugyldig fordi kommunen
uriktig har beregnet selvkost for kart- og geodatakontoret. I tillegg til kart- og
delingsforretninger, utfører dette kontoret andre gebyrbelagte tjenester og oppgaver som
ikke er gebyrbelagt. Det er anført at det følger av delingsloven § 5-2 at selvkost skal
beregnes for den enhet som utfører tjenester, i dette tilfelle kart- og delingsforretninger,
subsidiært for enheter som utelukkende utfører gebyrbelagte tjenester.

8
(50) Etter mitt syn kan gebyrvedtaket i vår sak ikke være ugyldig på dette grunnlaget.
Kommunens tallmateriale viser at utgiftene ved kart- og delingsforretningene overstiger
gebyrinntektene uansett hvilken av de aktuelle beregningsmåter som legges til grunn.
(51) På generelt grunnlag tilføyer jeg at kommunene ved beregningen av selvkost etter mitt
syn ikke kan trekke inn utgifter for tjenester som de ikke kan kreve gebyr for, med mindre
utgiftene er bagatellmessige. Derimot kan kommunene i sine selvkostregnskaper behandle
samlet utgifter for gebyrbelagte tjenester med nær faglig sammenheng, som de ulike
gebyrbelagte tjenestene ved kart- og geodatakontoret. Men ved fordelingen av utgiftene
mellom gebyrene for de ulike tjenester må kommunene se hen til hvor mye den enkelte
tjeneste koster. Det er disse utgiftene gebyrene i den enkelte sektor skal dekke.
(52) Jeg mener etter dette at kommunens gebyrvedtak er ugyldig og at anken dermed må føre
frem. Selvaagbygg har krevd saksomkostninger for alle instanser. Jeg har kommet til at
Lørenskog kommune bør pålegges å betale Selvaagbyggs omkostninger for Høyesterett.
Det samlede beløp ifølge omkostningsoppgaven er 193 479 kroner, hvorav 19 980 kroner
er rettsgebyret for Høyesterett og 8 499 kroner er andre omkostninger. Saksomkostninger
for de øvrige instanser tilkjennes ikke, jf. tvistemålsloven § 180 andre ledd, jf. § 172
andre ledd.
(53) Jeg stemmer for denne
D O M :
1. Tingrettens dom, domsslutningen punkt 1, stadfestes.
2. I saksomkostninger for Høyesterett betaler Lørenskog kommune til AS
Selvaagbygg 193 479 – etthundreognittitretusenfirehundreogsyttini – kroner innen
2 – to – uker fra forkynnelse av denne dom med tillegg av den alminnelige
forsinkelsesrente etter forsinkelsesrenteloven § 3 første ledd første punktum fra
utløpet av oppfyllelsesfristen til betaling skjer.
3. Saksomkostninger for de øvrige instanser tilkjennes ikke.
(54) Dommer Bruzelius: Jeg er kommet til samme resultat som lagmannsretten og kan i det
vesentlige tiltre dens begrunnelse for så vidt gjelder de anførsler som er opprettholdt for
Høyesterett.
(55) Jeg er enig med førstvoterende i at gebyrvedtaket ikke er ugyldig fordi kommunen uriktig
har beregnet selvkost for kart- og geodatakontoret. Det fremlagte tallmaterialet viser at de
totale utgiftene ved kart- og delingsforretningene overstiger gebyrinntektene uansett
hvilken av de aktuelle beregningsmåter som legges til grunn.
(56) Etter delingsloven § 5-2 skal kommunene ta betalt for blant annet kart- og
delingsforretninger. Lovteksten åpner for at kommunene kan kreve "full" dekning av sin
selvkost gjennom de gebyrer som forventes betalt, men pålegger ikke kommunene å prise
forretningene slik at full kostnadsdekning oppnås. Ved fastsettelsen av gebyrregulativet

9
kan kommunestyret således vedta gebyrer som innebærer at kommunens øvrige inntekter
må bære en større eller mindre andel av utgiftene med kart- og delingsforretningene.
(57) Den ankende part har anført at gebyrvedtaket er ugyldig fordi kommunens regulativ ikke
tar hensyn til at de fleste sakene vil være minstegebyrsaker. Etter den ankende parts syn
har dette medført at gebyret i vår sak er blitt høyere enn hva det ville ha vært med en
"jevnere" fordeling av selvkosten. Det spørsmål denne anførselen reiser, er etter min
vurdering om delingsloven pålegger kommunene å kreve "lik" pris av alle som benytter
tjenesten, og om gebyret i vår sak fremstår som en usaklig forskjellsbehandling ved store
arealer.
(58) Lørenskog kommunes gebyrregulativ har som redegjort for av førstvoterende, én
gebyrsats – kr 14 150 – for alle arealer opp til 2000 m2. For overskytende areal skal det
betales kr 1 550 pr. 500 m2. Det er ikke bestridt at regulativet er vesentlig enklere bygget
opp enn for eksempel punkt D.1.1.1 i Kommunenes Sentralforbunds gebyrmal. I denne
benyttes flere arealklasser opp til 20 dekar, og for arealer derutover foreslås gebyr betalt
etter medgått tid, dog slik at det alltid gjelder et minstegebyr. Malen er imidlertid bare
veiledende, og det understrekes i den at den enkelte kommune står fritt til å fastsette
gebyrer innenfor lovens rammer.
(59) Jeg er ikke uenig i at gebyret i vår sak er blitt høyt. Kommunens nektelse av å nedsette
eller refundere gebyret – eller deler av det – etter unntaksbestemmelsen i gebyrregulativet
§ 9 bokstav g har imidlertid ikke vært et tema i saken for Høyesterett. Spørsmålet saken
reiser er om gebyrvedtaket er ugyldig fordi regulativet er utformet i strid med
delingsloven § 5-2. Denne bestemmelsen gir imidlertid kommunene vide rammer, og jeg
kan ikke se at den begrenser kommunenes adgang til å utforme regulativet slik Lørenskog
har gjort. Som nevnt benytter også Kommunenes Sentralforbunds gebyrmal arealklasser.
Jeg viser også til at skylddelingsutvalget i NOU 1973: 31 pekte på en slik mulighet, men
også foreslo bruk av grenselengder som kriterium. Det forhold at Lørenskog har valgt å
benytte kun én arealklasse og for øvrig en m2-sats for areal over 2 000 m2, kan heller
ikke etter min vurdering føre til at regulativet ikke er innenfor lovgrunnlaget. Denne
anførselen fører således etter min vurdering ikke frem.
(60) Førstvoterende har i sitt votum lagt til grunn at fastsettelsen av gebyret i kart- og
delingssaker skal ta utgangspunkt i de gjennomsnittlige utgiftene for vedkommende
arealklasse, slik at man kommer så nær de faktiske utgifter for den enkelte klassen som
mulig, og at et gebyrvedtak vil være ugyldig når det ikke kan dokumenteres at de
gjennomsnittlige utgiftene for vedkommende klasse er tilsvarende store, og kommunen
heller ikke har benyttet sin dispensasjonsadgang.
(61) Jeg er ikke enig i at det med grunnlag i delingsloven § 5-2 eller forarbeidene til
bestemmelsen kan stilles opp krav om at det må være en sammenheng mellom
arbeidsomfanget ved behandlingen av den enkelte søknaden og gebyret, eller mellom
gebyret og det gjennomsnittlige arbeidsomfanget med søknader innenfor eventuelle
arealklasser. Jeg viser til at utvalget i NOU 1973: 31 på side 25 forkastet en ordning med
betaling for faktisk utført arbeid med den enkelte sak, og i stedet foreslo en ordning med
fast gebyrtariff "som dekker de gjennomsnittlige omkostninger for mer eller mindre
spesifiserte kategorier av forretninger. Den kan bygge på arealklasser, grenselengder e.l.".

10
(62) Lovteksten åpner for at kommunene kan fordele hele sin beregnede selvkost for kart- og
delingsforretninger mellom brukerne av tjenesten. Forarbeidene til bestemmelsen tar
uttrykkelig avstand fra en ordning med betaling i henhold til utført arbeid med den
enkelte sak. Kommunene må i utgangspunktet stå fritt i valget av kriterium for
fordelingen av selvkosten mellom brukerne. Inndelingen i arealklasser åpner klart for å se
gebyret i relasjon til arealstørrelsen. Etter min vurdering kreves det klarere holdepunkter i
delingsloven, forskriften eller forarbeidene for å begrense den frihet delingsloven § 5-2
gir kommunene til å fastsette hvilket kriterium som skal benyttes for å fordele selvkosten
mellom brukerne. At det i og for seg er mulig å beregne gebyrene på grunnlag av det
gjennomsnittlige arbeidsomfanget ved behandlingen av saker innen en arealklasse, kan
imidlertid ikke være noe argument for å innskrenke den friheten for kommunene som
loven legger opp til. Jeg bemerker for øvrig at dersom man legger arealstørrelsen til
grunn, er prisen pr. m2 ved Selvaagbyggs forretning mindre enn halvparten av hva den er
for et areal på 2 daa, og at forskjellen øker ved mindre arealer.
(63) Jeg kan heller ikke se at det er grunnlag for å benytte departementets uttalelse i kapittelet
om administrative og økonomiske konsekvenser i Ot.prp. nr. 39 (1993–94), som ligger til
grunn for endringen i 1995 i plan- og bygningsloven § 109, som et støtteargument for at
kommunenes adgang til å velge fordelingskriterium etter delingsloven § 5-2 skal knyttes
til faktisk utført arbeid ved utførelsen av tjenesten. Kommunene vil ved utformingen av
sine gebyrregulativ stå overfor problematiske avveininger, og må etter min vurdering ha
stort spillerom for valg av løsning.
(64) Min konklusjon er således at delingsloven ikke oppstiller noe krav om sammenheng
mellom det arbeidsomfang som en delings- og kartforretning medfører og gebyret for
denne.
(65) Jeg er etter dette kommet til at kommunens gebyrvedtak er gyldig. Det bør ikke tilkjennes
saksomkostninger for Høyesterett.
(66) Dommer Stabel: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
annenvoterende, dommer Bruzelius.
(67) Dommer Flock: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende, dommer Øie.
(68) Dommer Gussgard: Likeså.

11
(69) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
1. Tingrettens dom, domsslutningen punkt 1, stadfestes.
2. I saksomkostninger for Høyesterett betaler Lørenskog kommune til AS
Selvaagbygg 193 479 – etthundreognittitretusenfirehundreogsyttini – kroner innen
2 – to – uker fra forkynnelse av denne dom med tillegg av den alminnelige
forsinkelsesrente etter forsinkelsesrenteloven § 3 første ledd første punktum fra
utløpet av oppfyllelsesfristen til betaling skjer.
3. Saksomkostninger for de øvrige instanser tilkjennes ikke.