Sammendrag: Mitsem, Rieber-Mohn, Stabel, Oftedal Broch og AaslandDomfelte - tidligere ustraffet mann, 17 ½ år på gjerningstiden - var i tingretten idømt 8 måneders fengsel, hvorav 90 dager ubetinget - for å ha ført en finger inn i kjønnsorganet til en 7 år gammel pike, slikket hennes kjønnsorgan og fått henne til å onanere seg. Etter domfeltes anke fastsatte lagmannsretten straffen til samfunnsstraff i 240 timer med en gjennomføringstid på åtte måneder. Påtalemyndighetens anke til skjerpelse av straffen ble forkastet av Høyesterett (dissens 3-2).Høyesteretts flertall konstaterte at selv om strafferammen er fengsel i inntil 10 år, var det adgang til å idømme samfunnsstraff, idet domfelte var under 18 år på gjerningstiden, jf. straffeloven § 55. Det dreide seg om et enkeltstående, men samtidig alvorlig overgrep, forøvet ved en uforklarlig impulshandling. Flertallet la, som lagmannsretten, til grunn at det forelå klare individualpreventive hensyn til fordel for samfunnsstraff. Lagmannrettens konkrete utmåling, 240 timer med en gjennomføringstid på åtte måneder, måtte karakteriseres som en meget følbar sanksjon, og flertallet fant at heller ikke hensynet til den alminnelige lovlydighet taler avgjørende imot samfunnsstraff. Det ble også lagt vekt på at domfelte straks hadde tilstått forholdet. Etter dette fant flertallet ikke å ville fravike det resultatet en enstemmig lagmannsrett, etter en umiddelbar bevisførsel, hadde kommet til. Mindretallet fant at det i en sak som denne - en meget alvorlig sedelighetsforbrytelse mot en pike som nettopp var fylt 7 år - ikke var grunnlag for å anvende samfunnsstraff.

NORGES HØYESTERETT
Den 24. februar 2004 avsa Høyesterett kjennelse i
HR-2004-00380-A, (sak nr. 2003/1491), straffesak, anke,
Den offentlige påtalemyndighet (statsadvokat Per Morten Schjetne)
mot
A (advokat Berit Reiss-Andersen)
S T E M M E G I V N I N G :
(1) Dommer Mitsem: Statsadvokatene i Trøndelag satte 30. april 2003 A under tiltale for
overtredelse av straffeloven § 195 første ledd, første straffalternativ. Grunnlaget var at
han den 20. oktober 2002 ”førte en finger inn i kjønnsorganet til B, født 11. september
1995, slikket hennes kjønnsorgan og fikk henne til å onanere seg”.
(2) Jeg nevner at aktor i skranken har opplyst at fornærmedes fødselsdato er 11. oktober
1995.
(3) Inderøy tingrett avsa 17. juni 2003 dom med slik domsslutning:
”1. A, f. 00.00.1985, dømmes for forbrytelse mot straffeloven § 195 første ledd, 1.
straffalternativ til en straff av fengsel i 8 – åtte – måneder.
Av straffen blir 90 – nitti – dager å fullbyrde (sone), mens fullbyrdelsen av
den resterende del utsettes i medhold av straffeloven §§ 52–54, med en
prøvetid på 2 – to – år.
2. A dømmes til innen 2 – to – uker fra dommens forkynnelse å betale
oppreisning med kr. 25.000,- – tjuefemtusen – til B v/verger C og D.”
(4) Domfelte anket dommen til Frostating lagmannsrett. Anken rettet seg mot
straffutmålingen, idet det ble gjort gjeldende at han burde ha vært idømt samfunnsstraff.
(5) Frostating lagmannsrett avsa 11. november 2003 dom med slik domsslutning:

2
”I tingrettens dom punkt 1 gjøres den endring at straffen settes til samfunnsstraff i 240
– tohundreogførti – timer. Gjennomføringstiden settes til 8 – åtte – måneder og den
subsidiære fengselsstraff til 8 – åtte – måneder.”
(6) Saksforholdet og domfeltes personlige forhold fremgår av tingrettens og lagmannsrettens
domsgrunner.
(7) Trøndelag statsadvokatembeter har anket til skjerpelse av straffen. Det er nedlagt påstand
om at straffen bør fastsettes som i tingrettens dom.
(8) Jeg er kommet til at anken bør forkastes.
(9) Domfelte er snart 19 år gammel og for tiden skoleelev ved X folkehøyskole. Han er ikke
tidligere straffet. I oktober 2002, da han var 17 ½ år gammel, begikk han et seksuelt
overgrep mot den syv år gamle søsteren til en kamerat. Overgrepet skjedde etter at han
var blitt med kameraten hjem etter en fest. På og etter festen hadde domfelte drukket
alkohol, og han var beruset. Ut på natten oppsøkte han fornærmedes soverom og forholdt
seg som beskrevet i tiltalebeslutningen. Han sa deretter til henne at hun ikke måtte fortelle
noen om det som hadde hendt. Morgenen etter fortalte hun likevel bruddstykker til
foreldrene. Da domfelte etter hvert ble konfrontert med dette, erkjente han umiddelbart
forholdet, så langt han husket det som hadde passert.
(10) Overgrepet er for alvorlig til at det kan være aktuelt med en helt ut betinget reaksjon.
Spørsmålet er, slik jeg ser det, om det bør utmåles en samfunnsstraff, slik lagmannsretten
gjorde, eller en deldom, slik tingretten gjorde.
(11) Samfunnsstraff ble innført ved endring av straffeloven § 28 a ved lov 18. mai 2001 nr. 21
og erstattet den tidligere hovedstraffen samfunnstjeneste. Reaksjonsformen er særlig
aktuell overfor unge lovbrytere. Ved lovendringen ble det gitt uttrykk for et ønske om økt
bruk av samfunnsstraffer, men at anvendelsesområdet for samfunnstjeneste likevel skal
være et utgangspunkt. Sedelighetsforbrytelser ville som regel falle utenfor området for
samfunnstjeneste. Blant annet under henvisning til den alminnelige rettsoppfatning har
lovgiver også skjerpet strafferammene for seksuelle overgrep mot barn, og dette har ført
til en strengere utmålingspraksis i de senere år.
(12) Samfunnsstraff kan bare idømmes for handlinger som kan medføre straff av fengsel i
inntil seks år. Det overgrepet saken gjelder, straffes med fengsel inntil 10 år. Men siden
domfelte på handlingstidspunktet var under 18 år, gir straffeloven § 55 hjemmel for å
nedsette straffen til ”en mildere straffart”. Dermed kan samfunnsstraff idømmes, jf.
Høyesteretts avgjørelse av 14. oktober 2003 i sak nr. 2003/705.
(13) Saken dreier seg om et enkeltstående, men samtidig alvorlig overgrep, forøvet ved en
tilsynelatende helt uforklarlig impulshandling. Domfelte var ung da handlingen fant sted,
men det må kunne kreves at ungdom på hans alder er innforstått med det forkastelige og
straffbare i en slik opptreden. Det fremgår av lagmannsrettens dom at fornærmede har
utviklet angstreaksjoner. De har avtatt etter hvert, men hun vil fortsatt ikke sove alene på
sitt eget soverom.
(14) Lagmannsretten begrunnet straffutmålingen slik:

3
”Lagmannsretten har etter en samlet vurdering kommet til at det i dette tilfellet bør
anvendes samfunnsstraff. Det dreier seg her om en gutt som var 17 ½ år på
gjerningstidspunktet, og som av personundersøker er karakterisert som umoden for sin
alder. For omgivelsene fremstår handlingen som uforståelig, og domfelte selv har heller
ikke gitt noen rimelig forklaring for bakgrunnen for det som har skjedd.
Lagmannsretten legger også vekt på at personundersøker har fremholdt at det i dette
tilfellet vil være av stor betydning at domfelte får en oppfølgning gjennom et program
som er tilpasset hans skolegang, og som kan bevisstgjøre og i nødvendig utstrekning
korrigere hans atferd. En ubetinget fengselsstraff kan derfor føre til at skolegangen må
avbrytes, samtidig som de kontaktproblemer som er avdekket gjennom
personundersøkelsen kan bli forsterket. Lagmannsretten finner derfor at en ubetinget
fengselsstraff vil virke svært uheldig med hensyn til domfeltes videre utvikling.”
(15) Jeg har, selv når det tas hensyn til de momentene lagmannsretten her trekker frem, vært i
adskillig tvil om det i dette tilfellet vil være tilstrekkelig med en reaksjon som – dersom
domfelte gjennomfører samfunnsstraffen uten brudd på forutsetningene – ikke vil
innebære noen frihetsberøvelse. Men jeg er blitt stående ved ikke å ville fravike det
resultatet som en enstemmig lagmannsrett, etter en umiddelbar bevisførsel, har kommet
til. Som lagmannsretten, legger jeg til grunn at det foreligger klare individualpreventive
hensyn til fordel for samfunnsstraff. Lagmannrettens konkrete utmåling, 240 timer med
en gjennomføringstid på åtte måneder – som jeg ikke finner noen grunn til å endre – må
også karakteriseres som en meget følbar sanksjon, og jeg kan ikke se at hensynet til den
alminnelige lovlydighet taler avgjørende imot i et tilfelle som dette. Jeg legger også vekt
på at domfelte straks tilsto forholdet.
(16) Jeg stemmer etter dette for denne
K J E N N E L S E :
Anken forkastes.
(17) Dommer Rieber-Mohn: Jeg er kommet til at anken må tas til følge, og straffen skjerpes.
(18) Saken gjelder en meget alvorlig sedelighetsforbrytelse mot en pike som nylig var fylt 7 år.
Domfelte var 17 ½ år på gjerningstiden. Forbrytelsen består av tre forskjellige overgrep,
som hvert enkelt ville ha vært tilstrekkelig til at straffelovens § 195 måtte anvendes.
Alvoret ved disse overgrep understrekes av at de finner sted i pikens hjem, inne på hennes
soverom, og at domfelte var en venn av hennes bror og vanket i huset. Forgåelsen har
derved i seg et moment av tillitsbrudd. Som nevnt av førstvoterende, har piken hatt
problemer med angst i lang tid etter overgrepene.
(19) Jeg ser intet formildende i at overgrepene kan ha et impulspreg, selv om det etter
omstendighetene ville ha vært skjerpende om de hadde vært planlagt. Jeg kan heller ikke
se at det er noen spesielt formildende trekk ved domfelte som person utover at han altså
var i underkant av 18 år på gjerningstiden.
(20) Som påpekt av førstvoterende ønsket lovgiveren en utvidelse av anvendelsesområdet for
samfunnsstraffen i forhold til den gamle samfunnstjenesten. Men jeg kan ikke se at dette
synspunkt er ment å gjelde for alvorlige sedelighetsforbrytelser mot barn. Det heter
således i Ot.prp. nr. 5 for 2000–2001:

4
”Samfunnsstraff skal kunne idømmes for handlinger med en strafferamme som ikke
overstiger fengsel i seks år. Det innebærer at lovbrudd som grov narkotikaforbrytelse,
voldtekt, utuktig omgang med barn under 14 år, drap og grovt ran er utelukket fra å
medføre samfunsstraff allerede på grunn av strafferammen. …”
(21) I proposisjonen synes man å ha sett disse forbrytelser som objektive grenser for bruk av
samfunnsstraff. Mye kan tale for at man ikke hadde for øye den adgang til å sette straffen
ned til en mildere straffart, som følger av visse bestemmelser i straffeloven, derunder
§ 55. Men § 55 er en kan-regel, og det fremgår av ordlyden at nedsettelse av straffen til en
mildere straffart ikke er helt kurant, jf. reservasjonen ”når forholdene tilsier det”, som
ikke gjelder når det er spørsmål om å gå under en særskilt minstestraff.
(22) Ut fra hva jeg allerede har fremholdt, tilsier ikke forholdene at samfunnsstraff benyttes
ved så grove sedelighetsforbrytelser som i denne sak. Jeg legger særlig vekt på at
fornærmede var bare 7 år og nevner at det strafferettslig går et skille mellom offer som er
over og under 10 år, jf. straffelovens § 195 annet ledd bokstav c, som ved gjentatt
forgåelse hever maksimumsstraffen til fengsel i 21 år når offeret er yngre enn 10 år. Jeg
nevner også at domfeltes alder ikke lå langt fra 18-årsgrensen, som, hvis den var passert,
ville ha utelukket samfunnsstraff.
(23) Jeg tilføyer at lovgivers ønske om en økt anvendelse av samfunnsstraff, og som jeg altså
ikke kan se gjaldt overgrep av den karakter vi her står overfor, fremkom kort tid etter at
Stortinget hadde skjerpet flere av straffelovens bestemmelser om seksualforbrytelser. I
denne sistnevnte forbindelse ga Stortinget i klare ordelag uttrykk for at straffenivået i
saker med alvorlige seksuelle overgrep mot barn gjennomgående synes å være for lavt, at
straffutmålingen i mange tilfeller ikke synes å være i samsvar med den alminnelige
rettsoppfatning, at det er viktig at straffutmålingen skjerpes, og at man ”forventer at
domstolene følger opp komiteens synspunkter”, se Innst. O. nr. 92 for 1999–2000 side 19.
(24) Jeg finner det vanskelig ved straffutmålingen i denne sak, å se bort fra så vidt sterke
uttalelser fra lovgiverens side.
(25) Ut fra en samlet bedømmelse mener jeg at fengselsstraff må utmåles og nevner at jeg ikke
har noe å bemerke til tingrettens straffutmåling. Men jeg tilføyer at dersom det skulle
være behov for å holde domfelte under en viss kontroll av kriminalomsorgen, er det
hjemmel i reglene om betinget dom for å sette som vilkår i den betingede del at domfelte
skal følges opp av kriminalomsorgen, jf. generalfullmakten i straffelovens § 53 nr. 3,
innledningen, jf. også om dette vilkår straffelovens § 39 g første ledds annet punktum.
(26) Dommer Stabel: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
annenvoterende, dommer Rieber-Mohn.
(27) Dommer Oftedal Broch: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende, dommer Mitsem.
(28) Dommer Aasland: Likeså.
(29) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne

5
K J E N N E L S E :
Anken forkastes.