Sammendrag: Coward, Øie, Bruzelius, Gussgard og GjølstadSaken gjaldt krav fra offeret i en straffesak om oppreisningserstatning fra en avis for en påstått ærekrenkelse i reportasjen om dommen.Avisen hadde brakt en reportasje om en straffesak der gjerningsmannen var frifunnet for en voldstiltale fordi han hadde oppfattet det slik at den han overfalt, kort før hadde blottet seg for kjæresten hans. Den overfalte mente at avisen hadde fremstilt ham som blotter, og krevde oppreisningserstatning.Tingretten kom til at reportasjen samlet ikke kunne ses som ærekrenkende for ham, og frifant avisen. Lagmannsretten mente derimot at reportasjen måtte sees som en rettsstridig beskyldning om at den overfalte hadde blottet seg, og tilkjente ham en oppreisningserstatning på 70 000 kroner. Avisens anke til Høyesterett førte frem. Høyesterett mente at en tolkning av reportasjen måtte føre til at en alminnelig leser ikke kunne oppfatte reportasjen samlet sett som en beskyldning mot den overfalte om blotting. Høyesterett uttalte at det var uheldig at det i en overskrift på side 1 var brukt uttrykket "blotter". Men den overfalte var ikke identifisert der. I den grad han ut fra en stedsangivelse mv. kunne identifiseres i en lengre artikkel som det var vist til fra førstesiden, gikk det der klart frem at retten i straffesaken ikke hadde tatt stilling til gjerningsmannens påstand om blotting, og at anmeldelsen mot den overfalte for blotting var henlagt.

NORGES HØYESTERETT
Den 7. oktober 2004 avsa Høyesterett dom i
HR-2004-01672-A, (sak nr. 2004/338), sivil sak, anke,
Asker og Bærums Budstikke ASA (advokat Halvor Manshaus – til prøve)
mot
A (advokat Per Danielsen)
A (advokat Per Danielsen)
mot
Asker og Bærums Budstikke ASA (advokat Halvor Manshaus – til prøve)
S T E M M E G I V N I N G :
(1) Dommer Coward: Saken gjelder krav fra offeret i en straffesak om
oppreisningserstatning fra en avis for en påstått ærekrenkelse i reportasjen om dommen.
(2) Nærmere bestemt gjelder kravet en reportasje 6. desember 2000 i Asker og Bærums
Budstikke – i det følgende ofte omtalt som avisen – om dommen i en straffesak som var
avsagt en ukes tid tidligere. Saken gjaldt en hendelse i november 1999 der en ung mann,
A, ble slått ned på sitt arbeidssted av en 17 år gammel gutt, B. Overfallet skyldtes at B
mente at A omtrent 20 minutter før hadde blottet seg for kjæresten hans. Avisen hadde
dagen etter overfallet brakt følgende korte notis om saken:
”Slo ned kioskansatt
X: En ansatt i en kiosk på X kjøpesenter ble slått ned av en mann i går kveld. Politiet
fikk tak i gjerningsmannen, som forklarte angrepet som en reaksjon etter at kjæresten
hans hadde vært utsatt for en blotter på Y kirkegård like før. Den kioskansatte skal ha
vært et tilfeldig offer for mannens aggresjon.”
(3) I straffesak i herredsretten senhøsten 2000, altså omtrent et år senere, ble B frifunnet for
legemskrenkelse på grunn av provokasjon. Retten tok ikke stilling til om A var blotteren,

2
men begrunnet frifinnelsen med at B hadde oppfattet situasjonen slik. En anmeldelse av A
for blotting hadde politiet i mars 2000 henlagt etter bevisets stilling.
(4) As krav gjelder som nevnt omtalen i Asker og Bærums Budstikke av dommen, der han
mener at han blir fremstilt som en blotter. Jeg nevner allerede her at saken reiser spørsmål
om reportasjen må oppfattes som å inneholde utsagn om at mannen som ble overfalt,
hadde blottet seg, og om A må anses identifisert som denne mannen.
(5) Avisreportasjen bestod av en kort notis på side 1 og en lengre artikkel på side 5. Notisen
på side 1 lyder slik:
”Slo ned blotter – ble frikjent
18-åringen fra Z måtte møte i retten, tiltalt for spark og knyttneveslag. Da det kom frem
at han hadde angrepet en mann fordi han var sikker på at vedkommende hadde blottet
seg for kjæresten hans like før, ble han frikjent. – En grei dom, sier politifullmektig
Andreas Henning.
Se side 5”
(6) I artikkelen på side 5, som går over to spalter, begynner omtalen slik:
”Banket mistenkt blotter – ble frikjent
En 18 år gammel gutt fra Z er frifunnet fra en tiltale om spark bakfra og seks
knyttneveslag i ansiktet. Gutten mente offeret hadde blottet seg for hans kjæreste.”
(7) Teksten fortsetter så med en gjengivelse av herredsrettens dom i hovedtrekk, men slik at
personnavn ikke er tatt med. Det er oppgitt at blottingen skjedde da en ung jente kom
gående en snarvei gjennom en navngitt kirkegård, og at overfallet skjedde på
voldsofferets arbeidssted i nærheten. Flere steder i artikkelen refereres det til at det var
den voldstiltaltes egen oppfatning som var grunnlaget for frifinnelsen, jf. blant annet
følgende:
”Tiltalte mente da at det var blotteren han hadde snakket med, og …”
”Retten fant det bevist at tiltalte hadde øvet vold mot den angivelige blotteren.”
”Retten tar ikke stilling til om det faktisk var blotteren som ble angrepet. Det holder at
tiltalte selv var overbevist om at det var blotteren.”
(8) I artikkelen er det tatt inn en kommentar fra aktor i saken, der det er opplyst at ”den
angivelige blotteren” tidligere var anmeldt for blottingen, men at denne saken for lengst
var henlagt og trolig ikke ville bli gjenopptatt.
(9) Artikkelen på side 5 ble også lagt ut på avisens nettsider, der teksten i hovedtrekk er som i
avisutgaven, mens overskriften og ingressen lyder slik:
”Banket blotter – ble frikjent
En 18 år gammel gutt fra Z er frifunnet fra en tiltale om spark bakfra og seks
knyttneveslag i ansiktet. Gutten mente offeret hadde blottet seg for hans kjæreste.”
(10) Ved stevning 29. januar 2002 til Asker og Bærum tingrett krevde A
oppreisningserstatning av Asker og Bærums Budstikke ASA og journalist C. I tingrettens
dom 21. august 2002 ble de saksøkte frifunnet. Retten mente at reportasjen samlet ikke
kunne anses som ærekrenkende for A. Domsslutningen lyder slik:

3
”1. Asker og Bærum Budstikke ASA og C frifinnes.
2. A betaler til Asker og Bærum Budstikke ASA og C innen 2 – to – uker fra
dommens forkynnelse kr. 57.000 – femtisyvtusen – med tillegg av den til
enhver tid forsinkelsesrente etter morarenteloven § 3 1. ledd fra forfallsdag til
betaling skjer.”
(11) A anket til Borgarting lagmannsrett, som i dom 1. desember 2003 tilkjente ham en
oppreisningserstatning på 70 000 kroner fra avisen. Retten mente at en alminnelig
avisleser måtte oppfatte avisomtalen slik at den personen som ble slått ned, hadde blottet
seg, og videre at for folk som kjente til hendelsen i november 1999, var opplysningene
egnet til å identifisere A. Etter rettens mening tilsa ikke hensynet til ytringsfriheten at
hensynet til personvernet skulle vike. Journalisten ble frifunnet. Han hadde opplyst at
omtalen på side 1 ikke var hans, og at nettavisen var laget av andre enn ham, og retten så
det derfor ikke som sannsynlig at han kunne bebreides for det samlete bildet som var
skapt. Domsslutningen lyder slik:
”1. Asker og Bærums Budstikke ASA betaler oppreisning til A med 70.000 –
syttitusen – kroner, med tillegg av rente etter forsinkelsesrenteloven § 3 første
ledd første punktum, for tiden 12 % pro anno, fra forfall til betaling skjer.
2. Journalist C frifinnes.
3. Asker og Bærums Budstikke ASA betaler saksomkostninger for
lagmannsretten til A med 97.477 – nittisjutusenfirehundreogsyttisju – kroner,
med tillegg av rente etter forsinkelsesrenteloven § 3 første ledd første
punktum, for tiden 12 % pro anno, fra forfall til betaling skjer.
4. Asker og Bærums Budstikke ASA betaler saksomkostninger for tingretten til
A med 70.000 – syttitusen – kroner, med tillegg av rente etter
forsinkelsesrenteloven § 3 første ledd første punktum, for tiden 12 % pro
anno, fra forfall til betaling skjer.
5. Oppfyllelsesfristen er 2 – to – uker fra forkynnelsen av lagmannsrettens
dom.”
(12) Asker og Bærums Budstikke ASA har anket til Høyesterett over rettsanvendelsen i
lagmannsrettens dom når det gjelder tolkningen av avisreportasjen, rettsstridsvurderingen
og oppreisningserstatningen. A har motanket overfor avisen når det gjelder
erstatningsbeløpet, også motanken gjelder rettsanvendelsen. Høyesteretts kjæremålsutvalg
ga samtykke til anke til Høyesterett uten hensyn til ankegjenstandens verdi, og anken og
motanken ble henvist til Høyesterett. For Høyesterett er det lagt frem noen parts- og
vitneforklaringer og en del nye dokumenter, men saken står i alt vesentlig i samme stilling
som for lagmannsretten.
(13) Den ankende part – Asker og Bærums Budstikke ASA – har i hovedsak anført:
(14) Lagmannsrettens dom avviker klart fra den linje og praksis som Høyesterett har fulgt i de
senere år når det gjelder ytringsfrihet generelt og pressens referatrett spesielt. Praksis fra
Den europeiske menneskerettsdomstol (EMD) har ført til et paradigmeskifte i norsk
injurierett. Men heller ikke ut fra tidligere norsk rett er lagmannsrettens resultat riktig.

4
(15) Prinsipalt anføres det at allerede en tolkning av avisreportasjen må føre til at avisen
frifinnes. Det foreligger ikke noen ærekrenkelse, ettersom A ikke er identifisert. Som også
lagmannsretten sier, kan reportasjen ikke vurderes utelukkende ut fra overskriften, men
må leses i sammenheng. Da kommer det klart frem at det er den tiltaltes oppfatning som
refereres, at herredsretten ikke tok stilling til spørsmålet om blotting, og at avisens tema
er frifinnelsen av overfallsmannen. Og bare når man har lest hele artikkelen, vil det være
mulig – for den som allerede kjenner historien – å gjenkjenne A. Nettavisen gir ikke noe
annet inntrykk. Notisen fra 1999 er det lite naturlig å koble til reportasjen, men i tilfelle
må man også ta med innholdet, der den overfalte betegnes som ”et tilfeldig offer”.
(16) Subsidiært anføres det at også rettsstridsreservasjonen fører til at avisen må frifinnes.
Artikkelen gir et korrekt rettsreferat; journalisten har ikke fargelagt saken eller fremstilt
den på en ubalansert måte. Det må gjøres en konkret avveining mellom hensynet til
ytringsfriheten og hensynet til den omtalte. Etter EMDs vekt på pressens rolle som
”public watchdog” må det være noe rom for feil og overdrivelser, domstolene skal være
tilbakeholdne med å gripe inn i avisers redaksjonelle utforming av artikler, og det skal
legges vekt på om fremstillingen som helhet fremstår som balansert. Uansett inneholder
den aktuelle artikkelen ingen feil eller usannheter. Det som står i fokus, er at en
voldsmann har gått fri på grunn av subjektive forhold. Dette er en sak av interesse for
allmennheten, noe som står sentralt i forhold til referatretten.
(17) Atter subsidiært anføres det at oppreisningserstatning etter et ”kan-skjønn” ikke bør
tilkjennes, og at erstatningen i alle fall er for høy i forhold til det som følger av
rettspraksis.
(18) Asker og Bærums Budstikke ASA har nedlagt slik påstand:
”1. Prinsipalt: Den ankende part frifinnes.
2. Subsidiært: Lagmannsrettens dom oppheves.
3. I alle tilfelle: Asker og Bærums Budstikke ASA tilkjennes saksomkostninger for
alle instanser med tillegg av renter etter lov om forsinkelsesrenter § 3, fra forfall
og til betaling finner sted.”
(19) Ankemotparten – A – har i hovedsak anført:
(20) Lagmannsrettens rettsanvendelse i forhold til avisen er i det vesentlige riktig.
(21) I nyere avgjørelser fra EMD i ærekrenkelsessaker har pendelen svingt, og det er tvilsomt
om det kan sies å være skjedd noe ”paradigmeskifte” i norsk injurierett.
(22) Å beskylde noen for blotting har også lite med ytringsfrihet å gjøre. Det er sterkt
stigmatiserende å bli beskyldt for blotting, og reportasjen må tolkes som en slik
beskyldning fra avisen mot A, særlig ut fra overskriften på side 1, men også som et
totalinntrykk av reportasjen. A er tilstrekkelig identifisert som den som beskyldes for å ha
blottet seg, blant annet på grunn av henvisninger til hvor blottingen skal ha skjedd, og til
at overfallet skjedde på den overfaltes arbeidssted i nærheten. Reportasjen i desember
2000 må her sees i sammenheng med notisen året før like etter overfallet. Hendelsen har
vært et stort samtaleemne i lokalmiljøet, og historien er holdt varm.

5
(23) Det var også rettsstridig av avisen å fremsette beskyldningen. Saken gjelder ikke et
korrekt rettsreferat; det er ikke grunnlag i herredsrettens dom for å fastlå at A er en
blotter, slik overskriften i både avisen og nettavisen fastslår. Det foreligger en uaktsom
identifikasjon av A som ikke har noen allmenn interesse, og som lett kunne vært unngått.
Beskyldningen om blotting gjelder et faktum, den er sterkt stigmatiserende, rammer en
privatperson og krenker uskyldspresumsjonen i disfavør av ham. EMD har gang på gang
understreket at medienes informasjon må være presis og pålitelig. Avisens fremstilling
fremstår ikke som balansert, og det er ikke rom for feil og overdrivelser i en sak som her.
(24) Oppreisningsbeløpet på 70 000 kroner er altfor lavt, alle omstendigheter tatt i betraktning.
(25) A har nedlagt slik påstand:
”1. Asker og Bærums Budstikke ASA dømmes til å betale oppreisning til A med et
beløp fastsatt etter Høyesteretts skjønn, begrenset oppad til kr. 500.000,-.
2. Lagmannsrettens saksomkostningsavgjørelser, domsslutningens punktene 3 og 4,
stadfestes.
3. Asker og Bærums Budstikke ASA dømmes til å betale As saksomkostninger for
Høyesterett.”
(26) Mitt syn på saken:
(27) Jeg er kommet til at anken må føre frem.
(28) Jeg nevner først at det i prosedyren – særlig fra ankemotpartens side – i stor grad er tatt
opp generelle spørsmål om betydningen av nyere praksis fra Den europeiske
menneskerettsdomstol (EMD) i ærekrenkelsessaker. Høyesterett har imidlertid de siste
årene behandlet flere ærekrenkelsessaker der forholdet til praksis fra EMD er grundig
drøftet, se særlig Rt. 2002 side 764 (Nordlandsposten), Rt. 2003 side 914 (Akershus
Amtstidende), Rt. 2003 side 928 (Tønsbergs Blad) og Rt. 2003 side 1190
(Minnefondsaken). Ut fra det som følger av disse avgjørelsene, og slik jeg oppfatter vår
sak, ser jeg ikke grunn til å gå nærmere inn på mer generelle spørsmål.
(29) Som det er redegjort for blant annet i Rt. 2003 side 1190 avsnitt 53, kreves det for
oppreisning etter skadeserstatningsloven § 3-6 at noen ”har krenket en annens ære”, det
vil si at gjerningsbeskrivelsen i straffeloven § 246 eller § 247 objektivt sett må være
oppfylt. I avgjørelsen av dette må man for det første ta stilling til om det foreligger en
beskyldning mot noen. Er det tilfellet, må man vurdere om det foreligger forhold som gjør
at fremsettelsen av beskyldningen likevel ikke er rettsstridig.
(30) Det innebærer åpenbart en beskyldning å fremstille en identifisert person som en blotter.
Ikke bare er blotting straffbart, jf. straffeloven § 201, men mange vil også anse utsagn om
at en person er blotter, som infamerende langt utover det strafferammen i denne
bestemmelsen skulle tilsi. Dette kan nok blant annet gjelde i et slikt kristent
ungdomsmiljø som det er opplyst at A tilhørte.
(31) Vår sak reiser imidlertid spørsmål om tolkningen – den nærmere forståelsen av –
avisreportasjen. Etter rettspraksis er det på det rene at det skal foretas en helhetsvurdering
av reportasjen, og at det avgjørende er hvordan en alminnelig avisleser vil oppfatte den,
se blant annet avgjørelsen i Rt. 2003 side 1190 avsnitt 54 med videre henvisninger.

6
Konkret er det i vår sak spørsmål om reportasjen kan sies å inneholde en beskyldning om
blotting, og om A i tilfelle er identifisert som blotteren. Slik reportasjen i avisen var lagt
opp, henger disse to spørsmålene nært sammen.
(32) Overskriften på førstesiden i avisen bruker uttrykket ”blotter” om den som ble overfalt.
Dette er etter mitt syn klart uheldig og gir isolert sett et inntrykk av at avisen mener at den
overfalte hadde blottet seg. Men på side 1 er det ikke noen identifikasjon av denne
personen – det er verken navn eller bilde, og heller ikke noe stedsnavn eller liknende som
kan være egnet til å identifisere ham for en alminnelig avisleser. Jeg nevner også at
notisen ikke var særlig fremtredende; den var én av flere notiser uten særlig store typer.
Allerede i den korte teksten på side 1 vises det også til angriperens subjektive oppfatning
– ”han var sikker på at vedkommende hadde blottet seg”.
(33) Fra side 1 er det vist til side 5. Går man til artikkelen på side 5, er det enkelte
opplysninger som kan gi en viss mulighet for identifisering; det fremgår at blottingen skal
ha skjedd på en navngitt kirkegård, og det er opplysninger om at den overfalte arbeidet i
nærheten. I tiden etter overfallet skal det ha gått rykter i lokalmiljøet – der det bor ca.
12 000 mennesker – om overfallet og bakgrunnen for det. Som nevnt hadde avisen brakt
en kort notis om hendelsen dagen etter. Noen av dem som da hadde hørt om hendelsen og
As rolle i den, ville nok – hvis de leste hele artikkelen i avisen – kunne skjønne at det var
A som var offeret for overfallet i den rettssaken som ble referert året etter. Men det
avgjørende for meg er at leser man hele artikkelen, går det klart frem at retten uttrykkelig
hadde sagt at den ikke tok stilling til gjerningsmannens påstand om at den overfalte hadde
blottet seg. Og det sies også uttrykkelig i avisens intervju med aktor i saken at
anmeldelsen for blotting var henlagt. – Artikkelen gir et utførlig og i hvert fall i alt
vesentlig korrekt referat av dommen, men slik at både navn og enkelte andre
identifiserende opplysninger i dommen er utelatt. Jeg kan heller ikke se at reportasjen i
nettutgaven gir noe annet bilde. Søkelyset må begge steder oppfattes som å være rettet
mot det prinsipielle i grunnlaget for frifinnelsen – nemlig overfallsmannens subjektive
oppfatning om en forutgående krenkelse. I den grad en leser kunne knytte reportasjen til
A, kan jeg ikke se at den samlet sett kunne oppfattes som å inneholde noen beskyldning
mot ham.
(34) Når jeg er kommet til at en tolkning av reportasjen fører til at den ikke innebærer noen
beskyldning mot A, er det ikke grunn for meg til å gå inn på det subsidiære spørsmålet
om en beskyldning ville vært rettsstridig, noe som her særlig ville reist spørsmål knyttet
til pressens adgang til å referere rettsavgjørelser. Jeg nevner likevel at momenter som jeg
har knyttet til tolkningen av reportasjen, til dels ville være relevante også i en slik
drøftelse.
(35) Oppreisningserstatning er ikke aktuelt når jeg er kommet til at avisen ikke har rettet noen
beskyldning mot A, og avisen må derfor frifinnes.
(36) Anken har etter dette ført frem. Men som jeg har pekt på, var avisens overskrift uheldig,
og det har ført til at saken har voldt tvil i rettsapparatet. Jeg er kommet til at det ikke bør
tilkjennes saksomkostninger for noen instans, jf. tvistemålsloven §§ 180 andre ledd og
172 andre ledd. Motanken førte ikke frem, men jeg kan ikke se at den har medført ekstra
omkostninger av noen betydning.
(37) Jeg stemmer for denne

7
D O M :
1. Asker og Bærums Budstikke ASA frifinnes.
2. Saksomkostninger tilkjennes ikke for noen instans.
(38) Dommer Øie: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(39) Dommer Bruzelius: Likeså.
(40) Dommer Gussgard: Likeså.
(41) Dommer Gjølstad: Likeså.
(42) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
1. Asker og Bærums Budstikke ASA frifinnes.
2. Saksomkostninger tilkjennes ikke for noen instans.