Dato: 2025-05-20

Sammendrag: En far hadde etter et samlivsbrudd fått dom på at han hadde rett til samvær med to av barna sine. Dommen fastslo at det først skulle være en opptrappingsperiode med tilsyn under samværet, før alminnelig samvær. Til tross for dommen ble mange samvær ikke gjennomført, og far begjærte at mor skulle ilegges tvangsbot ved manglende oppfølging av hans samværsrett.

Tingretten påla mor tvangsbot, men lagmannsretten kom til motsatt resultat. Lagmannsretten viste til at den innledende fasen med tilsyn ikke var gjennomført.

Høyesterett har, i motsetning til lagmannsretten, kommet til at det kan ilegges tvangsbot for å få gjennomført samvær, også når opptrappingsplanen for samværet ikke er fulgt. Lagmannsrettens kjennelse blir opphevet.

Høyesterett viser til at formålet med barneloven § 65 er å sikre at en avgjørelse om samvær, som er basert på barnets beste, blir gjennomført som forutsatt. For å oppnå dette må slutningen i dommen om samvær sammenholdes med begrunnelsen og tolkes gjennom denne. Så lenge samværets omfang og karakter ikke endres, står domstolen relativt fritt til å fastsette praktiske ordninger til beste for barnet, også om en opptrappingsplan ikke er fulgt. Høyesterett peker på at en slik løsning samsvarer med Grunnlovens bestemmelse om barnets beste, § 104, og ivaretar internasjonale konvensjoner ved å forhindre at en forelder kan undergrave tvangsfullbyrdelsesmuligheten.

Avgjørelsen gir veiledning om tolkingen av barneloven § 65 og muligheten for å ilegge tvangsbot overfor en forelder som ikke medvirker til samvær.

K J E N N E L S E
avsagt 20. mai 2025 av Høyesterett i avdeling med
dommer Bergljot Webster
dommer Henrik Bull
dommer Cecilie Østensen Berglund
dommer Erik Thyness
dommer Christian Lund
HR-2025-942-A, (sak nr. 25-023621SIV-HRET)
Anke over Gulating lagmannsretts kjennelse 19. desember 2024
A (advokat Ingrid Lauvås – til prøve)
mot
B (advokat Thor Harald Eike)

2
S T E M M E G I V N I N G
(1) Dommer Østensen Berglund:
Sakens spørsmål og bakgrunn
(2) Saken gjelder spørsmål om det kan ilegges tvangsbot for å få gjennomført samvær med
barn der en opptrappingsplan for samvær ikke er fulgt som forutsatt, jf. barneloven § 65.
(3) A (far) og B (mor) giftet seg i 2012. De har tre barn sammen, en datter født i 2013 og to
sønner født i henholdsvis 2017 og 2020. Etter et turbulent samliv gikk partene fra
hverandre i 2021. Barna ble da boende hos mor. Far hadde innledningsvis samvær under
tilsyn. Det ble etter hvert uenighet om omfanget av samværet, og far brakte spørsmålet inn
for retten. For de to yngste barna, som denne saken gjelder, endte rettsprosessen med
Gulating lagmannsretts dom 9. november 2023. I dommen ble det, som følge av at det
hadde vært et opphold i samværet, fastsatt en opptrappingsplan med månedlige samvær
under støttet tilsyn etter barneloven § 43 a. Opptrappingen gikk over åtte måneder frem til
1. august 2024. Deretter skulle det være samvær annenhver helg fra torsdag ettermiddag til
mandag morgen og ferier slik det følger av «vanleg samværsrett» etter barneloven § 43.
Denne dommen, som er tvangsgrunnlaget i saken, ble rettskraftig da ankene fra mor og far
ikke ble tillatt fremmet til Høyesterett 9. februar 2024.
(4) Etter begjæring fra far ble det igangsatt samvær i regi av Bufetat. Det ble gjennomført
samvær med tilsyn i januar og mai 2024. Øvrige samvær ble ikke gjennomført. Far
fremmet i mai 2024 en begjæring til tingretten om at mor skulle ilegges tvangsbot som
følge av manglende oppfølging av hans samværsrett, jf. barneloven § 65. Helgesamvær
uten tilsyn ble gjennomført to ganger i august 2024.
(5) Haugaland og Sunnhordaland tingrett avsa 1. september 2024 kjennelse med slik slutning:
«1. B pålegges for et tidsrom av ett år fra forkynningen av denne kjennelsen å
betale til statskassen en tvangsbot på kr. 10 000 – titusen – for hver gang A
ikke får utøve samværsrett med C, født 00.00.2017 og D, født 00.00.2020, i
samsvar med Gulating lagmannsretts dom av 9. november 2023. Dersom ett
av barna kommer, halveres tvangsboten.
2. B pålegges å betale A sakskostnader med kr 10 000,- – titusen – innen
to uker fra forkynningen av denne kjennelsen.»
(6) Tingretten la til grunn at dersom mor lojalt medvirket, ville samvær mellom far og barn la
seg gjennomføre.
(7) B anket avgjørelsen. Samtidig ble vanlig samvær delvis gjennomført i tråd med hva som
fulgte av Gulating lagmannsretts dom 9. november 2023.
(8) Gulating lagmannsrett avsa 19. desember 2024 kjennelse med slik slutning:
«1. Begjæring om tvangsfullbyrdelse av avgjørelse om samværsrett tas ikke til
følge.
HR-2025-942-A, (sak nr. 25-023621SIV-HRET)

3
2. Sakskostnader for tingretten tilkjennes ikke.»
(9) Lagmannsretten begrunnet sitt resultat med at ettersom den innledende fasen om
opptrapping av samvær ikke hadde vært fulgt, kunne ikke det etterfølgende fastsatte
samværet tvangsfullbyrdes. Etter lagmannsrettens syn var det uten betydning at mor, i
tiden etter tingrettens kjennelse om tvangsbot, hadde medvirket til gjennomføring av vanlig
samvær.
(10) Samvær ble etter dette ikke gjennomført.
(11) A har anket til Høyesterett. Anken gjelder lagmannsrettens lovtolking. Ved Høyesteretts
ankeutvalgs beslutning 24. februar 2025 ble saken overført til behandling i avdeling,
jf. domstolloven § 5 første ledd andre punktum.
(12) Etter dette tidspunktet har det vært gjennomført vanlig samvær mellom far og barn.
(13) Barnas syn på saken, jf. barneloven § 65 fjerde ledd, er ikke særskilt innhentet for
Høyesterett, men under tingrettens behandling gjennomførte dommeren en samtale med
det eldste barnet. Barnas syn fremkommer også av nylige samtaler med sakkyndige i
anledning en ny tvist mellom foreldrene.
Partenes syn på saken
(14) Den ankende part – A – har særlig argumentert med:
(15) Lagmannsretten har tolket barneloven § 65 og de tilhørende bestemmelsene i
tvangsfullbyrdelsesloven uriktig. Reglene om tvangsbot må forstås i lys av barns
rettigheter slik disse fremkommer av Grunnloven, internasjonale konvensjoner og
barneloven. Dette innebærer at domstolene må kunne gjøre nødvendige tilpasninger i et
tvangsgrunnlag ved avgjørelsen om tvangsbot. En slik forståelse følger av eldre praksis fra
Høyesterett og av nyere lagmannsrettspraksis. Under enhver omstendighet gir barneloven
§ 65 femte ledd domstolen hjemmel til å gjøre mindre, praktiske endringer.
(16) Det forhold at en fastsatt opptrapping av samværet ikke er gjennomført, er ikke
nødvendigvis til hinder for tvangsfullbyrdelse. Domsslutningen må leses i sammenheng
med premissene. Dersom det ikke er en betingelse at første fase i planen er gjennomført før
man går over i neste, kan tvangsbot ilegges. Dette er særlig aktuelt der en opptrapping
skyldes at barna over tid ikke har hatt samvær med en av foreldrene. Ved støttet tilsyn som
er tidfestet, kan det være nødvendig å gjøre en fornyet vurdering av om tilsyn fortsatt er
påkrevet. Med lagmannsrettens syn vil tvangsfullbyrdelse da være utelukket. Spørsmålet
om tilsyn kommer uansett ikke på spissen i et tilfelle som her, der partene er gått over i
neste fase av samværet.
(17) A har lagt ned denne påstanden:
«1. B pålegges for et tidsrom av 1 – ett – år fra forkynning av denne kjennelsen
å betale til statskassen en tvangsbot på kr 10 000 for hver gang A ikke får
utøve samværsrett med C, f. 00.00.2017 og D, f. 00.00.2020, i tråd med
Gulating lagmannsretts dom av 9. november 2023.
HR-2025-942-A, (sak nr. 25-023621SIV-HRET)

4
Subsidiært
2. Lagmannsrettens kjennelse av 19.12.2024 oppheves.
I begge tilfeller
3. A tilkjennes sakens omkostninger for Høyesterett.»
(18) Ankemotparten – B – har særlig argumentert med:
(19) Lagmannsrettens lovtolking er riktig. Retten må legge tvangsgrunnlaget uprøvd til grunn
og kan ikke justere samværet som er fastsatt i den underliggende dommen.
Opptrappingsplaner fastsettes av hensyn til barnets beste og er normalt en betingelse for at
vanlig samvær skal kunne gjennomføres. En begjæring om tvangsfullbyrdelse kan derfor
ikke tas til følge dersom første del av en opptrappingsplan ikke er oppfylt. Særlig gjelder
dette dersom det har vært et vesentlig avvik fra opptrappingsplanen. En eventuell enighet
partene imellom om å forholde seg til siste fase er ikke et bindende tvangsgrunnlag.
(20) Alternative løsninger vil kunne være å begjære midlertidig avgjørelse, jf. barneloven
§ 60, eller å gå over til en avtale som stadfestes av statsforvalteren, jf. barneloven § 55 og
§ 65 andre ledd.
(21) Bestemmelsen i barneloven § 65 femte ledd gir ikke retten adgang til å justere
samværsordningen, men er begrenset til praktiske forhold av mindre betydning.
(22) Selv om denne forståelsen av loven kan medføre vanskeligheter med å tvangsgjennomføre
samvær, er det ikke i strid med Grunnloven eller internasjonale konvensjoner om barnets
beste.
(23) B har lagt ned slik påstand:
«1. Anken forkastes.
2. Det offentlige tilkjennes sakens omkostninger».
Mitt syn på saken
Høyesteretts kompetanse
(24) Anken er en videre anke over en kjennelse og gjelder lagmannsrettens lovtolking.
Høyesteretts kompetanse er dermed begrenset til å prøve lagmannsrettens «generelle
rettslige forståelse av en skreven rettsregel», jf. tvisteloven § 30-6 bokstav c.
(25) Saken gjelder tolkingen av barneloven § 65 om tvangsbot som ledd i å få gjennomført
samvær mellom far og barn. Dette kan Høyesterett prøve. Den konkrete rettsanvendelsen,
subsumsjonen, kan ikke prøves.
De rettslige rammene
(26) Før jeg går inn på de aktuelle bestemmelsene om tvangsfullbyrdelse i saker som gjelder
samvær med barn, finner jeg grunn til å peke på at etter Grunnloven § 104 andre ledd skal
HR-2025-942-A, (sak nr. 25-023621SIV-HRET)

5
barnets beste være et grunnleggende hensyn ved alle handlinger og avgjørelser som berører
barn. Det samme følger av FNs barnekonvensjon artikkel 3 og barneloven § 48.
Spørsmålet om samvær har videre en side til Grunnloven § 102 og Den europeiske
menneskerettskonvensjon (EMK) artikkel 8 om respekt for familieliv. Disse
bestemmelsene bygger på at det normalt er best for barnet ha kontakt med begge
foreldrene. Staten må derfor sikre et helhetlig vern av samværsretten og effektive verktøy
for å gjennomføre denne, jf. blant annet Den europeiske menneskerettsdomstols (EMDs)
avgjørelse 13. februar 2025 L.D. mot Polen avsnitt 115.
(27) Etter barneloven § 42 har barn rett til samvær med begge sine foreldre. Dersom partene
ikke blir enige om samvær, kan det reises søksmål etter barneloven § 56. I den perioden
saken står for domstolene, kan det avsies foreløpig avgjørelse etter barneloven § 60 om
samvær. Både en foreløpig avgjørelse og en rettskraftig dom kan tvangsfullbyrdes,
jf. barneloven § 65. Bestemmelsene suppleres av tvangsfullbyrdelseslovens regler om
tvangskraft, jf. blant annet § 4-12 om at en dom må være rettskraftig, og § 4-4 om forfall
og mislighold. For kjennelser er det ikke et krav om rettskraft, jf. barneloven § 65 første
ledd siste punktum.
(28) I saken her er tvangsgrunnlaget en rettskraftig dom som er misligholdt.
Nærmere om barneloven § 65
(29) De aktuelle delene av barneloven § 65 lyder:
«For tvangsfullføring av avgjerd om og anna særleg tvangsgrunnlag for
foreldreansvaret, kvar barnet skal bu fast, og samværsrett gjeld
tvangsfullbyrdelsesloven kapittel 13. Vedtak av statsforvaltaren om tvangskraft for
avtaler etter § 55 er særleg tvangsgrunnlag. Førebels avgjerd etter § 60 er
tvangskraftig sjølv om avgjerda ikkje er rettskraftig.
Avgjerd eller avtale med tvangskraft om foreldreansvar og kvar barnet skal bu fast,
kan tvangsfullførast ved henting eller tvangsbot. Avgjerd eller avtale med tvangskraft
om samværsrett kan berre tvangsfullførast ved tvangsbot. Tingretten kan fastsetje ei
ståande tvangsbot som for ei viss tid skal gjelde for kvar gong samværsretten ikkje
vert respektert. …
Det skal ikkje fastsetjast tvangsbot dersom oppfylling av samværsretten er umogleg …
Barnet skal få høve til å seie meininga si før det blir teke avgjerd. Meininga til barnet
skal bli vektlagt etter alder og modning. Tvangsfullføring skal ikkje skje mot barnet
sin vilje, med mindre retten kjem til at det er naudsynt av omsyn til barnet.
For å leggje til rette for gjennomføring av fastsett samvær kan retten gjere praktiske
endringar i avgjerda der det er formålstenleg, til dømes å endre tida for henting og
levering.
…»
(30) Bestemmelsen gir hjemmel til å tvangsfullbyrde avgjørelser om foreldreansvar, bosted og
samvær. Ved tvangsfullbyrdelse av samvær er tvangsbot eneste tvangsmiddel,
jf. bestemmelsens andre ledd. Tvangsbot kan ikke benyttes dersom det er «umogleg» å
HR-2025-942-A, (sak nr. 25-023621SIV-HRET)

6
gjennomføre samvær. Partene er enige om det ikke er tilfellet i saken her, og jeg går derfor
ikke nærmere inn på forståelsen av dette begrepet.
(31) Det fremgår av fjerde ledd at barn skal høres før avgjørelse om tvangsfullbyrdelse treffes.
Saken for Høyesterett er imidlertid begrenset til tolkingen av barneloven § 65, og barnas
generelle syn på samvær er nylig kjent fra tingrettens behandling og andre verserende
saker. De er derfor ikke hørt særskilt for Høyesterett.
Tvangsgrunnlaget sammenholdt med barneloven § 65
(32) Det alminnelige utgangspunktet ved tvangsfullbyrdelse er at tvangsgrunnlaget ikke skal
prøves. Dette er også forutsatt for tvangsfullbyrdelse etter barneloven § 65, se
NOU 1977: 35 punkt 11.3 Det fremgår her at det følger av tidligere høyesterettspraksis,
som foreslås videreført. Regelen om at tvangsgrunnlaget skal legges uprøvd til grunn, er
begrunnet med at det gir de klareste linjer dersom de materielle spørsmålene «om hvem
som skal ha foreldreansvaret og om det skal være samværsrett» holdes utenfor spørsmålet
om tvangsfullbyrdelse. Videre fremheves det at en slik løsning er «best egnet til å hindre at
den første dommen blir sabotert». Det er videre vist til at den som motsetter seg
gjennomføring av dommen, bør henvises til å anlegge ny sak.
(33) Forslaget er ikke nærmere kommentert i Ot.prp. nr. 62 (1979–1980).
(34) Slik jeg leser forarbeidene, er formålet med regelen å sikre at en avgjørelse om samvær,
som er basert på barnets beste, faktisk følges opp etter sitt innhold. Det er hensynet til
barnet og til den som har sett seg nødt til å gå til tvangsfullbyrdelse som løftes frem, og det
skal derfor ikke finne sted noen omkamp om omfanget av samværet eller formen på det.
(35) Samtidig kan ikke utgangspunktet om at dommen legges uprøvd til grunn, forstås absolutt.
Allerede bestemmelsen i fjerde ledd om høring av barnet underbygger dette, idet barnets
syn kan berøre det materielle spørsmålet om samvær.
(36) Også avgjørelsen fra Høyesterett i Rt-1960-1214, som er trukket frem i forarbeidene,
støtter oppunder en slik forståelse. Her pekte kjæremålsutvalget på forhold ved ileggelse av
tvangsbot som nå er direkte regulert i § 65, og som viser betydningen av å ha praktikable
regler om tvangsfullbyrdelse i saker om samvær. Spørsmålet om en eventuell selvstendig
vurdering av tvangsgrunnlaget ble imidlertid ikke uttrykkelig kommentert.
(37) I Rt-1997-1387 la kjæremålsutvalget til grunn at en tvangsfullbyrdelse var mulig, selv om
den samværsberettigede på grunn av jobbturnus ikke kunne gjennomføre alle samværene
som var fastsatt. Det ble vist til at selv om tvangsfullbyrdelsesloven § 4-2 første ledd
bokstav b bygger på en forutsetning om at det er klart hva som skal tvangsfullbyrdes, kan
ikke dette strekkes så langt at en naturlig justering innenfor tvangsgrunnlaget er utelukket.
Det ble også pekt på at samværene som faktisk kunne gjennomføres, ikke ville være
mindre gunstige for barnet enn om vanlig samværsrett hadde vært gjennomført fullt ut.
(38) Avgjørelsen er fulgt opp i HR-1999-231-K. Der hadde far hatt samvær med barna i
henhold til dom. Da mor flyttet til en annen by, kunne ikke det fastsatte samværet
gjennomføres som forutsatt. Det ble derfor et opphold i samværet. Kjæremålsutvalget la til
grunn at retten ved en etterfølgende begjæring om tvangsfullbyrdelse hadde kompetanse til
HR-2025-942-A, (sak nr. 25-023621SIV-HRET)

7
å «fastsette en overgangsordning basert på en gradvis opptrapping av samværet», selv om
dette ikke lå inne i dommen fordi far da den ble avsagt, hadde hatt jevnlig samvær. Retten
kunne også pålegge tvangsbot for et mer begrenset samvær, men den kunne ikke endre
samværsordningen. I avgjørelsen er det vist til Rt-1992-892, der utvalget også slo fast at
det kunne fastsettes en opptrappingsplan.
(39) Slik jeg ser det, er det fra 1960 og fremover klar rettspraksis for at en tvangsbot kan
knyttes til et mindre omfang av samvær enn det tvangsgrunnlaget går ut på. Det kan også i
forbindelse med tvangsfullbyrdelsen fastsettes en opptrappingsplan ut fra hensynet til
barna i de tilfeller der samvær ikke har funnet sted som forutsatt. Det er altså lagt til grunn
en pragmatisk tilnærming ved tolkingen av tvangsgrunnlaget, med det formål å sikre at det
faktisk blir gjennomført samvær i tråd med det som allerede er tvangskraftig avgjort.
Nærmere om barneloven § 65 femte ledd
(40) Barneloven § 65 femte ledd trådte i kraft 1. januar 2018. Dette gir retten muligheten til å
gjøre praktiske endringer i tvangsgrunnlaget der det er formålstjenlig for gjennomføring av
samværet. Som eksempel er det både i lovteksten og forarbeidene, Prop. 161 L
(2015–2016) side 75, vist til muligheten for endre tiden knyttet til henting og levering.
(41) Ut fra ordlyden og forarbeidene til bestemmelsen synes den å stramme inn rettspraksis som
forelå ved vedtakelsen. Forholdet til tidligere praksis er likevel ikke kommentert av
lovgiver. Tvert imot synes lovgiver å ha lagt til grunn at det var nødvendig å «innføre en
adgang i norsk rett som gir domstolene mulighet til å utfylle eller endre avgjørelser om de
praktiske forholdene for gjennomføring av samværsretten», jf. proposisjonen side 75.
(42) Slik jeg ser det, forelå det allerede en slik adgang. Jeg legger derfor noe mindre vekt på de
konkrete eksemplene som er gitt i lovteksten og forarbeidene, og vil peke på at også ved
denne lovendringen var formålet å sikre gjennomføring av samvær på en
konfliktdempende, prosess- og ressursbesparende måte. Det er i proposisjonen forutsatt at
det ikke er adgang til å foreta en ny vurdering av «hovedproblemstillingene som er
rettskraftig avgjort, for eksempel samværets omfang og/eller karakter», jf. side 75. Dermed
kan det ikke besluttes at «det fastsatte samværet skal skje med tilsyn, eller at et
overnattingssamvær omgjøres til et dagsamvær», jf. samme side. Det ville innebære en
innskrenking av samværsretten, noe som eventuelt må løses ved å reise ny sak etter
barneloven § 64. Disse begrensningene er i tråd med langvarig rettspraksis, som etter mitt
syn gir god veiledning ved tolkingen av § 65 femte ledd.
Nærmere om hvordan slutningen kan tolkes i lys av premissene
(43) Basert på de rettslige rammene jeg har redegjort for, ser jeg det slik at domstolen av
hensyn til barnets beste ved en tvangsfullbyrdelse kan forskyve en allerede fastsatt
opptrappingsplan, for eksempel ved at datoen for oppstart endres når dette er
hensiktsmessig for å ivareta barnets behov for tilvenning.
(44) På samme måte er det ikke slik at en opptrappingsplan nødvendigvis må være fulgt for at
tvangsfullbyrdelse kan skje. Dersom partene for eksempel har forsert planen, kan
tvangsfullbyrdelsen ta utgangspunkt i det stadiet i planen som man da er kommet til.
HR-2025-942-A, (sak nr. 25-023621SIV-HRET)

8
Domstolen må i et slikt tilfelle vurdere om det er til barnets beste å gå tilbake til
opptrappingsplanen, eller om samværet kan videreføres slik det da er praktisert, eventuelt
med visse justeringer. I lys av anførslene for Høyesterett peker jeg på at der en avgjørelse
fastsetter et samvær, men partene har endret dette, må utgangspunktet fortsatt være at det
er avgjørelsen som gir tvangsgrunnlag, jf. Rt-2000-90. Det er dermed ikke slik – som gjort
gjeldende av ankemotparten – at partene da anses for å ha gått over på en frivillig avtale
som må stadfestes av statsforvalteren for å ha tvangskraft, jf. barneloven § 55, jf. § 65. Om
senere inngåtte avtaler eventuelt kan gi grunnlag for innvendinger mot tvangsgrunnlaget,
jf. tvangsfullbyrdelsesloven § 4-2 annet ledd, er et annet spørsmål.
(45) Ofte er det ikke fastsatt noen opptrappingsplan i tvangsgrunnlaget, typisk fordi barna ved
fastsettelsen av samvær hadde jevnlig samvær. I slike tilfeller kan det likevel være
nødvendig å fastsette en opptrappingsplan fordi det ved tvangsfullbyrdelsen har vært et
opphold i samværet. Også dette mener jeg domstolen har adgang til, jf. den langvarige
rettspraksisen som har vært fulgt siden 1960.
(46) Som det fremgår av lovteksten og forarbeidene, kan domstolen i tillegg til hva som
fremkommer av eldre rettspraksis, også regulere praktiske forhold, enten fordi det ikke er
regulert i dommen, eller fordi situasjonen har endret seg, typisk ved flytting eller ved
behov for å endre rutinene for henting og levering.
(47) Et særlig spørsmål oppstår der det foreligger en opptrappingsplan om samvær under tilsyn
av offentlig oppnevnt person. Før det avsies en dom om tilsyn, skal det etter barneloven
§ 43 a fjerde ledd innhentes vurdering fra barneverntjenesten eller departementet om
gjennomføringen. En tilsvarende bestemmelse er ikke inntatt i § 65. Det er derfor ikke et
krav etter loven å innhente en slik vurdering på tvangsfullbyrdelsesstadiet. Jeg ser det slik
at de eventuelle datoene som er satt for samvær under tilsyn, må kunne forskyves av retten
ved behandlingen av begjæringen av tvangsfullbyrdelse. I motsatt fall ville en
bostedsforelder kunne hindre tvangsfullbyrdelse av samvær ved å holde barnet tilbake
inntil den fastsatte tilsynsperioden er utløpt.
(48) Under forhandlingene i Høyesterett ble det anført at HR-1987-142-K kan tyde på at retten
må ta stilling til om for eksempel en opptrappingsplan eller samvær med tilsyn i en viss
periode eller for et visst antall samvær var en betingelse for samvær. Etter mitt syn er det
ikke nødvendig. Den domstolen som har fastsatt samværet, vil som hovedregel ha ment at
slike forutsetninger nettopp er vilkår for overgang til vanlig samvær. Situasjonen kan
imidlertid være en annen på tvangsfullbyrdelsesstadiet, for eksempel der deler av den
innledende opptrappingsplanen er fulgt eller situasjonen av andre grunner er endret. Også i
et slikt tilfelle må det være opp til domstolen som behandler
tvangsfullbyrdelsesspørsmålet, å avgjøre hva som er til barnet beste. Retten må vurdere om
samværet kan gjennomføres i tråd med hva tvangsgrunnlaget forutsetter, eller om
samværet i en periode må justeres for å bli forsvarlig for barnet. Retten kan imidlertid ikke
gå utenfor tvangsgrunnlaget ved å fastsette en varig endret samværsordning.
(49) Oppsummert ser jeg det slik at formålet med barneloven § 65 er å sikre at en avgjørelse om
samvær som er basert på barnets beste, blir gjennomført som forutsatt. For å oppnå dette
må slutningen sammenholdes med begrunnelsen og tolkes gjennom denne. Så lenge
samværets omfang og karakter ikke endres, står domstolen relativt fritt til å fastsette
praktiske ordninger til beste for barnet. En slik løsning samsvarer med Grunnloven § 104
HR-2025-942-A, (sak nr. 25-023621SIV-HRET)

9
og ivaretar internasjonale konvensjoner ved å forhindre at en forelder kan undergrave
tvangsfullbyrdelsesmuligheten.
Lagmannsrettens kjennelse
(50) Det fremgår av lagmannsrettens kjennelse at den la til grunn at
«det … ikke [er] adgang til å tvangsfullbyrde den siste delen av samværsordningen,
når det foregående trinnet i domsslutningen ikke er gjennomført. Lagmannsretten ville
da gått ut over sin kompetanse, ved at den opptrappingen som lagmannsretten i sin
dom fastsatte som betingelse for overnattings- og feriesamvær, i realiteten settes til
side».
(51) Dette er uriktig lovtolking, og avgjørelsen må derfor oppheves.
Konklusjon
(52) Lagmannsrettens kjennelse oppheves.
Sakskostnader
(53) A har vunnet saken og har som utgangspunkt krav på full erstatning for sine sakskostnader
fra B, jf. tvisteloven § 20-2 første og andre ledd. Saken har imidlertid reist prinsipielle
spørsmål som Høyesterett i avdeling ikke har tatt stilling til tidligere. Saken er også av stor
velferdsmessig betydning for begge parter. Jeg mener derfor at tungtveiende grunner gjør
det rimelig å frita B for kostnadsansvaret, jf. tvisteloven § 20-2 tredje ledd.
(54) Jeg stemmer for denne
K J E N N E L S E :
1. Lagmannsrettens kjennelse oppheves.
2. Sakskostnader tilkjennes ikke.
(55) Dommer Lund: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(56) Dommer Thyness: Likeså.
(57) Dommer Bull: Likeså.
(58) Dommer Webster: Likeså.
HR-2025-942-A, (sak nr. 25-023621SIV-HRET)

10
(59) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
K J E N N E L S E :
1. Lagmannsrettens kjennelse oppheves.
2. Sakskostnader tilkjennes ikke.
HR-2025-942-A, (sak nr. 25-023621SIV-HRET)