Dato: 2024-06-27

Sammendrag: En mann som var ilagt forbud mot å ha ansvar for dyr, ble i lagmannsretten idømt en bot på 15 000 kroner for å ha brutt forbudet. Høyesterett har kommet til at straffansvaret var foreldet, og mannen frifinnes.

Saken reiste spørsmål om hvilken av de to strafferammene i dyrevelferdsloven § 37 som gjelder ved beregningen av foreldelsesfristen. Dersom den ordinære strafferammen legges grunn, er foreldelse inntrådt. Hvis derimot den høyere strafferammen for grove overtredelser er avgjørende, er forholdet ikke foreldet.

Som hovedregel bestemmer den høyeste generelle strafferammen foreldelsesfristen, men dette kan stille seg annerledes etter en konkret vurdering. I saken her ga forarbeidene holdepunkter for at den laveste strafferammen måtte legges til grunn. Uttalelsene i forarbeidene handlet direkte om hvem som har påtalekompetanse, men Høyesterett kom til at uttalelsene også har betydning for spørsmålet om foreldelse.

Dommen gir veiledning om bortfall av straff på grunn av foreldelse.

D O M
avsagt 27. juni 2024 av Høyesterett i avdeling med
justitiarius Toril Marie Øie
dommer Aage Thor Falkanger
dommer Cecilie Østensen Berglund
dommer Borgar Høgetveit Berg
dommer Knut Erik Sæther
HR-2024-1192-A, (sak nr. 24-018995STR-HRET)
Anke over Eidsivating lagmannsretts dom 24. november 2023
A (advokat John Christian Elden)
mot
Påtalemyndigheten (statsadvokat Erik Førde)

2
S T E M M E G I V N I N G
(1) Dommer Sæther:
Sakens spørsmål og bakgrunn
(2) Saken gjelder anke over domfellelse etter dyrevelferdsloven § 37, jf. § 33 for brudd på
aktivitetsforbud gitt av Mattilsynet. Spørsmålet er om forholdet er foreldet, noe som beror
på om det er normalstrafferammen eller strafferammen for grov overtredelse som skal
legges til grunn for foreldelsesfristen.
(3) A ble 2. mars 2022 ilagt forelegg for overtredelse av dyrevelferdsloven § 37, jf. § 33 for å
ha unnlatt å etterkomme Mattilsynets forbud mot å eie, holde, avle eller på annen måte ha
ansvar for dyr. Det såkalte aktivitetsforbudet gjelder alle dyrearter og «inntil videre».
Grunnlaget er beskrevet slik:
«I perioden fra april 2018 til 13. desember 2019 var han reell eier av to hunder av
rasen pointer. Tispen Opera fikk i denne perioden også to valpekull med til sammen
13 valper, som ble solgt. Dette til tross for at A ved Mattilsynets vedtak av 6. april
2018 var fratatt retten til å eie, holde, bruke, omsette, slakte, stelle eller på annen måte
føre tilsyn med dyr av noe slag.»
(4) A vedtok ikke forelegget, og dette trådte i stedet for tiltalebeslutning,
jf. straffeprosessloven § 268.
(5) Romerike og Glåmdal tingrett avsa 20. november 2022 dom med slik slutning:
«A, født 00.00.1955, frifinnes.»
(6) Tingretten bygde frifinnelsen på at aktivitetsforbudet var ugyldig. Grunnlaget var at
overtredelsesgebyr ikke var vurdert før forbudet ble ilagt, og at det derfor ikke var
godtgjort at forbudet var nødvendig og forholdsmessig.
(7) Påtalemyndigheten anket dommen til Eidsivating lagmannsrett. Anken gjaldt
bevisbedømmelsen under skyldspørsmålet, subsidiært lovanvendelsen. Lagmannsretten
henviste anken over bevisbedømmelsen under skyldspørsmålet til behandling.
(8) Eidsivating lagmannsrett avsa 24. november 2023 dom med slik slutning:
«1. A, født 00.00.1955, dømmes for overtredelse av dyrevelferdsloven
§ 37 første ledd, jf. § 33 til å betale en bot på kr 15 000 – femtentusen –,
subsidiært 15 – femten – dager fengsel.
2. Han dømmes videre til å tåle inndragning av
kr 175 000 – etthundreogsyttifemtusen – kroner.
3. Sakskostnader idømmes ikke.»
(9) Inndragningsbeløpet stammer fra salget av valpekullene.
HR-2024-1192-A, (sak nr. 24-018995STR-HRET)

3
(10) A har anket lagmannsrettens dom. Anken gjaldt lovanvendelsen under skyldspørsmålet og
saksbehandlingen. Kun anken over «lovanvendelsen knyttet til spørsmålet om forholdet er
foreldet», er tillatt fremmet for Høyesterett. Siden A hadde ankerett, ble de øvrige deler av
anken nektet fremmet ved begrunnet avgjørelse, jf. HR-2024-378-U.
(11) Innenfor denne rammen står saken i samme stilling som for lagmannsretten. Ut fra sitt
resultat tok ikke tingretten stilling til foreldelsesspørsmålet.
(12) A har for Høyesterett anført at normalstrafferammen i dyrevelferdsloven § 37 første ledd
må legges til grunn for foreldelsesfristen. Det betyr at fristen er 2 år, og overtredelsen av
aktivitetsforbudet er dermed foreldet. Det er lagt ned påstand om frifinnelse for
straffekravet.
(13) Påtalemyndigheten har gjort gjeldende at strafferammen for grov overtredelse etter
§ 37 andre ledd er bestemmende for foreldelsesfristen. Fristen er derfor 5 år, og bruddet på
aktivitetsforbudet er da ikke foreldet. Det er lagt ned påstand om at anken forkastes.
Mitt syn på saken
Rettslige utgangspunkter
Innledning
(14) Det følger av straffeloven § 85 at en handling ikke kan straffes når foreldelse er inntrådt
etter § 86 til § 89. Foreldelsesfristen begynner som hovedregel å løpe fra den dagen det
straffbare forholdet opphørte, jf. § 87 første ledd første punktum. I saken her er startpunktet
dermed 13. desember 2019. Foreldelsen avbrytes når den siktede meddeles siktelsen,
jf. straffeloven § 88 første ledd andre punktum. I dette tilfellet vil det si da forelegget ble
forkynt 11. mars 2022, altså om lag to år og tre måneder etter at fristen startet å løpe.
(15) Foreldelsesfristen er 2 år når høyeste lovbestemte straff er bot eller fengsel i inntil 1 år,
mens den er 5 år når den høyeste lovbestemte straffen er fengsel inntil 3 år, jf. straffeloven
§ 86 første ledd bokstav a og b.
(16) Dyrevelferdsloven § 37 første og andre ledd lyder slik:
«Forsettlig eller grovt uaktsom overtredelse av bestemmelser gitt i eller i medhold av
denne loven eller vedtak gitt i medhold av loven, straffes med bøter eller fengsel inntil
1 år eller begge deler, såfremt forholdet ikke rammes av strengere straffebestemmelse.
Grov overtredelse straffes med fengsel inntil 3 år. Ved vurdering av om overtredelsen
er grov, skal det særlig legges vekt på overtredelsens omfang og virkninger, og graden
av utvist skyld.»
(17) Den alminnelige strafferammen er altså bøter eller fengsel inntil 1 år, jf. første ledd, mens
grov overtredelse etter andre ledd straffes med fengsel inntil 3 år.
(18) Straffeforfølgningen mot A gjelder § 37 første ledd. Dersom strafferammen der skal legges
til grunn ved spørsmålet om foreldelse, er forholdet foreldet. Dersom den skjerpede
strafferammen i andre ledd – siderammen – skal legges til grunn, vil forholdet derimot ikke
HR-2024-1192-A, (sak nr. 24-018995STR-HRET)

4
være foreldet. Spørsmålet er dermed hvilken av de to strafferammene som i saken her skal
være bestemmende for foreldelsesspørsmålet.
(19) For foreldelse av inndragningsansvar gjelder foreldelsesfristene i straffeloven § 86, men
fristen skal ikke være kortere enn 5 år, jf. § 92. Inndragningsansvaret er av den grunn
uansett ikke foreldet, og dette er bakgrunnen for at forsvarerens frifinnelsespåstand kun
gjelder straffekravet.
Hovedregelen er at den skjerpede siderammen bestemmer foreldelsesfristen
(20) Det følger av rettspraksis at dersom et straffebud har en generell høyere strafferamme for
alvorlige overtredelser, er det normalt denne strafferammen som legges til grunn for
foreldelsesfristen. Den sentrale nyere avgjørelsen er HR-2020-955-A settefisk. Saken gjaldt
straffansvar for brudd på blant annet naturmangfoldloven og vannressursloven, og
aktualiserte et tilsvarende foreldelsesspørsmål som i vår sak. I den sammenheng uttalte
Høyesterett seg, under henvisning til tidligere praksis, generelt om vurderingen av hvilken
betydning siderammen har for foreldelsesspørsmålet. I avsnittene 54 til 56 sies følgende:
«Det rettslige utgangspunktet er at hvis siderammen knytter seg til konkrete
omstendigheter, som for eksempel dødsfølge, avgjøres foreldelsesspørsmålet av
hvilken strafferamme som er aktuell i den konkrete saken. Knytter den forhøyede
strafferammen seg derimot til generelle forhold, for eksempel ‘særdeles skjerpende
omstendigheter’, er denne rammen avgjørende, uavhengig av om slike omstendigheter
foreligger i saken. Kjennelsen i Rt-1962-494 er en prinsippavgjørelse på dette
området. Jeg nøyer meg ellers med å vise til Rt-2010-850 avsnitt 24 og Rt-2013-498
avsnitt 12 ... .
Også når loven oppstiller momenter som det skal legges vekt på for å avgjøre om det
foreligger grov overtredelse eller særdeles skjerpende omstendigheter, er det i
utgangspunktet den høyere strafferammen som er avgjørende, se Matningsdal, note 3
til § 86 [kommentarutgave til straffeloven, Juridika, revidert 1. januar 2020]. I
Rt-2013-498 la Høyesterett til grunn at den høyere strafferammen måtte få anvendelse
når det aktuelle straffebudet ikke inneholdt «noen uttømmende konkretisering av hva
som kan regnes som ‘særlig skjerpende omstendigheter’. Etter praksis synes det
avgjørende å være om avgjørelsen overlates til rettens skjønn.
Unntak fra disse utgangspunktene kan følge av en konkret tolkning av vedkommende
straffebestemmelse, se Rt-2010-850 avsnitt 24. Rt-2015-940 gir et eksempel på at det
er gjort et slikt unntak for så vidt gjelder spørsmålet om påtalekompetanse.
Høyesterett la i avgjørelsen vekt på klare uttalelser i forarbeidene.»
(21) Spørsmålet er ut fra dette om det også ved foreldelse etter dyrevelferdsloven § 37 første
ledd er siderammen i andre ledd som er avgjørende for foreldelsesspørsmålet, eller om
§ 37 må tolkes slik at dette utgangspunktet er fraveket og den ordinære strafferammen må
legges til grunn.
(22) Jeg kommer tilbake til denne vurderingen. Først vil jeg ta for meg forsvarerens anførsel om
at utformingen av strafferammene i straffeloven 2005 må ha større betydning for
spørsmålet om foreldelse etter spesiallovgivningen enn det som kommer til uttrykk i
settefisk-dommen.
HR-2024-1192-A, (sak nr. 24-018995STR-HRET)

5
Graderingen av straffebud i straffeloven 2005
(23) I settefisk-dommen avsnitt 59 konkluderer Høyesterett med at ikraftsettingen av
straffeloven 2005 ikke har betydning for spørsmålet om foreldelse etter
spesiallovgivningen:
«Jeg kan ikke se at ikrafttredelsen av straffeloven 2005 endrer det bildet jeg her har
beskrevet, slik Barlindbotn Settefisk AS har gjort gjeldende. Ordningen med
hovedstrafferammer og siderammer er langt på vei avskaffet i den nye straffeloven.
Dette er utslag av et bevisst valg, som uttrykkelig knytter seg bare til straffeloven, ikke
til spesiallovgivningen. Jeg viser til Ot.prp. nr. 90 (2003–2004) side 59 og Prop. 64 L
(2014–2015) side 44–45. Det er ingen holdepunkter for at lovgiver ved denne
omleggingen mer generelt har ment å rokke ved de etablerte prinsippene om foreldelse
som jeg har redegjort for. I sistnevnte proposisjon viser dessuten departementet til
omtalen av naturmangfoldloven § 75 i høringsnotatet, se side 45. Det fremgår at
departementet i høringsnotatet la til grunn at foreldelsesfristen følger den øvre
strafferammen.»
(24) I lys av partenes prosedyre finner jeg grunn til å gå noe nærmere inn på dette spørsmålet.
Jeg nevner først at vår sak skiller seg fra settefisk-dommen ved at departementet i
Prop. 64 L (2014-2015), som førstvoterende viser til, ikke nevner dyrevelferdsloven § 37.
(25) I straffeloven 1902 gjaldt det ofte egne, strengere strafferammer når handlingen ble begått
under særdeles skjerpende omstendigheter, jf. Ot.prp. nr. 90 (2003–2004) side 57. Et
eksempel var uaktsomt drap i § 239: Den ordinære strafferammen var fengsel inntil 3 år,
men ble hevet til 6 år ved særdeles skjerpende omstendigheter.
(26) Departementet gikk i den nye straffeloven bort fra å gradere straffbare handlinger på denne
måten, jf. proposisjonen side 59. Det var et siktemål «å gjøre loven mest mulig informativ
om hvilke vilkår som må være oppfylt for at en handling skal være straffbar og kunne
møtes med en bestemt reaksjon». Kriteriet «særdeles skjerpende omstendigheter» egnet
seg da dårlig, ettersom det ikke i seg selv sa noe om hvilke omstendigheter som kunne
utløse en høyere strafferamme. Departementet fremhevet også at fordi avgjørelsen
prosessuelt hører til straffespørsmålet, er kravene til begrunnelse mindre strenge enn ved
avgjørelser knyttet til skyldspørsmålet. På denne bakgrunnen valgte departementet i stedet
å gradere straffbare forhold ved å dele straffebudene inn i liten, vanlig og grov
overtredelse. Bestemmelsene skulle videre utformes slik at de gir veiledning om hvilke
forhold det særlig skal legges vekt på ved valg av straffebud.
(27) Departementet pekte på at en slik omlegging også ville gi allmennheten bedre informasjon
om når en straffbar handling foreldes. Når strafferammen ble hevet ved særdeles
skjerpende omstendigheter, var utgangspunktet som nevnt at alle overtredelser ble foreldet
etter den skjerpede siderammen – uavhengig av om den fikk anvendelse i den konkrete
saken. Departementet mente at i «en ny alminnelig straffelov som har den brede
allmennhet som målgruppe og hvor informasjonshensynet derfor står sterkt, bør slike
juridiske spissfindigheter ikke videreføres». Med egne paragrafer for liten, vanlig og grov
overtredelse er det strafferammen i det aktuelle straffebudet som bestemmer
foreldelsesfristen. Foreldelse av brudd på straffebud i andre lover – spesiallovgivningen –
ble ikke berørt i proposisjonen med forslag til alminnelig del i straffeloven 2005.
HR-2024-1192-A, (sak nr. 24-018995STR-HRET)

6
(28) I det videre lovarbeidet ble spesiallovgivningen tilpasset den nye straffeloven,
jf. Ot.prp. nr. 22 (2008–2009) kapittel 14. Dette førte til at man også i deler av
spesiallovgivningen forlot kriterier som «særlig» eller «særdeles» skjerpende
omstendigheter til fordel for kriteriet «grove» overtredelser, kombinert med en
ikke-uttømmende angivelse av forhold som er relevante i denne vurderingen. Men i
motsetning til i straffeloven ble grove overtredelser som regel ikke skilt ut i egne
paragrafer.
(29) I forbindelse med ikraftsettingen av straffeloven vurderte departementet om den nye måten
å gradere lovbrudd på kunne medføre for korte foreldelsesfrister i straffeloven eller i nyere
spesiallovgivning, blant annet i naturmangfoldloven, jf. Prop. 64 L (2014–2015)
– ikraftsettingsproposisjonen – kapittel 4.9. Departementet så i høringsnotatet som lå til
grunn for proposisjonen, ikke behov for lovendringer. Om spesiallovgivningen ble det
uttalt følgende, gjengitt i proposisjonen side 45:
«Departementet kan for sin del ikke se at utformingen av disse bestemmelsene skulle
tilsi at foreldelsesfristene ikke følger den øvre strafferammen. At begrepet ‘grov’
benyttes i bestemmelsene, kan i seg selv ikke ha avgjørende betydning,
jf. Rt-2009-1615. Det sentrale må være om den grove overtredelsen kan sies å være
tilstrekkelig klart skilt ut som en egen straffebestemmelse. I denne vurderingen vil
uttalelser i forarbeidene til den aktuelle loven kunne ha betydning.»
(30) Departementet opprettholdt denne konklusjonen i proposisjonen side 46.
(31) Selv om spesiallovgivningen har inkorporert elementer av graderingen i straffeloven – ved
bruken av kriteriet «grove» overtredelser og angivelse av relevante momenter – er jeg
derfor enig i konklusjonen i settefisk-dommen avsnitt 59 om at utgangspunktet fortsatt er
at den høyeste strafferammen i straffebudet bestemmer foreldelsesfristen. At departementet
i ikraftsettingsproposisjonen uttrykkelig nevner naturmangfoldloven og enkelte andre
lover, må ses som uttrykk for et generelt prinsipp, og kan ikke forstås slik at det for lover
som ikke nevnes, gjelder en annen løsning. Det avgjørende er om det konkrete
rettskildebildet – herunder uttalelser i forarbeider – gir grunnlag for å oppstille unntak fra
hovedregelen, slik at det likevel er den ordinære strafferammen som bestemmer
foreldelsesfristen.
(32) På denne bakgrunnen går jeg over til den konkrete vurderingen.
Foreldelsesfristen etter dyrevelferdsloven § 37
(33) Etter dyrevelferdsloven § 37 andre ledd skal det ved vurderingen av om overtredelsen er
grov, «særlig» legges vekt på «overtredelsens omfang og virkninger, og graden av utvist
skyld». Den forhøyede strafferammen knytter seg med andre ord til generelle forhold.
Bestemmelsen har ingen uttømmende konkretisering av hva som skal til for at
overtredelsen er grov – avgjørelsen er overlatt til domstolenes skjønn. I utgangspunktet
taler dette for å legge den forhøyede strafferammen til grunn ved spørsmålet om foreldelse.
Også det forhold at bestemmelsen om grove overtredelser ikke er skilt ut i et eget
straffebud, i betydningen en egen paragraf, trekker i den i retning. Andre ledd bygger på
første ledd og gir inntrykk av en samlet regulering. Vurderingen har så langt klare
likhetstrekk med vurderingen av naturmangfoldloven § 75 i settefisk-dommen avsnitt 57,
HR-2024-1192-A, (sak nr. 24-018995STR-HRET)

7
likevel slik at man i den saken som nevnt også hadde støtte i uttalelsen om § 75 i
ikraftsettingsproposisjonen til straffeloven.
(34) Ordlyden i og oppbygningen av dyrevelferdsloven § 37 taler dermed for at det som vanlig
er den høyeste strafferammen som er bestemmende for foreldelsesfristen. Men spørsmålet
er ikke uttrykkelig regulert i loven, og ordlyden er ikke til hinder for å se det slik at andre
ledd om grov overtredelse er «skilt ut som en egen straffebestemmelse», slik departementet
ordlegger seg i ikraftsettingsproposisjonen.
(35) I settefisk-dommen støttet også forarbeidene til naturmangfoldloven § 75 opp om at den
høyeste strafferammen var bestemmende, jf. avsnitt 58: Om overtredelsen er grov, må
ifølge Ot.prp. nr. 52 (2008–2009) side 455 «vurderes konkret», og proposisjonen nevner
andre momenter enn dem som er inntatt i lovteksten.
(36) I forarbeidene til dyrevelferdsloven § 37 er skillet mellom første og andre ledd derimot
omtalt slik, jf. Ot.prp. nr. 15 (2008–2009) side 118:
«Straffebestemmelsen er delt i to alvorlighetsgrader. Begrunnelsen for et slikt skille er
blant annet at for enkelte overtredelser av mindre alvorlig karakter, bør politiet kunne
påtale overtredelsen ved forelegg. Ved vurdering av om det foreligger grove eller
særlig skjerpende omstendigheter, bør det legges vekt på de konsekvenser lovbruddet
har fått, så som omfanget av påført fysisk og mental skade og smerte og om
lovbruddet har pågått over tid eller har gjentatt seg. Det bør også legges vekt på om
lovbruddet er gjort på særlig smertefull måte, og om overtredelsen er gjort med
hensikt.»
(37) Uttalelsen om at straffebestemmelsen er «delt i to alvorlighetsgrader», medfører ikke i seg
selv at første og andre ledd fremstår som to selvstendige straffebestemmelser. Todelingen
er typisk for straffebestemmelser i spesiallovgivningen og gir lite veiledning.
(38) Forarbeidene utdyper også hvilke forhold som har betydning ved vurderingen av om
overtredelsen er grov. Det som sies, knytter seg utelukkende til momentene som er inntatt i
andre ledd – overtredelsens «omfang og virkninger, og graden av utvist skyld». I
motsetning til i lovteksten er det heller ikke presisert at det «særlig» skal legges vekt på de
nevnte forholdene. Isolert sett fremstår merknadene i forarbeidene derfor i noen grad som
en uttømmende konkretisering av når overtredelsen skal anses som grov. I lys av lovteksten
er det likevel ingen tvil om at valget av strafferamme er overlatt til rettens skjønn.
(39) Begrunnelsen for å skille mellom ordinære og grove overtredelser er av større interesse.
Todelingen skyldes «blant annet» at politiet bør kunne «påtale overtredelsen ved forelegg».
Dermed gjøres det unntak fra utgangspunktet om at det er den høyeste generelle
strafferammen som avgjør hvilket nivå i påtalemyndigheten som har påtalekompetansen.
Det går ikke frem av proposisjonen hvilke andre hensyn som begrunner unntaket, men
uttrykksmåten «blant annet» indikerer at unntaket ikke er begrenset til å gjelde spørsmålet
om påtalekompetanse.
(40) Påtalekompetansen er, som foreldelsesspørsmålet, knyttet opp mot strafferammer,
jf. straffeprosessloven § 67. Uttalelsen i forarbeidene levner liten tvil om at det ved
spørsmålet om hvem som har påtalekompetanse, må skilles mellom ordinær overtredelse
og grov overtredelse. Dette minner om Rt-2015-940, som gjaldt spørsmålet om hvem som
hadde påtalekompetanse etter forurensningsloven. I den avgjørelsen ble det på grunnlag av
HR-2024-1192-A, (sak nr. 24-018995STR-HRET)

8
klare uttalelser i forarbeidene gjort unntak fra utgangspunktet om at det er den høyeste
generelle strafferammen som legges til grunn. Spørsmålet om det samme måtte gjelde ved
foreldelse, ble imidlertid ikke berørt.
(41) I settefisk-dommen avsnitt 63 uttales det at strafferammen er «avgjørende også for
påtalekompetanse, og uttalelser om påtalekompetanse kan dermed ha relevans for
foreldelsesspørsmålet». Det er jeg enig i. Både ved foreldelse og for påtalekompetanse er
det avgjørende hvor alvorlig det straffbare forholdet er, målt ut fra strafferammen.
(42) Ved de nærmere vurderingene gjør ulike hensyn seg gjeldende, slik at det – som aktor har
fremhevet – etter omstendighetene kan være grunn til å skille mellom foreldelse og
påtalekompetanse. Men hvis ikke annet følger av lov eller forarbeider, gir det god mening
å bygge på den samme strafferammen. At et forhold ikke er foreldet, er et materielt vilkår
for straff, og de samme hensyn som lå bak graderingen av straffebud i straffeloven –
informasjonshensynet og ønsket om å unngå «juridiske spissfindigheter» – taler for at
uttalelser om påtalekompetanse har overføringsverdi til spørsmålet om foreldelse når det
ikke er holdepunkter for annet. Det gjelder ikke minst i et tilfelle som dette, hvor lovgiver
ved bruken av «blant annet» har indikert at todelingen av § 37 har betydning for mer enn
påtalekompetansen. Å legge den samme strafferammen til grunn i begge sammenhenger
gir en enkel og lettfattelig regel.
(43) Ut fra dette er det mitt syn at når lovgiver ved uttalelser i forarbeidene til
dyrevelferdsloven har valgt å skille mellom ordinære og grove overtredelser i relasjon til
spørsmålet om påtalekompetanse, må det samme gjelde ved foreldelsesspørsmålet.
Konklusjon
(44) Jeg har på denne bakgrunnen kommet til at første og andre ledd i dyrevelferdsloven § 37
tilstrekkelig klart er skilt ut som to selvstendige straffebestemmelser. Det betyr at når et
forhold straffeforfølges etter første ledd, er det strafferammen der som bestemmer
foreldelsesfristen. I saken her var bruddet på aktivitetsforbudet derfor foreldet da siktelsen
ble forkynt. A må da frifinnes for straffekravet.
(45) Jeg stemmer for denne
D O M :
A, født 00.00.1955, frifinnes for straffekravet.
(46) Dommar Høgetveit Berg: Eg er i hovudsak og i resultatet samd med
fyrstvoterande.
(47) Dommer Falkanger: Likeså.
(48) Dommer Østensen Berglund: Likeså.
(49) Justitiarius Øie: Likeså.
HR-2024-1192-A, (sak nr. 24-018995STR-HRET)

9
(50) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
A, født 00.00.1955, frifinnes for straffekravet.
HR-2024-1192-A, (sak nr. 24-018995STR-HRET)