Dato: 2023-11-23

Sammendrag: En mann ble ilagt besøksforbud overfor en kvinne som var lett psykisk utviklingshemmet, hadde rusproblemer og psykiske problemer og som bodde i et kommunalt døgnbemannet bofellesskap. De hadde et kjæresteforhold, og kvinnen ønsket ikke selv besøksforbud. Besøksforbudet ble derfor ilagt av allmenne hensyn, for å beskytte kvinnen, blant annet mot utnyttelse. Besøksforbudet ble brakt inn for retten, som opprettholdt forbudet. Mannen brøt forbudet, og ble i tingretten dømt for overtredelsene. Lagmannsretten opphevde dommen, fordi tingretten ikke hadde vurdert besøksforbudet i lys av Den europeiske menneskerettskonvensjonen (EMK) artikkel 8 om retten til privatliv.

Spørsmålet for Høyesterett var om og i hvilken grad retten i en straffesak om brudd på besøksforbud skal foreta en ny prøving av grunnlaget for forbudet, når dette tidligere er fastsatt ved kjennelse av retten.

Høyesterett kom til at retten i straffesaken skal legge kjennelsen om besøksforbud til grunn, såfremt avgjørelsen ikke lider av så alvorlige feil at den er en nullitet, og såfremt forholdet til EMK er vurdert på en forsvarlig måte.

Det er et krav etter EMK at det foreligger et effektivt rettsmiddel for prøving av om det foreligger konvensjonsstrid. Dersom et besøksforbud har vært gjenstand for rettslig behandling, vil dette kravet i utgangspunktet være oppfylt. De kravene som straffeprosessloven stiller for ileggelse av besøksforbud, tar opp i seg kravene etter EMK. Det kreves derfor i utgangspunktet ikke en ny prøving i straffesaken. Straffeloven § 168 som setter straff for overtredelse av besøksforbud, skal blant annet ivareta hensynet til respekt for rettsavgjørelser. Det er da tilstrekkelig at det ved ileggelsen av forbudet er foretatt en forsvarlig vurdering av forholdet til EMK, for at brudd på besøksforbudet kan straffes.

En dommer dissenterte, og la til grunn at det ikke gjelder noen begrensninger i kompetansen til å prøve besøksforbudet opp mot EMK i straffesaken.

Dommen har betydning for den prøvingen retten i straffesaken skal foreta av et besøksforbud som tidligere har vært gjenstand for rettslig behandling.

D O M
avsagt 23. november 2023 av Høyesterett i avdeling med
dommer Bergljot Webster
dommer Wilhelm Matheson
dommer Arne Ringnes
dommer Kine Steinsvik
dommer Thom Arne Hellerslia
HR-2023-2224-A, (sak nr. 23-116220STR-HRET)
Anke over Gulating lagmannsretts dom 7. juli 2023
Påtalemyndigheten (førstestatsadvokat Thomas Frøberg)
mot
A (advokat Geir Jøsendal)

2
S T E M M E G I V N I N G
(1) Dommer Hellerslia:
Sakens spørsmål og bakgrunn
(2) Saken gjelder spørsmålet om retten i en straffesak om brudd på besøksforbud der forbudet
har vært gjenstand for rettslig prøving, på nytt plikter å prøve grunnlaget for
besøksforbudet.
(3) A og B har et kjæresteforhold. B har diagnosene lett psykisk utviklingshemming og
uspesifisert psykose som kompliseres av rusmisbruk. Hun er ikke fratatt rettslig
handleevne, men har oppnevnt verge. Hun bor i et kommunalt døgnbemannet bofellesskap.
(4) A ble 11. mars 2022 ilagt besøksforbud mot B. I mai 2022 ble han varetektsfengslet siktet
for overtredelse av blant annet straffeloven § 295 om misbruk av overmaktsforhold overfor
B, samt en rekke brudd på besøksforbudet. Han ble løslatt i oktober 2022. Siktelsen for
overtredelse av straffeloven § 295 ble senere henlagt, mens det ble gitt påtaleunnlatelse for
overtredelsene av besøksforbudet.
(5) Besøksforbudet ble ved påtalemyndighetens beslutning 22. september 2023 2022*
forlenget for nye seks måneder. Det går fram av beslutningen at forbudet er ilagt av
allmenne hensyn, og fordi det ellers er grunn til å tro at A vil begå en straffbar handling
overfor B eller krenke hennes fred. Beslutningen ble brakt inn for tingretten, som i
kjennelse 24. oktober 2022 kom til at besøksforbudet skulle opprettholdes. Det er i
kjennelsen vist til opplysninger i nylige anmeldelser av A om at han har oppsøkt B i
bofellesskapet til tross for bortvisning og at han lokker med gaver og skal ha tilbudt
alkohol og reseptbelagte legemidler. Det er også vist til fengslingskjennelsen. Videre er det
vist til As anførsel om at B selv ønsker å ha kontakt med han. Retten kom imidlertid til at
besøksforbud var nødvendig av allmenne hensyn for å beskytte henne. Kjennelsen ble ikke
anket eller begjært omgjort.
(6) Ved flere anledninger mellom september og desember 2022 var A i kontakt med B, både
fysisk og via tekstmeldinger, til tross for ilagt besøksforbud. Tiltale for brudd på forbudet
– overtredelse av straffeloven § 168 – ble tatt ut i januar 2023.
(7) Ved Sør-Rogaland tingretts dom 2. mai 2023 ble A domfelt for blant annet brudd på
straffeloven § 168, til en straff av fengsel i 45 dager, hvorav 30 dager ble gjort betinget.
(8) En rettsprosess om ytterligere forlengelse av besøksforbudet gikk parallelt med
straffesaken. Tingretten forlenget forbudet, men lagmannsretten opphevet dette. Videre
anke til Høyesterett ble forkastet av Høyesteretts ankeutvalg. Påtalemyndigheten utstedte
nytt besøksforbud i juli 2023. Forbudet ble brakt inn for tingretten, som ikke opprettholdt
dette. Anke til lagmannsretten ble forkastet.
(9) A anket straffedommen. Gulating lagmannsrett avsa 7. juli 2023 dom med slik slutning:
«Sør-Rogaland tingretts dom av 02.05.2023 i sak 23-01512 med hovedforhandling,
oppheves.»
HR-2023-2224-A, (sak nr. 23-116220STR-HRET)

3
(10) Opphevelsen er blant annet begrunnet slik:
«Lagmannsretten finner det enstemmig klart at tingretten ved vurdering av om den
enkelte overtredelse kan straffes, plikter å foreta en vurdering av om handlingen er
rettsstridig. Når det i tillegg påberopes at forbudet utgjør et brudd på EMK, må også
dette vurderes. Slik den saken fremstår, var den vurdering som tingretten foretok ikke
tilstrekkelig.
I HR-2019-2400-A la Høyesterett til grunn at domstolene plikter å prøve gyldigheten
av det underliggende vedtak om utvisning og innreiseforbud i straffesak om
overtredelse av forbudet, jf. avsnitt 28 flg. Lagmannsretten kan ikke se at det er
avgjørende for plikten til å foreta en slik prøving om vedtaket er påklaget, eller om det
er reist sak om gyldigheten. Om en slik prøving er gjort før, vil dette likevel kunne ha
betydning for hvor intensiv den prejudisielle prøving skal være. Under enhver
omstendighet har ikke spørsmålet om mulig menneskerettighetsbrudd blitt vurdert av
tingretten, verken nå eller i oktober 2022.»
(11) Det ble også bemerket at den etterfølgende utviklingen for besøksforbudet ikke var
avgjørende, men at denne viste at ileggelsen av besøksforbud reiste særlige
problemstillinger.
(12) Påtalemyndigheten har anket dommen til Høyesterett. Anken gjaldt lovanvendelsen og
saksbehandlingen. Ved ankeutvalgets beslutning 26. september 2023 ble anken over
lovanvendelsen fremmet til behandling i Høyesterett.
(13) Ankende part – påtalemyndigheten – har i korte trekk gjort gjeldende:
(14) Der retten har tatt stilling til om det skal ilegges besøksforbud, skal denne kjennelsen
legges til grunn uten prøving i en senere straffesak om brudd på forbudet. Unntak gjelder
dersom kjennelsen lider av så alvorlige feil at den framstår som en nullitet. Tilnærmingen
vil være den samme om det anføres at kjennelsen er i strid med menneskerettighetene, slik
som EMK artikkel 8. Lagmannsrettens lovanvendelse er derfor uriktig.
(15) Påtalemyndigheten har lagt ned slik påstand:
«Lagmannsrettens dom oppheves.»
(16) Ankemotparten – A – har i korte trekk gjort gjeldende:
(17) Avgjørelser om besøksforbud kan overprøves i straffesak om brudd på forbudet.
Straffeprosessloven § 51 gir kun rettskraft for straffedommer. Behovet for å etterprøve
rettsanvendelsen som lå til grunn for ileggelsen av besøksforbud vil imidlertid variere med
hvor intensiv prøvingen var da besøksforbudet ble ilagt. Det samme gjelder for prøvingen
av besøksforbudet opp mot menneskerettighetene. Lagmannsrettens lovanvendelse er
derfor riktig.
(18) A har lagt ned slik påstand:
«Anken forkastes.»
HR-2023-2224-A, (sak nr. 23-116220STR-HRET)

4
Mitt syn på saken
Innledende bemerkninger
(19) Straffeloven § 168 bokstav b fastsetter at den som «krenker forbud» etter
straffeprosessloven § 222 a straffes med bot eller fengsel inntil 1 år. Bestemmelsen skiller
ikke mellom besøksforbud ilagt av retten og besøksforbud ilagt av påtalemyndigheten.
I saken her ble besøksforbud opprettholdt av retten. Kjennelsen ble ikke anket.
(20) Besøksforbud etter straffeprosessloven § 222 a er et tvangsmiddel som er regulert i
straffeprosessloven, men som på flere punkter avviker fra de øvrige tvangsmidlene i
straffeprosessloven, jf. HR-2023-2113-A avsnitt 39-43. Blant annet er det slik at
besøksforbud ikke har noen nødvendig tilknytning til straffeforfølgning.
(21) Det er i utgangspunktet påtalemyndigheten som ilegger besøksforbud, jf. § 222 a første
ledd. Den besøksforbudet er rettet mot, skal gjøres kjent med at overtredelse er straffbart,
jf. femte ledd femte punktum. Han eller hun kan straks eller senere kreve beslutningen
brakt inn for retten, jf. sjette ledd. Besøksforbud kan også ilegges av retten dersom
påtalemyndigheten har latt være å ta til følge en begjæring om besøksforbud og spørsmålet
bringes inn for retten av den et forbud skal beskytte, jf. åttende ledd.
(22) Besøksforbud er underlagt det alminnelige kravet til forholdsmessighet for tvangsmidler
etter straffeprosessloven, jf. straffeprosessloven § 170 a. Rettens avgjørelse om
besøksforbud treffes ved kjennelse, jf. § 222 a åttende ledd femte punktum. I avgjørelsen
må det derfor tas uttrykkelig stilling til om forholdsmessighetskravet er oppfylt,
jf. straffeprosessloven § 52 første ledd første punktum og Rt-2004-988. Avhengig av
omstendighetene i den enkelte sak, vil dette kunne kreve en nærmere begrunnelse,
jf. Ot.prp. nr. 64 (1998–1999) side 146.
(23) En kjennelse om besøksforbud er på vanlig måte gjenstand for anke. Kjennelsen kan
dessuten omgjøres, jf. § 222 a åttende ledd siste punktum, jf. § 184 siste ledd. Rettslig
interesse i at forbudet oppheves eller endres vil foreligge fram til forbudet utløper, jf. blant
annet HR-2002-989.
Rettens prøving av straffbarhetsvilkårene der straffbarheten er betinget av at en
rettsavgjørelse er krenket
(24) Det er et grunnleggende prinsipp at retten for å unngå uriktige domfellelser plikter å prøve
om samtlige straffbarhetsvilkår er oppfylt. Prinsippet gir seg blant annet utslag i at ved
anke vil ankedomstolen ikke bare ha anledning til, men også iblant plikt til å gå utenfor
ankegrunnene dersom straffelovgivningen er uriktig anvendt, jf. straffeprosessloven
§ 342 andre ledd og HR-2021-1453-S NAV-saken avsnitt 55-62 og 191. Hvor inngående
det er behov for å vurdere hvert vilkår, vil variere ut fra de faktiske omstendighetene i den
enkelte sak.
(25) Dersom det er et vilkår at et forbud som er fastsatt av retten, er krenket, vil forbudet
allerede ha vært gjenstand for rettslig prøving med de rettssikkerhetsgarantier som følger
av dette, slik som adgang til overprøving. Det kan derfor spørres om og i hvilken grad en
kjennelse om besøksforbud skal prøves i straffesaken.
HR-2023-2224-A, (sak nr. 23-116220STR-HRET)

5
(26) Spørsmålet er ikke løst i forarbeider eller rettspraksis til straffeloven § 168.
(27) Jeg vil derfor se nærmere på straffebestemmelsen i straffeloven § 170 bokstav a, som er et
mer generelt utformet straffebud som rammer den som «opptrer i strid med forbud som er
fastsatt av en domstol».
(28) Bestemmelsen er en videreføring av straffeloven 1902 § 343 første ledd andre
straffalternativ, likevel slik at videreføringen kun gjelder krenkelse av rettsavgjørelser, ikke
av administrative vedtak, jf. Ot.prp. nr. 8 (2007–2008) side 225. I Rt-1988-683, som gjaldt
brudd på midlertidig forføyning, uttalte Høyesterett på side 684:
«Under ankeforhandlingen har domfeltes forsvarer anført at det ikke var grunnlag for
å ta begjæringen fra B og C til følge. Ved vurderingen av om et forhold rammes av
straffeloven § 343, skal det imidlertid ikke foretas noen overprøving av den avgjørelse
hvorved forbudet ble nedlagt. Hvis den som forbudet retter seg mot er uenig i det, må
han få det overprøvet på regulær måte. Med mindre forbudet fremtrer som en nullitet,
kan han ikke uten videre sette seg ut over det.»
(29) Synspunktet harmonerer med at en sivil dom som er avsagt før en straffbar handling er
foretatt, vil ha rettskraft for avgjørelsen i straffesaken, jf. Rt-1970-895. En dom som er en
nullitet vil ikke ha rettskraft, jf. Schei mfl., Tvisteloven: Kommentarutgave, Juridika,
§ 19-15 note 4, revidert 1. september 2023.
(30) Det går fram av nevnte henvisning til Schei mfl. at terskelen for at en rettsavgjørelse er en
nullitet, er høy. Ikke enhver feil, enten denne knytter seg til saksbehandlingen,
bevisvurderingen eller rettsanvendelsen, er derfor tilstrekkelig for at forbudet kan settes til
side i straffesaken – det må være tale om en graverende feil.
(31) Paragraf 168 overlapper i stor grad med § 170. Bestemmelsen i § 168 gjelder både
besøksforbud ilagt av påtalemyndigheten og besøksforbud ilagt av retten, mens § 170 kun
gjelder rettsavgjørelser. Videre er strafferammen i § 168 noe strengere. Det følger av
forarbeidene at § 168 er en spesialbestemmelse – lex specialis – til straffeloven § 170, slik
at det kun er denne som skal anvendes ved overtredelse av besøksforbud, jf. Ot.prp.
nr. 8 (2007–2008) side 336–337.
(32) Slik jeg ser det, er det ingen holdepunkter for at prøvingen av besøksforbud under
§ 168 skal være en annen enn for rettsavgjørelser under § 170. Jeg presiserer at dette
forutsetter at det er tale om besøksforbud som er fastsatt av retten.
(33) Noen prøving av om det var tilstrekkelig grunn til å ilegge besøksforbudet, kan det derfor
ikke være tale om. Det kan kun prøves om det er tale om en så graverende feil at
besøksforbudet er en nullitet.
(34) Jeg bemerker at en slik løsning har gode grunner for seg. Dersom den som besøksforbudet
er rettet mot, er uenig i forbudet, kan han eller hun angripe dette med rettsmidler eller
begjære omgjøring. Fram til forbudet eventuelt er endret, må dette overholdes. Det ville
være et skår i effektiviteten av besøksforbud dersom den som mener å ha grunnlag for å
angripe besøksforbudet, kan la være å overholde dette og i stedet ta ankepunktene mot
forbudet opp i straffesaken. Jeg viser i denne sammenheng til at § 168 er plassert i kapittel
19 i straffeloven, om vern av offentlig myndighet og tilliten til den. Den som får en
HR-2023-2224-A, (sak nr. 23-116220STR-HRET)

6
kjennelse om besøksforbud rettet mot seg, plikter altså å respektere forbudet, selv om
kjennelsen skulle ha enkelte mangler.
(35) Lagmannsretten har vist til HR-2019-2400-A innreiseforbud. Avgjørelsen gjelder
imidlertid prøvingen av forvaltningsvedtak. Det følger av avgjørelsen at prøvingen da vil
være en annen – i prinsippet den samme som i en sivil sak om prøvingen av gyldigheten av
vedtaket, jf. avsnitt 30-34 og 42.
Rettens prøving av en kjennelse om besøksforbud opp mot menneskerettslige
forpliktelser
(36) Det som jeg til nå har gjennomgått, gjelder prøving av en rettsavgjørelse opp mot
alminnelige internrettslige regler. Dersom kjennelsen om besøksforbud skal prøves opp
mot menneskerettslige forpliktelser i Grunnloven eller konvensjoner Norge er bundet av,
oppstår det noen særlige problemstillinger. Staten har plikt til å sørge for et effektivt
rettsmiddel for prøving av menneskerettighetsbrudd, og dersom besøksforbudet ikke består
en slik prøve, er det spørsmål om overtredelse av forbudet likevel ikke kan straffes eller
om plikten til å respektere rettsavgjørelser også da må få gjennomslag.
(37) Spørsmålet ble reist, men ikke løst i Rt-2006-460 Brennpunkt, som gjaldt en midlertidig
forføyning som grep inn i ytringsfriheten. I avsnitt 37 heter det om straffeloven
1902 § 343:
«Selv om det klare utgangspunktet er at overtredelse av et rettslig forbud er straffbar
etter bestemmelsen, uavhengig av om det er forankret i en materielt holdbar
avgjørelse, ville det iallfall kunne reises spørsmål om dette kan gjelde dersom det
skulle vise seg at avgjørelsen ikke kan opprettholdes som følge av eventuell
konvensjonsstrid. Og for straffutmålingen er det åpenbart at en slik eventuell
konstatering ville måtte få betydning.»
(38) Et besøksforbud vil kunne være et inngrep i retten til privatliv og familieliv, jf. Grunnloven
§ 102 og Den europeiske menneskerettskonvensjon (EMK) artikkel 8. Det vil også kunne
være et inngrep i bevegelsesfriheten, jf. Grunnloven § 106 og EMK tilleggsprotokoll
4 artikkel 2.
(39) EMK artikkel 13 gir enhver som har fått sine rettigheter eller friheter etter konvensjonen
krenket, rett til en effektiv prøvingsrett for en nasjonal myndighet. I de tilfeller der
besøksforbudet ilegges av retten, vil prøvingsretten etter artikkel 13 være oppfylt i og med
de garantier som ligger i en slik domstolsbehandling. Dette forutsetter imidlertid at
prøvingsretten også i praksis er effektiv. Det avgjørende er om substansen i de
menneskerettslige innsigelsene prøves, uavhengig av om disse prøves innenfor
internrettslige regler eller direkte mot konvensjonsbestemmelsene, jf. Den europeiske
menneskerettsdomstols (EMD) plenumsdom 7. juli 1989 Soering mot Storbritannia avsnitt
121. Artikkel 13 krever som det klare utgangspunktet ikke ytterligere prøving av en rettslig
avgjørelse, ut over den prøvingen som følger av den rettslige prosessen, jf. EMDs
storkammerdom 26. oktober 2000 Kudla mot Polen, avsnitt 146–147 og domstolens Guide
til artikkel 13 avsnitt 72 og 144–145.
(40) For så vidt gjelder besøksforbud, er prøvingsadgangen særlig omfattende, i og med at disse
ikke bare er undergitt ankerett, men også kan begjæres omgjort. Jeg kan etter dette ikke se
HR-2023-2224-A, (sak nr. 23-116220STR-HRET)

7
at det følger av EMK artikkel 13 at retten i straffesaken plikter å foreta en full prøving av
besøksforbudet opp mot konvensjonen, forutsatt at prøvingen da forbudet ble ilagt har vært
effektiv.
(41) Jeg tilføyer at artikkel 8 er blitt tolket slik at denne også gir prosessuelle rettigheter,
jf. blant annet EMDs dom 19. juli 2012 Koch mot Tyskland. Statens forpliktelse er her
beskrevet som at klageren må kunne få «the merits of his motion examined by the courts»,
jf. avsnitt 68. De prosessuelle kravene etter artikkel 8 vil i praksis kunne komme i stedet
for kravene etter artikkel 6 og artikkel 13, jf. avsnitt 84. Også tilleggsprotokoll 4 artikkel
2 er tolket slik at denne omfatter prosessuelle forpliktelser, jf. EMDs dom 19. januar 2023
Pagerie mot Frankrike, avsnitt 196. Heller ikke dette gir nødvendigvis en prøvingsplikt i
straffesaken, men viser at det sentrale er at kjernen i anførslene knyttet til EMK blir prøvd
på en forsvarlig måte.
(42) Slik jeg ser det, vil de vilkårene som straffeprosessloven stiller for ileggelse av
besøksforbud, i praksis innebære en prøving også av kravene for inngrep i de nevnte
frihetene.
(43) Når det gjelder krav til lovhjemmel og til at inngrepet skal ivareta legitime hensyn,
jf. EMK artikkel 8 nr. 2 og tilleggsprotokoll 4 artikkel 2 nr. 3, viser jeg til
straffeprosessloven § 222 a og de vilkårene som stilles der.
(44) Den sentrale problemstillingen vil gjerne være om inngrepet etter de nevnte
bestemmelsene er «nødvendig i et demokratisk samfunn». Vilkåret gir anvisning på en
forholdsmessighetsvurdering. Forholdsmessighetsvurderingen som skal foretas etter
straffeprosessloven § 170 a må, som for andre straffeprosessuelle tvangsmidler, skje i lys
av de kravene som stilles i EMK, deriblant artikkel 8. Bestemmelsen kom inn i
straffeprosessloven i 1999 i forbindelse med innføringen av nye etterforskningsmetoder.
Under gjennomgangen av kravene etter artikkel 8 nr. 2 heter det i Ot.prp.
nr. 64 (1998–1999) på side 20–21 at «[d]epartementet legger til grunn at de vurderinger
som her skal foretas etter EMK, er de samme som etter det norske
forholdsmessighetsprinsippet». Tilsvarende er uttalt i forarbeidene til straffeprosessloven
§ 222 b om oppholdsforbud, jf. Ot.prp. nr. 85 (1996–1997) side 5. Jeg legger etter dette til
grunn at også når det gjelder besøksforbud skal forholdsmessighetsvurderingen etter
§ 170 a skje på samme måte som forholdsmessighetsvurderingen etter EMK.
(45) Spørsmålet om en kjennelse om besøksforbud er konvensjonsstridig, kommer så vidt jeg
kan se ikke i noen ny stilling ved at det i straffesaken kan gis straff for overtredelse. Straff
er en forutsebar følge av overtredelse. Jeg vil likevel peke på at den omstendighet at brudd
på besøksforbud er straffbart, øker alvoret av inngrepet som forbudet innebærer, og at dette
må inngå i den forholdsmessighetsvurderingen som skal foretas etter § 170 a ved
ileggelsen av forbudet.
(46) Det følger av det jeg har gjennomgått til nå, at jeg ikke kan se at det er et krav etter EMK
at det foretas en ny prøving i straffesaken av om besøksforbudet er konvensjonsmessig, så
lenge det er foretatt en effektiv prøving ved ileggelsen av forbudet.
(47) Andre hensyn understøtter at et besøksforbud som er ilagt etter en forsvarlig rettslig
prosess gir grunnlag for straff ved overtredelse. Som jeg har sagt, er respekt for
rettsavgjørelser et sentralt hensyn bak straffeloven § 168. Hensynet har både en rettsstatlig
HR-2023-2224-A, (sak nr. 23-116220STR-HRET)

8
side og en side til beskyttelsen av andres rettigheter og friheter. Det må kunne forventes at
den som er uenig i rettens vurdering etter straffeprosessloven § 222 a, jf. § 170 a, tolket i
lys av kravene etter EMK, benytter de ordinære rettsmidlene. For besøksforbud er det som
nevnt også en løpende adgang til å begjære omgjøring. Når de tilgjengelige rettsmidlene
ikke benyttes, ser jeg ingen avgjørende betenkeligheter mot at det klare utgangspunktet
fortsatt er at en rettsavgjørelse om besøksforbud må respekteres. Det samme må som
utgangspunkt gjelde når det er benyttet rettsmidler, men disse ikke har ført fram, samt for
perioden fram til slik avgjørelse foreligger.
(48) Jeg legger til at vurderingen av forholdsmessigheten av et besøksforbud ofte vil ha et
skjønnsmessig preg. Såframt en tidligere rettslig vurdering av forholdsmessigheten har
vært forsvarlig, har jeg vanskelig for å se at en eventuell ulik oppfatning av
forholdsmessigheten hos domstolen som behandler straffesaken skal være avgjørende for
om manglende respekt for forbudet skal kunne straffes.
(49) Jeg vil også nevne at en ny prøving av rettmessigheten av et besøksforbud som ikke er
angrepet med rettsmidler eller er blitt stående etter anke, vil stå i et spenningsforhold til
prinsippet om rettskraft, som EMD anser som et viktig rettsstatlig prinsipp som er vernet
av EMK artikkel 6, jf. Kjølbro, Den Europæiske Menneskerettighedskonvention – for
praktikere, 6. utgave 2023, side 704 følgende.
(50) Dersom retten som behandlet besøksforbudet derimot ikke har foretatt en forsvarlig
forholdsmessighetsvurdering etter § 222 a jf. § 170 a i lys av de menneskerettslige
forpliktelsene, må det likevel foretas en selvstendig vurdering i straffesaken av om
besøksforbudet er i strid med menneskerettighetene. Straffesaken vil slik sett være en
sikkerhetsventil for de sakene der det til tross for rettslig behandling foreligger en svikt i
prøvingen av forbudet, for eksempel ved at vurderingen har vært for smal eller ved at
utfallet ikke lar seg forsvare innenfor de rammer som EMK setter. Jeg mener dette følger
både av de prosessuelle kravene som kan utledes av artikkel 8 og tilleggsprotokoll
4 artikkel 2, av at menneskerettskrenkelser først og fremst bør repareres i nasjonal rett
–subsidiaritetsprinsippet – og av Grunnloven § 92 om plikten til å respektere og sikre
menneskerettighetene.
(51) Dersom retten i straffesaken ut fra det jeg her har sagt må foreta en selvstendig prøving, og
kommer til at besøksforbudet er i strid med artikkel 8 eller tilleggsprotokoll 4 artikkel 2, er
det mitt syn at straff som det klare utgangspunktet ikke kan ilegges. Hensynet til respekt
for rettsavgjørelser gjør seg ikke gjeldende på samme måte dersom det ikke har vært noen
forsvarlig prøving av forholdet til EMK, og en slik prøving viser at forbudet er
konvensjonsstridig. Samtidig vil straff forsterke krenkelsen som foreligger allerede ved at
besøksforbudet er ilagt. Dersom forbudet ved en slik selvstendig prøving ikke anses å
stride mot EMK, er det på den annen side ikke grunn til at overtredelse ikke skal straffes.
Jeg bemerker også at dersom det er tale om saksbehandlingsfeil, som eventuelt utgjør
brudd på EMK artikkel 6, er det bare grunn til å sette besøksforbudet til side dersom disse
har hatt innvirkning på innholdet – det er ikke grunn til at et besøksforbud som ville blitt
stående etter anke over saksbehandlingsfeil, ikke skal kunne gi grunnlag for straffansvar
ved overtredelse.
(52) Jeg oppsummerer mitt syn slik: Dersom besøksforbudet er fastsatt av retten, skal dette i
utgangspunktet legges til grunn i straffesaken uten en ny selvstendig prøving av om
vilkårene for besøksforbud er oppfylt. At dette er utgangspunktet, er blant annet en følge
HR-2023-2224-A, (sak nr. 23-116220STR-HRET)

9
av at straffeloven § 168 skal verne respekten for rettsavgjørelser. Det må imidlertid tas
forbehold i to retninger. For det første er det en forutsetning at kjennelsen ikke lider av så
alvorlige feil at det er tale om en nullitet. For det andre er det en forutsetning at spørsmål
om forbudet er i strid med menneskerettslige forpliktelser, er behandlet på en forsvarlig
måte.
Lagmannsrettens lovanvendelse
(53) Lagmannsretten tar korrekt utgangspunkt i at det er et straffbarhetsvilkår at brudd på
besøksforbud er rettsstridig. Lagmannsretten knytter så dette til at påberopte brudd på
EMK må vurderes. For den nærmere prøvingen av besøksforbudet bygger imidlertid
lagmannsretten på HR-2019-2400-A innreiseforbud om prejudisiell prøving av
forvaltningsvedtak. Som min gjennomgang viser, er prøvingen ulik for forvaltningsvedtak
og for rettsavgjørelser – forvaltningsvedtak prøves fullt ut såframt det ikke foreligger
lydighetsplikt, mens rettsavgjørelser kun undergis en begrenset prøving. Dette siste gjelder
også der det påberopes brudd på EMK, om enn slik at prøvingen da blir noe annerledes.
Den omstendighet at tingretten ikke uttrykkelig vurderte forholdet til EMK da
besøksforbudet ble ilagt, er ikke i seg selv tilstrekkelig til at det i forbindelse med
straffesaken skal foretas en full prøving opp mot EMK, dersom de sentrale argumentene
ble vurdert under forholdsmessighetsvurderingen etter § 170 a. Slik jeg ser det, har
lagmannsretten derfor ikke foretatt en korrekt rettsanvendelse.
(54) Til den konkrete vurderingen som må foretas, bemerker jeg at tingretten med fordel kunne
ha foretatt en bredere vurdering etter § 170 a i lys av EMK da besøksforbudet ble
opprettholdt. Det går imidlertid fram av kjennelsen lest i sin helhet at det ble foretatt en
forholdsmessighetsvurdering der hovedinnvendingen fra A inngikk, nemlig at B ikke
ønsket at han skulle ilegges besøksforbud. Når tingretten likevel anså et besøksforbud som
forholdsmessig, er det naturlig å forstå begrunnelsen i kjennelsen slik at hensynet til å
verne henne mot utnyttelse og mot forstyrrelse av hennes fred ble ansett som mest
tungtveiende.
(55) Jeg bemerker også at det er inngrepet i As rett til privatliv som i tilfelle skal vurderes.
Forholdet de to imellom oppfylte ikke kravet til familieliv. Et besøksforbud kan ikke legge
restriksjoner på den besøksforbudet skal beskytte, jf. Rt-2004-2046 avsnitt 13, og forbudet
grep derfor i utgangspunktet ikke inn i Bs privatliv. Jeg viser også til EMDs dom 28. mai
2020 Evers mot Tyskland, som gjaldt et besøksforbud der den som ble beskyttet av
forbudet ikke ønsket kontakt, der det heter at artikkel 8 ikke garanterer retten som sådan til
å etablere forhold til en bestemt person, jf. avsnitt 54. En konstatering av krenkelse av
artikkel 8 krever i tilfelle en nærmere vurdering av det jeg har nevnt her.
Konklusjon
(56) Jeg er etter dette kommet til at lagmannsrettens dom må oppheves.
HR-2023-2224-A, (sak nr. 23-116220STR-HRET)

10
(57) Jeg stemmer for denne
D O M :
Lagmannsrettens dom oppheves.
(58) Dommer Steinsvik:
Dissens:
(59) Jeg har kommet til at anken skal forkastes.
(60) Etter mitt syn må domstolene ved idømmelse av straff for krenkelse av et besøksforbud,
kunne ta stilling til om forbudet er i strid med EMK eller andre konvensjonsforpliktelser
som Norge er bundet av. Slik jeg ser det, kan det ikke oppstilles noen
kompetansebegrensninger for domstolens prøving av slike spørsmål.
(61) Begrunnelsen for dette er at en eventuell konvensjonsstrid kan ha betydning for
rekkevidden av straffansvaret i straffeloven § 168. Grunnleggende rettssikkerhetsgarantier
krever da at domstolene i straffesaken tar stilling til om besøksforbudet er
konvensjonsstridig, og om dette i det aktuelle tilfellet må få betydning for om krenkelsen
av forbudet skal lede til straffansvar.
(62) Som førstvoterende har redegjort for, ble besøksforbudet i tiltalen ilagt fordi
påtalemyndigheten fant det påkrevd av allmenne hensyn. Det fremgår av tingrettens dom at
B, som besøksforbudet skulle beskytte, selv ikke ønsket det, men at hjelpeapparatet rundt
henne mente at hun hadde behov for å bli skjermet fra kontakt med tiltalte.
Underinstansene har lagt til grunn at de to har et kjæresteforhold. Etter henleggelsen av
forholdet som opprinnelig begrunnet besøksforbudet, har påtalemyndigheten ikke fått
medhold i opprettholdelse av besøksforbud. Påtalemyndigheten har heller ikke fått
medhold i varetektsfengsling for nye brudd på besøksforbudet før dette ble opphevet av
lagmannsretten. Lagmannsretten har slik jeg ser det, korrekt lagt til grunn at dette ikke er
avgjørende for straffesaken, men at «[d]en etterfølgende utvikling viser likevel at saken
reiser særlige problemstillinger som må håndteres på en tilstrekkelig grundig måte».
(63) Forholdet til EMK ble ikke vurdert i forbindelse med tingrettens opprinnelige prøving av
besøksforbudet. Tiltalte anket ikke kjennelsen, og han begjærte heller ikke omgjøring i den
perioden besøksforbudet gjaldt. I tingrettens dom i straffesaken er anførselen fra tiltalte om
at besøksforbudet innebar et «menneskerettsbrudd» gjengitt. I lys av at tingretten la til
grunn at den tidligere kjennelsen i besøksforbudssaken skulle legges uprøvd til grunn som
«rettskraftig», gjorde den, slik jeg leser kjennelsen, ingen nærmere vurdering av tiltaltes
anførsler om EMK-brudd.
(64) I tilknytning til straffeloven § 170 om krenking av rettsavgjørelser – tidligere § 343 første
ledd i straffeloven 1902 – har det vært lagt til grunn at det ikke er avgjørende for
straffansvaret at det foreligger materielle feil ved den rettsavgjørelsen som er krenket, så
lenge avgjørelsen ikke er en «nullitet», jf. Rt-1988-683. Den underliggende
rettsavgjørelsen skal av samme grunn ikke overprøves i straffesaken. Jeg antar i likhet med
HR-2023-2224-A, (sak nr. 23-116220STR-HRET)

11
førstvoterende at dette som utgangspunkt også må gjelde ved tolkningen av straffeloven
§ 168, så langt besøksforbudet er opprettholdt av domstolene.
(65) Spørsmålet i saken her er om tilsvarende begrensninger i prøvingen skal gjelde der det i
straffesaken oppstår spørsmål om den underliggende rettsavgjørelsen er
konvensjonsstridig.
(66) Dette spørsmålet er så langt jeg kan se ikke vurdert av lovgiver, verken i forarbeidene til
straffeloven § 168 eller i tidligere lovforarbeider.
(67) I rettspraksis er problemstillingen berørt i Rt-2006-460 Brennpunkt avsnitt 37.
Førstvoterende uttalte her at selv om utgangspunktet er at overtredelse av et rettslig forbud
er straffbart, vil det «iallfall kunne reises spørsmål om dette kan gjelde dersom det skulle
vise seg at avgjørelsen ikke kan opprettholdes som følge av eventuell konvensjonsstrid».
Han uttalte videre at en eventuell konstatering av konvensjonsstrid «åpenbart» vil måtte få
betydning for straffutmålingen.
(68) Etter mitt syn er det flere tungtveiende hensyn som tilsier at domstolene ved idømmelse av
straff for krenkelse av et besøksforbud må kunne ta stilling til om besøksforbudet er
konvensjonsstridig:
(69) For det første antar jeg at dersom et besøksforbud først skulle vise seg å utgjøre et ulovlig
inngrep i EMK artikkel 8, vil en påfølgende straff for overtredelse av det samme forbudet
kunne utgjøre et ytterligere og selvstendig inngrep i artikkel 8s forstand. Straff kan i en slik
situasjon bare idømmes dersom vilkårene i artikkel 8 nr. 2 er oppfylt. Herunder må det
vurderes konkret om idømmelse av straff vil ivareta legitime hensyn og være
forholdsmessig.
(70) Hensynet til respekten for domstolsavgjørelser er generelt tungtveiende. Jeg legger til
grunn at dette er et legitimt hensyn også under EMK artikkel 8 nr. 2, selv om det, i
motsetning til artikkel 10 nr. 2, ikke er nevnt eksplisitt. Hensynet vil derfor måtte trekkes
inn i vurderingen av om straff i det konkrete tilfellet likevel vil være forholdsmessig.
Samtidig må det vurderes om det er legitimt og forholdsmessig å anvende straff for
overtredelse av et besøksforbud som innebærer en konvensjonskrenkelse, dersom
prøvingen av besøksforbudet viser at dette er tilfelle.
(71) Mitt poeng i denne sammenheng er ikke mer enn at denne vurderingen må foretas av
domstolen som behandler straffesaken for brudd på forbudet. At en domstol ved prøvingen
av besøksforbudet har vurdert forholdsmessigheten etter straffeprosessloven § 170 a, er en
annen vurdering, og kan ikke likestilles med den vurderingen som må gjøres etter EMK
artikkel 8 i straffesaken dersom besøksforbudet er konvensjonsstridig.
(72) For det andre viser jeg til uttalelsen i Brennpunkt-saken om at konvensjonsstrid under
enhver omstendighet må få betydning for straffutmålingen. Dersom
konvensjonsmessigheten ikke tidligere er vurdert, vil dette nødvendigvis måtte skje i
straffesaken dersom en eventuell krenkelse skal kunne repareres gjennom reduksjon i
straffen.
(73) For det tredje taler subsidiaritetsprinsippet for en løsning der domstolene må vurdere
anførsler om EMK-brudd i straffesaken. Dersom nasjonale domstoler idømmer straff for
HR-2023-2224-A, (sak nr. 23-116220STR-HRET)

12
krenkelse av et påstått konvensjonsstridig forbud, er det grunn til å tro at EMD vil foreta en
samlet vurdering av om myndighetenes inngrep kan rettferdiggjøres, dersom saken bringes
dit. En slik samlet vurdering bør da etter mitt syn i første omgang gjøres av norske
domstoler selv, i forbindelse med vurderingen av om straff skal idømmes. Jeg viser i denne
forbindelse til EMDs storkammerdom 8. april 2021 Vavřička med flere mot Tsjekkia
avsnitt 273 som oppsummerer nyere EMD-praksis om artikkel 8 nr. 2, og som fremhever
EMDs grunnleggende subsidiære rolle ved denne vurderingen.
(74) At forholdsmessighetsvurderingen gjøres i lys av saken som helhet, «in the light of the
case as a whole», underbygges av EMDs Guide til artikkel 8 avsnitt 30 med henvisning til
EMD-praksis. Jeg viser for øvrig til HR-2022-981-A Extinction Rebellion I avsnitt 24 med
henvisning til EMDs storkammerdom 15. oktober 2015 Kudrevičius mfl. mot Litauen
avsnitt 100, og til EMDs storkammerdom 27. mars 1996 Goodwin mot Storbritannia
avsnitt 46. I den siste dommen var en britisk journalist bøtelagt for å overtre et påbud om å
oppgi kilder, fastsatt av en britisk domstol. Ved prøvingen av om EMK artikkel 10 var
krenket, vurderte EMD domstolens påbud og den etterfølgende boten samlet og kom til at
EMK artikkel 10 var krenket.
(75) Mitt syn er oppsummeringsvis altså at det ikke kan gjelde noen begrensninger i
domstolenes kompetanse til å prøve konvensjonsmessigheten av det underliggende
besøksforbudet i straffesaken. Om domstolene i den konkrete saken vil ha plikt til å prøve
konvensjonsmessigheten, må bero på hva partene gjør gjeldende og om domstolen av eget
tiltak blir klar over spørsmål som kan reise tvil om straffbarhetsvilkårene er oppfylt, sml.
HR-2021-1453-S Nav avsnitt 59–60.
(76) Jeg føyer til at jeg vanskelig kan se at en slik prøvingsadgang vil reise store utfordringer i
praksis. Besøksforbud kan bare ilegges innenfor rammene av EMK. Forholdet til
konvensjonen må derfor vurderes av påtalemyndigheten og domstolene ved ileggelsen. Der
det ikke oppstår tvil om konvensjonsmessigheten, eller der forholdet til EMK allerede er
forsvarlig vurdert ved ileggelsen av besøksforbudet, vil en fornyet prøving i straffesaken
selvsagt kunne gjøres helt summarisk. Bare der EMK reiser reelle og uavklarte spørsmål
vil en prøving i straffesaken innebære et reelt merarbeid for domstolene. I slike saker må
imidlertid hensynet til å unngå konvensjonskrenkelser gå foran.
(77) Jeg er på denne bakgrunn enig med lagmannsretten i at tingretten, slik saken lå an, ikke
kunne legge den tidligere kjennelsen om besøksforbud uprøvd til grunn, og dermed unnlate
å vurdere tiltaltes anførsler om EMK-brudd nærmere. Lagmannsrettens opphevelse av
tingrettens dom bygger derfor på dette punktet på korrekt lovanvendelse.
(78) Jeg stemmer for at anken forkastes.
(79) Dommer Matheson: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende, dommer Hellerslia.
(80) Dommer Ringnes: Likeså.
(81) Dommer Webster: Likeså.
HR-2023-2224-A, (sak nr. 23-116220STR-HRET)

13
(82) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
Lagmannsrettens dom oppheves.
*Rettet 29. november 2023 i medhold av straffeprosessloven § 44.
Bergljot Webster
(sign.)
HR-2023-2224-A, (sak nr. 23-116220STR-HRET)