Dato: 2022-05-05

Sammendrag: I en omfattende straffesak mot en tidligere advokat var lagmannsrettens begrunnelse svært lik tingrettens. Spørsmålet var om dette var en saksbehandlingsfeil, og hvilken betydning dette hadde for om lagmannsretten kunne anses å ha foretatt en selvstendig vurdering av saken.

Høyesterett kom til at det ikke er i direkte strid med loven hvis ankedomstolen i større eller mindre grad bruker samme formuleringer som en tidligere instans har brukt. Høyesterett fremhevet imidlertid at fremgangsmåten er uheldig, blant annet fordi den kan svekke tilliten til at ankeinstansen har foretatt en selvstendig vurdering av saken. Det ville derfor ha vært klart å foretrekke om lagmannsretten enten hadde formulert en selvstendig begrunnelse eller uttrykkelig hadde sitert tingrettens begrunnelse og sluttet seg til denne med eventuelle tilleggskommentarer.

Høyesterett kom, etter en konkret og samlet vurdering, til at det ikke var tvilsomt at lagmannsretten i denne saken hadde avgjort saken på selvstendig grunnlag. Anken fra den tidligere advokaten ble derfor forkastet.

Dommen gir veiledning om hvordan domsgrunner fra en tidligere instans kan benyttes som ledd i begrunnelsen i en ankeinstans, og hva som er god praksis i så måte.

D O M
avsagt 5. mai 2022 av Høyesterett i avdeling med
dommer Aage Thor Falkanger
dommer Henrik Bull
dommer Per Erik Bergsjø
dommer Wenche Elizabeth Arntzen
dommer Erik Thyness
HR-2022-926-A, (sak nr. 21-135961STR-HRET)
Anke over Borgarting lagmannsretts dom 12. august 2021
A (advokat Kim Ellertsen – til prøve)
mot
Påtalemyndigheten (statsadvokat Asbjørg Lykkjen)

2
S T E M M E G I V N I N G
(1) Dommer Thyness:
Sakens spørsmål og bakgrunn
(2) Saken gjelder saksbehandlingen i lagmannsretten i en alvorlig straffesak. Den reiser særlig
spørsmål om det er en saksbehandlingsfeil at lagmannsrettens domsgrunner er svært like
tingrettens, og hvilken betydning likheten har for om lagmannsretten kan anses å ha
foretatt en selvstendig vurdering av saken.
(3) A er tidligere advokat. I det tidsrom denne saken gjelder, drev han advokatfirmaet Pharos i
Oslo, som hadde flere ansatte.
(4) Den 15. juni 2016 publiserte VG deler av et lydopptak hvor A snakker med en mann som
senere er identifisert som B. Samtalen dreier seg om muligheten for å hindre at offeret i en
voldtektssak hvor A er forsvarer, møter i retten. Dagen etter publiseringen av lydopptaket
ble A pågrepet av politiet siktet for motarbeidelse av rettsvesenet.
(5) Siktelsen ble senere utvidet til flere straffbare forhold. A skal blant annet ha blitt gjenstand
for utpressing fra B og derfor ha inngått avtale med en tidligere klient, C, om at sistnevnte
skulle ta livet av B mot et vederlag på 200 000 kroner.
(6) Det ble tatt ut tiltale mot A 24. mai 2019. Tiltalen omfatter i alt 14 poster. De mest
alvorlige er tiltalepostene I, II og IX, som gjelder de allerede omtalte forholdene. De lyder
slik:
«I Straffeloven (1902) § 223 tredje ledd
for å ha inngått forbund med noen om ulovlig å berøve en annen friheten, og
frihetsberøvelsen voldte noen ualminnelige lidelser eller betydelig skade på
legeme eller helbred.
Grunnlag:
Torsdag 14. mai 2015, eller kort tid forut for dette, som oppnevnt forsvarer i
straffesak mot D, inngikk han avtale med D om at han skulle få ukjente
menn til å bortføre og dope ned fornærmede E, som var blitt voldtatt av D
19. august 2013. E skulle etter avtalen bortføres og dopes ned i dagene forut
for og under hovedforhandling i Oslo tingrett 27.-29. mai 2015, slik at
politiet ikke ville finne E og hun ikke kunne møte i retten for å avgi
vitneforklaring. Bortføringen og neddopingen av E ville ha medført
betydelig skade på E sin psykiske helse.
II Straffeloven (1902) § 223 tredje ledd, jf. strl (1902) § 49
for å ha forsøkt å inngå forbund med noen om ulovlig å berøve en annen
friheten, og frihetsberøvelsen voldte noen ualminnelige lidelser eller
betydelig skade på legeme eller helbred.
Grunnlag:
Onsdag 20. mai 2015 i lokalene til advokatfirmaet Pharos AS i Rosenkrantz
gate 4 i Oslo, etter at han hadde inngått den i post I nevnte avtale med D,
forsøkte han å inngå avtale med B om at B mot et vederlag på kr. 20.000
HR-2022-926-A, (sak nr. 21-135961STR-HRET)

3
skulle kidnappe og dope ned E slik at hun ikke kunne møte og avgi
vitneforklaring under hovedforhandling i Oslo tingrett 27.- 29. mai 2015.
Bortføringen og neddopingen av E ville ha medført betydelig skade på E sin
psykiske helse. Han lyktes ikke, idet B ikke ville gjennomføre oppdraget.
…
IX Straffeloven § 279
for å ha inngått forbund med noen om å begå drap.
Grunnlag:
Høsten 2015 i Oslo eller andre steder på Østlandsområdet, inngikk han
avtale med C om at C skulle reise til Iran og ta livet av F mot et vederlag på
kroner 200.000.»
(7) I Oslo tingsretts dom 20. desember 2019 ble A dømt etter tiltalen til fengsel i ti år samt
inndragning av 747 750 kroner.
(8) A anket over deler av dommen til Borgarting lagmannsrett, som henviste blant annet
bevisbedømmelsen under skyldspørsmålet for tiltalens post I, II og IX til ankeforhandling.
(9) Borgarting lagmannsrett avsa 12. august 2021 dom med slik domsslutning:
«1. Anken over lovanvendelsen forkastes.
2. A, født 00.00.1977, dømmes for overtredelse av straffeloven § 256,
straffeloven § 256, jf. § 16, straffeloven (1902) § 132 a fjerde ledd andre
straffalternativ, jf. første ledd bokstav a, jf. § 49, straffeloven § 279,
straffeloven § 157 første ledd, straffeloven § 158 første ledd, jf. § 157 første
ledd, jf. § 15, alt sammenholdt med straffeloven § 79 bokstav a, samt de
forhold som er rettskraftig avgjort ved Oslo tingretts dom 20. desember
2019, til en straff av fengsel i 11 – elleve – år.
3. Varetekt kommer til fradrag med 652 dager, jf. straffeloven § 83.
4. A, født 00.00.1977, dømmes til å betale saksomkostninger for tingretten og
lagmannsretten med 250 000 – tohundreogfemtitusen – kroner.»
(10) A har anket til Høyesterett. Høyesteretts ankeutvalg fremmet ved beslutning 24. november
2021 anken til behandling for så vidt gjelder saksbehandlingen knyttet til mangelfulle
domsgrunner. Det ble i saksforberedende møte presisert at dette måtte vurderes opp mot
kravet i straffeprosessloven § 331 første ledd om at lagmannsretten skal foreta en
«fullstendig ny behandling av saken».
Mitt syn på saken
Lagmannsrettens gjenbruk av tingrettens dom
(11) Lagmannsrettens begrunnelse for bevisvurderingen i denne saken er i stor grad kopiert fra
tingrettens dom uten at dette fremgår uttrykkelig av lagmannsrettens dom. Det er riktignok
lagt til og trukket fra en del, men i både form og innhold er blant annet de sentrale delene
av bevisvurderingene langt på vei sammenfallende med tingrettens dom.
HR-2022-926-A, (sak nr. 21-135961STR-HRET)

4
(12) Et sentralt spørsmål i saken er om en slik fremgangsmåte er i strid med
straffeprosessloven.
(13) Etter straffeprosessloven § 41 tredje ledd kan høyere retter i sine domsgrunner «henholde
seg til tidligere dommer i saken».
(14) I motsetning til tvistemålsloven – tvistelovens forgjenger – inneholdt straffeprosessloven
opprinnelig ingen bestemmelse med tilsvarende innhold. En slik ordning hadde imidlertid
vært praktisert av Høyesterett. Departementet mente at hvis dette skulle gjelde for
lagmannsrettene i straffesaker etter to-instansreformen, så burde det lovfestes, og
departementet fremmet et slikt forslag.
(15) Bestemmelsen kom inn i straffeprosessloven ved en lovendring 2. juni 1995. I Ot.prp. nr.
25 (1994–1995) side 17, hvor forslaget til § 41 tredje ledd ble fremmet, gis det i tilknytning
til den tilsvarende bestemmelsen i tvistemålsloven følgende redegjørelse:
«Bakgrunnen for bestemmelsen er at partene vil være kjent med dommen og hvorfor
den ankes. Videre forenkles arbeidet i de høyere domstoler når dommen skal skrives
ut. Henvisningen inngår som en del av domsgrunnene. Bestemmelsen er følgelig
arbeidsbesparende når den angrepne dom etter overprøving er funnet korrekt og har
fyldestgjørende domsgrunner. Det hører likevel til unntakene at en ankedomstol slutter
seg til underinstansens dom i sin helhet. Mer praktisk er henvisning til deler av
dommen.»
(16) Det fremgår her at bestemmelsen var ment å åpne for at ankedomstolen kunne slutte seg til
underinstansens dom i sin helhet, selv om det var forutsatt at henvisning til deler av
dommen ville være mer praktisk.
(17) Den fremgangsmåten som straffeprosessloven åpner for her, er ikke i strid med de
prinsipper som er utledet av Den europeiske menneskerettskonvensjon (EMK) artikkel
6 om retten til en rettferdig rettergang. Jeg viser til Kjølbro, Den Europæiske
Menneskerettighedskonvention – for praktikere, 5. utgave 2020, side 701, hvor det er uttalt
følgende:
«Domstolen har accepteret, at en appelinstans så at sige kan inkorporere en
underordnet instans begrundelse. Det kan ske indirekte derved, at appelinstansen ikke
finder anledning til at ændre den underordnede instans afgørelse. I den forbindelse kan
det tillægges betydning, om den appellerede afgørelse vedhæftes appelinstansens dom.
Såfremt en appelinstans vælger at inkorporere den underordnede instans begrundelse,
vil det være afgørende, om den underordnede instans opfylder begrundelseskravet.»
(18) Bestemmelsen i § 41 tredje ledd står i et visst spenningsforhold til at begrunnelsesplikten
etter § 40 blant annet skal sikre en reell og samvittighetsfull vurdering fra rettens side, noe
jeg kommer tilbake til. Men hensynet til effektivitet har altså vært tillagt avgjørende vekt.
Når bevismaterialet og partenes anførsler ved ankebehandlingen er helt eller i det
vesentlige tilsvarende som for underinstansen, kan det også virke lite hensiktsmessig å
pålegge ankeinstansen å formulere en ny begrunnelse i den utstrekning den er enig i
dommen fra den tidligere instans.
HR-2022-926-A, (sak nr. 21-135961STR-HRET)

5
(19) Når loven åpner for at ankeinstansen kan slutte seg til underinstansens domsgrunner
istedenfor å formulere en egen begrunnelse, er det vanskelig å se at loven skal være til
hinder for at ankeinstansen i større eller mindre grad bruker samme formuleringer som
underinstansen.
(20) En slik fremgangsmåte som lagmannsretten har anvendt i vår sak, er likevel uheldig fordi
den kan svekke tilliten til at ankeinstansen har foretatt en selvstendig vurdering av saken.
Dessuten gjør fremgangsmåten det vanskeligere å se hvor det er forskjeller i det materialet
de ulike instanser har hatt å bygge på, og i hvilken utstrekning det er sammenfall i
vurderingene. Det ville derfor etter min mening ha vært klart å foretrekke om
lagmannsretten – når det ses bort fra gjengivelsen av helt uomstridte forhold – enten hadde
formulert en selvstendig begrunnelse eller uttrykkelig hadde sitert tingrettens begrunnelse
og sluttet seg til denne med eventuelle tilleggskommentarer. Jeg kan likevel ikke se at den
fremgangsmåten lagmannsretten har anvendt, i seg selv innebærer noe brudd på lovens
krav til begrunnelse.
Lagmannsrettens begrunnelse og plikt til å foreta en fullstendig ny behandling av saken
Kravene til begrunnelse
(21) Uansett hvilken fremgangsmåte retten anvender ved utformingen av sin begrunnelse, er
kravene til innholdet i begrunnelsen de samme.
(22) Straffeprosessloven § 40 angir hva begrunnelsen skal omfatte i dommer i straffesaker. For
skyldspørsmålets vedkommende følger det av bestemmelsens første ledd første punktum at
domsgrunnene «bestemt og uttømmende [skal] angi det saksforhold retten har funnet
bevist som grunnlag for dommen, og vise til det straffebud han dømmes etter». Det
fremgår videre av fjerde ledd at domsgrunnene dessuten skal «angi hovedpunktene i rettens
bevisvurdering». I Ot.prp. nr. 78 (1992–1993) side 77–78 er dette utdypet slik:
«Retten skal først og fremst redegjøre for hva som har vært de springende punkter ved
bevisvurderingen, og kort angi hva som har vært avgjørende for bevisvurderingen.
Hvor omfattende det er grunn til å redegjøre for bevisvurderingen, vil variere fra sak
til sak. Det kreves ikke at retten gir en detaljert beskrivelse.»
(23) Jeg ser det slik at den siterte oppsummeringen er sammenfallende med de krav som er stilt
i praksis fra Den europeiske menneskerettsdomstol (EMD). I EMDs dom 27. februar 2020
Lobzhanidze og Peradze mot Georgia er kravene oppsummert slik i avsnitt 65, 66 og 69:
«65. Article 6 § 1 of the Convention obliges the domestic courts to
indicate with sufficient clarity the grounds on which they base their
decisions … The extent to which that obligation applies may vary according
to the nature of the decision in question and must be determined in the light
of the circumstances of each case.
66. Without requiring a detailed answer to every argument advanced by the
complainant …, that obligation presupposes that parties to judicial
proceedings can expect to receive a specific and explicit reply to those
arguments that are decisive for the outcome of those proceedings.
…
HR-2022-926-A, (sak nr. 21-135961STR-HRET)

6
69. In this context, in determining whether the applicants’ arguments required an
explicit reply, the Court must have regard to whether they were sufficiently
well-substantiated as to have cast doubt on the findings of the domestic
courts and the evidence already available in the case file.»
(24) Jeg presiserer her at hva som er «springende punkter» – eller med EMDs ord «arguments
that are decisive for the outcome of those proceedings» – må avgjøres på objektivt
grunnlag. Det er følgelig som utgangspunkt ikke nødvendig at retten tar stilling til enhver
anførsel bare fordi en part hevder at den har vesentlig betydning, hvis den i realiteten ikke
har det. En annen sak er at det innen rimelige grenser bør tas hensyn til hvilken vekt
anførselen er tillagt av parten som har gjort den gjeldende.
(25) Kravet til begrunnelse skal ivareta en rekke ulike hensyn. I plenumsdommen i
Rt-2009-750 avsnitt 35 er de mest sentrale hensynene sammenfattet slik:
«Oppsummert kan man si at kravet om at dommer skal være adekvat begrunnet, skal
sikre en reell og samvittighetsfull vurdering, etterprøvbarhet og en effektiv rett til
overprøving.»
(26) Hvilken vekt de enkelte hensyn har, vil kunne variere med hva slags avgjørelse det gjelder.
Jeg kommer straks tilbake til dette.
Generelt om plikten til å foreta en fullstendig ny behandling
(27) Straffeprosessloven § 331 første ledd lyder slik:
«Skal ankeforhandling ved lagmannsrett omfatte bevisbedømmelsen under
skyldspørsmålet, foretas en fullstendig ny behandling av saken så langt den er
henvist.»
(28) Det ligger i dette at lagmannsretten må foreta en selvstendig vurdering av alle sider ved
saken. Hva tingretten har ment, er altså ikke relevant.
(29) Når lagmannsretten i vår sak i stor utstrekning har bygget sin begrunnelse i
skyldspørsmålet på tingrettens domsgrunner, men uten å gi åpent uttrykk for det, kan det
reises spørsmål om lagmannsretten virkelig har foretatt en selvstendig prøving av saken.
(30) Forsvareren har i denne sammenheng vist til kravene til begrunnelse når en anke over
skyldspørsmålet nektes fremmet for lagmannsretten fordi det er klart at den ikke kan føre
frem, jf. straffeprosessloven § 321 annet ledd. Høyesterett har da oppstilt et krav om at
begrunnelsen for ankenektelsen må vise «at lagmannsretten har foretatt en reell
overprøving», jf. HR-2021–2058-A avsnitt 38. Det er gjort gjeldende at det samme må
gjelde for begrunnelsen av dommer i ankesaker.
(31) Jeg er ikke enig i dette. Ved vurderingen av om en anke skal nektes fremmet, er
utgangspunktet at det er en viktig rettssikkerhetsgaranti at dommer skal kunne overprøves.
Skal en anke helt eller delvis nektes fremmet, må det derfor gis en begrunnelse for hvorfor
det på grunnlag av en skriftlig og forenklet behandling er klart at anken ikke vil kunne føre
frem. Situasjonen er en annen når en anke er fremmet og underlagt full muntlig behandling
i lagmannsretten. Da er rettssikkerhetsgarantien i utgangspunktet ivaretatt. Hovedformålet
HR-2022-926-A, (sak nr. 21-135961STR-HRET)

7
med domspremissene i ankeinstansen er som i tidligere instanser å vise grunnlaget for det
resultat retten er kommet til – altså hvorfor anken har, eller ikke har, ført frem.
(32) Ut fra de ulike hensyn som gjør seg gjeldende for henholdsvis beslutninger om
ankenektelse og dommer, er kravene til begrunnelsens innhold følgelig ikke de samme.
Generelt om lagmannsrettens behandling av saken
(33) Selv om den metoden som lagmannsretten har benyttet ved utformingen av sin dom i vår
sak, ikke er i direkte strid med loven, vil de uheldige sider ved fremgangsmåten som jeg
har omtalt, kunne få betydning hvor det måtte være tvil om lagmannsretten har overholdt
sin plikt til å gjennomføre en fullstendig ny behandling av saken, jf. straffeprosessloven
§ 331 første ledd.
(34) Før jeg går inn på de enkelte innvendinger som er gjort gjeldende i tilknytning til
lagmannsrettens dom, peker jeg på at det i vår sak er gjennomført en ankeforhandling i
lagmannsretten over 30 rettsdager, hvorav ni dager gikk med til tiltaltes forklaring, fordelt
med fem dager til fri forklaring og fire dager til svar på spørsmål fra aktor og forsvarerne.
Det ble avhørt 29 vitner og fremlagt en omfattende dokumentasjon. Ankeforhandlingen ble
avsluttet fredag 4. juni 2021. Rettens syv medlemmer avholdt rådslagning tirsdag 8. juni og
onsdag 9. juni 2021. Rådslagningen gikk over fire timer hver dag. Det ble deretter skrevet
utkast til dom, som ble avsagt 12. august 2021 etter domskonferanse samme dag fra kl.
09.00 til kl. 15.30.
(35) Den omfattende behandlingen taler i seg selv med tyngde for at retten har foretatt en
fullstendig ny behandling av saken.
Gjenbruk av tingrettens domsgrunner
(36) For å underbygge at lagmannsretten ikke har foretatt en fullstendig ny gjennomgang av
saken, har forsvareren gjort gjeldende at likheten mellom lagmannsrettens og tingrettens
premisser viser at lagmannsretten ikke har foretatt en selvstendig vurdering av bevisene
som ble ført under ankeforhandlingen.
(37) Som jeg allerede har gjort rede for, har lagmannsretten åpenbart tatt utgangspunkt i
tingrettens dom ved utformingen av sin egen begrunnelse, og de sentrale delene av
bevisvurderingene er i stor grad sammenfallende med tingrettens domspremisser.
(38) Det er imidlertid samtidig slik at det også er foretatt mange endringer. Selv om de fleste
endringene er av språklig art, tilsier de at tingrettens dom er grundig gjennomgått og
vurdert av lagmannsretten. Videre er det foretatt endringer av innholdsmessig art som hver
for seg viser at lagmannsretten har fanget opp forhold som avviker fra, eller supplerer, det
som fremgår av tingrettens dom.
(39) Et eksempel på avvik gjelder hva som skulle gjøres for å unngå at offeret skulle møte i
hovedforhandlingen i voldtektssaken, jf. post I og II i tiltalen. Tingretten viser her til at A
forklarte at han «snakket med B om at han kunne forsøke å betale E slik D [den tiltalte i
voldtektssaken] hadde ønsket». Lagmannsretten viser på sin side til at tiltalte forklarte at
HR-2022-926-A, (sak nr. 21-135961STR-HRET)

8
«det var aldri snakk om at fornærmede skulle bortføres. Med pengene D hadde, ville det
bare være snakk om å skremme henne fra å møte i retten.» Forklaringen i tingretten gikk
altså ut på at offeret skulle betales for ikke å møte i retten, mens den i lagmannsretten gikk
ut på at en tredjemann, B, skulle betales for å skremme henne fra det. Selv om mye er likt,
er selve metoden for hindre offeret fra å møte i retten forskjellig i tiltaltes forklaring for
henholdsvis tingretten og lagmannsretten. Dette ville lagmannsretten ikke ha fanget opp
dersom den ukritisk hadde skrevet av tingrettens dom uten å holde den opp mot
bevisføringen i ankeforhandlingen.
(40) Et eksempel på supplerende informasjon er beskrivelsen av en situasjon der A møtte opp
under hovedforhandlingen i voldtektssaken i arbeidsantrekk etter at han hadde fått en
advokat i et annet firma til å representere D der. Det var i denne sammenheng et spørsmål
om det var sykdom som var årsaken til at han hadde fått en kollega til å overta
forsvareroppdraget denne dagen. Tingretten nevner her at A samme dag møtte som
forsvarer i et fengslingsmøte for en annen klient. Lagmannsretten viser til det samme, men
legger blant annet til at han også var blitt oppnevnt i fengslingssaken samme dag. Dette
viser at lagmannsretten har fanget opp detaljer som ikke fremgår av tingrettens dom.
(41) Eksemplene underbygger at lagmannsretten ikke bare har foretatt en rent redaksjonell
tilpasning av tingrettens dom, men også har gått selvstendig igjennom og vurdert
bevismaterialet.
Manglende vurdering av nye bevis
(42) Den mest alvorlige posten i tiltalen er post IX om drapsforbund. Tiltalen bygger på at
tiltalte inngikk avtale – forbund – med sin tidligere klient C om at han skulle drepe
pengeutpresseren B mot et vederlag på 200 000 kroner.
(43) Forsvareren har gjort gjeldende at manglende omtale i dommen av nytt bevismateriale
fremlagt for lagmannsretten viser at lagmannsretten ikke har foretatt en selvstendig ny
vurdering. Det dreier seg her om bekreftelser fra myndigheter i Iran som er innhentet av
forsvarerne for lagmannsretten gjennom lokale advokater, og som tilsier at C har forklart
seg uriktig for politiet og retten i Norge om at han hadde vært gjenstand for
rettsforfølgning og fengsling i Iran.
(44) Grunnlaget for domfellelsen av tiltalte er et omfattende og sammensatt bevismateriale. I
tillegg til Cs forklaringer omfatter bevismaterialet blant annet forklaringer fra så vel
tiltaltes tidligere ektefelle som en kvinne han hadde et kortvarig forhold til i det aktuelle
tidsrom, om at det var planer om å drepe B. Cs forklaring underbygges også av lydopptak
av samtaler mellom tiltalte og C, en melding fra B til tiltalte som viser at B var kjent med
drapsplanene, og diverse bevis knyttet til skjulte betalinger.
(45) Det fremgår av domspremissene at lagmannsretten mente at Cs troverdighet var tvilsom,
og at hans forklaring derfor måtte vurderes i lys av det øvrige bevismaterialet.
Lagmannsretten oppsummerer dette slik på side 77 i dommen:
«Cs troverdighet er et sentralt tema i spørsmålet om det ble inngått et drapsforbund.
Lagmannsretten vil i den forbindelse bemerke at Cs forklaring alene ville ikke vært
tilstrekkelig til domfellelse ut fra de strenge beviskrav som gjelder. Dette særlig da
HR-2022-926-A, (sak nr. 21-135961STR-HRET)

9
han synes å ha gitt uriktige opplysninger til utlendingsmyndighetene i forbindelse med
utvisningssaken i 2016, og at han bidro til at B kunne presse A for penger. …
Cs forklaring om drapsforbund støttes imidlertid av flere andre bevis, som gjør at
retten tillegger den vekt. …»
(46) Det som her er sitert, følges opp av en omfattende gjennomgang av øvrige bevis og
hvordan de underbygger Cs forklaring på de avgjørende punkter, samt grunnen til at
tiltaltes egen forklaring ikke lar seg forene med bevisene for øvrig.
(47) Etter dette fremstår det som klart at lagmannsretten var på det rene med at det kunne stilles
spørsmål ved Cs troverdighet, slik at hans forklaring måtte vurderes i sammenheng med
det øvrige bevisbildet. Hans forklaring alene ville ikke kunne gi grunnlag for domfellelse.
De nye bevisene om Cs forhold til myndighetene i Iran kunne dermed ikke gjøre mye fra
eller til. Det er under disse omstendigheter ingen feil ved domsgrunnene at de ikke er
omtalt, og jeg kan heller ikke se at forholdet er egnet til å skape tvil om at lagmannsretten
har foretatt en fullstendig ny vurdering av saken.
Bruk av bevis som ikke er dokumentert for lagmannsretten
(48) Domfellelsen etter tiltalens post I og II – forbund om, og forsøk på, frihetsberøvelse av
offeret i voldtektssaken – bygger på at tiltalte inngikk en avtale med sin klient
D, som var tiltalt for voldtekten, om at offeret skulle bortføres og dopes ned slik at hun
ikke kunne møte i hovedforhandlingen.
(49) Etter en gjengivelse av deler av lydopptaket som ble publisert av VG, trekker
lagmannsretten følgende delkonklusjon:
«Lagmannsretten er overbevist om og finner det bevist at samtalen mellom A og B
omhandlet kidnapping og neddoping av E. …
Lagmannsretten har også kommet til at samtalen med B klart underbygger at det på
forhånd var inngått en avtale med D om å bortføre E.»
(50) Lagmannsretten gjør deretter rede for andre bevis som underbygger dette, herunder
politiavhør med en avdød tolk som hadde vært involvert, politiavhør av D i Norge og i
Romania og opptak av telefonsamtaler som D hadde med en person i Romania mens han
var varetektsfengslet på Ullersmo.
(51) Retten fortsetter med å beskrive «flere andre forhold som tilsier … at fornærmede E skulle
bortføres og neddopes slik at hun ikke møtte i retten». Det vises i denne sammenheng blant
annet til at D hadde lånt penger av en viss G, som lagmannsretten legger til grunn er G, en
advokat som var involvert i tiltaltes oppdrag som forsvarer for D. Retten skriver om dette
blant annet følgende:
«For det første fremgår det av samtalene med H at D har lånt penger av G. … Hun
forklarte også at hun på vegne av firmaet hadde sendt penger til Ds familie i Romania,
som forskudd på penger opptjent i fengselet. Hun forklarte at dette var en praksis som
advokatfirmaet Pharos hadde.
HR-2022-926-A, (sak nr. 21-135961STR-HRET)

10
At D har lånt penger av G, underbygges av at det er dokumentert flere overføringer fra
D til G etter hovedforhandlingen. Den 3. juli 2015 er det overført 1 000 kroner fra D i
Ullersmo fengsel, 8. desember 2015 overført 200 euro fra Norgerhaven (ʻnorskʼ
fengsel i Nederland på dette tidspunktet), 28. januar 2016 overført 200 euro fra
Norgerhaven og 5. april 2016 overført 300 euro fra Norgerhaven. Totalt utgjorde
overføringene 7 000 til 8 000 kroner (avhengig av kursen på euro).»
(52) Teksten her er svært lik tingrettens omtale av det samme, og forsvarer har pekt på at
overføringene som er beskrevet, ikke ble dokumentert i lagmannsretten.
(53) Dette hevdes å være i strid med straffeprosessloven § 305, som etter § 327 gjelder
tilsvarende for lagmannsretten. Bestemmelsen lyder slik:
«Ved avgjørelsen av hva som anses bevist, tas bare i betraktning de bevis som er ført
under hovedforhandlingen.»
(54) Jeg kan imidlertid ikke se at dette forholdet gir grunnlag for å konkludere med at
lagmannsretten ikke har bygget sitt resultat på en selvstendig vurdering basert på
ankeforhandlingen. Jeg viser i denne sammenheng til at advokat G forklarte seg som vitne
for lagmannsretten, at dokumentasjonen som ikke ble lest opp for lagmannsretten, lå i
dokumentutdraget, og at de faktiske forhold ikke ble bestridt i lagmannsretten. I den
utstrekning det har funnet sted en saksbehandlingsfeil ved at lagmannsretten har bygget på
betalingstransaksjoner som ikke ble dokumentert under ankeforhandlingen, kan jeg – ut fra
de forhold jeg nettopp har vist til – ikke se at feilen kan ha virket inn på dommens innhold.
Den eventuelle saksbehandlingsfeilen kan derfor ikke tillegges betydning,
jf. straffeprosessloven § 343 første ledd.
Oppsummering og konklusjon
(55) Etter straffeprosessloven § 41 tredje ledd kan en ankedomstol «i sine domsgrunner
henholde seg til tidligere dommer i saken». Dette åpner for at høyere retter kan benytte så
vel sitater som henvisninger til tidligere dommer i sin begrunnelse i ankesaker. Det er
ingen begrensning i hvor langt ankedomstolen kan gå i så måte; det er adgang til å henvise
til en tidligere dom i sin helhet.
(56) Så vid som adgangen er til å henholde seg til den tidligere instansens dom, kan jeg ikke se
at loven er til hinder for at en ankedomstol – istedenfor å benytte uttrykkelig henvisninger
eller sitater – kan gjenbruke premissene i større eller mindre utstrekning. Når dette gjøres
uten at det fremgår klart at det er tilfellet, kan det imidlertid svekke tilliten til at
ankedomstolen har bygget på sin egen selvstendige vurdering av saken. Allerede av den
grunn bør gjenbruk av en tidligere dom i saken uten uttrykkelig kildehenvisning bare
benyttes så langt det dreier seg om vitterlige kjensgjerninger eller forhold som er
uomstridt.
(57) Dersom det skulle være tvil om ankedomstolen faktisk har foretatt en selvstendig vurdering
av saken, vil gjenbruk av en tidligere instans’ premisser uten at dette skjer uttrykkelig,
kunne ha betydning ved bedømmelsen av om bestemmelsen i straffeprosessloven § 331 om
fullstendig ny prøving er fulgt.
HR-2022-926-A, (sak nr. 21-135961STR-HRET)

11
(58) Lagmannsretten har i saken her gjennomført en omfattende ankeforhandling over 30 dager
med etterfølgende rådslagning og domskonferanse over til sammen tre dager. De forhold
som er anført av tiltalte, gir etter min mening hverken hver for seg eller samlet grunnlag
for tvil om at lagmannsretten faktisk har foretatt en fullstendig ny behandling av saken, og
det foreligger heller ikke andre saksbehandlingsfeil som kan ha virket inn på dommens
innhold.
(59) Anken må etter dette forkastes.
(60) Jeg stemmer for slik
D O M :
Anken forkastes.
(61) Dommer Arntzen: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(62) Dommer Bull: Likeså.
(63) Dommer Bergsjø: Likeså.
(64) Dommer Falkanger: Likeså.
(65) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
Anken forkastes.
HR-2022-926-A, (sak nr. 21-135961STR-HRET)