Dato: 2023-12-13

Sammendrag: Saken gjelder utmåling av oppreisningserstatning til de etterlatte etter et forsettlig drap begått i april 2021 et sted på Vestlandet. Oppreisningserstatning – erstatning for tort og smerte – tilkjennes blant annet ofre for visse straffbare handlinger.

For enkelte typer forbrytelser har Høyesterett fastsatt normalnivåer som bare fravikes når særlige forhold tilsier det. Høyesterett har nylig oppjustert de normale oppreisningserstatningene ved grovt uaktsomt drap og voldtekt for å kompensere for fallet i kronens kjøpekraft siden forrige justering. Samtidig har Høyesterett knyttet nivået til folketrygdens grunnbeløp (G), slik at erstatningens størrelse for fremtiden løpende vil gjenspeile den allmenne lønns- og velstandsutviklingen i samfunnet.

I saken nå gjorde Høyesterett det samme for oppreisningserstatningen til etterlatte etter forsettlig drap. I denne saken var det av prosessuelle grunner ikke aktuelt å gå over det beløpet som lagmannsretten hadde fastsatt, nemlig 280 000 kroner til hver av de etterlatte. Dette er opp fra 200 000 kroner ved forrige justering i 2010. Begge beløpene tilsvarte 2,5 G i henholdsvis 2010 og 2023.

Dommen avklarer prinsippene for oppjustering av normal oppreisningserstatning basert på fallet i kronens kjøpekraft. Den avklarer også enkelte spørsmål knyttet til kravene til anke/begjæring om ny behandling av sivile krav i straffesaker.

Den konkrete saken ga ikke grunnlag for å avgjøre om den normerte oppreisningserstatningen til etterlatte etter forsettlig drap bør økes ut over en tilpasning til endringer i pengeverdien.

D O M
avsagt 13. desember 2023 av Høyesterett i avdeling med
dommer Wilhelm Matheson
dommer Henrik Bull
dommer Kine Steinsvik
dommer Knut Erik Sæther
dommer Thom Arne Hellerslia
HR-2023-2361-A, (sak nr. 23-071559SIV-HRET)
Anke over Gulating lagmannsretts dom 24. februar 2023
A (advokat John Christian Elden)
mot
B
C
D (advokat Bjarte Aarlie – til prøve)

2
S T E M M E G I V N I N G
(1) Dommer Bull:
Sakens spørsmål og bakgrunn
(2) Saken gjelder utmåling av oppreisningserstatning til etterlatte etter forsettlig drap. Den
reiser særlig spørsmål om normalerstatningen bør oppjusteres og knyttes til folketrygdens
grunnbeløp.
(3) A ble i Haugaland og Sunnhordland tingretts dom 22. juni 2022 domfelt for overtredelse
av straffeloven § 275 – forsettlig drap – og straffeloven § 282 – mishandling i nære
relasjoner.
(4) Mishandlingen i nære relasjoner gjelder en annen person enn drapsofferet og har ikke
betydning for saken slik den står for Høyesterett. Denne delen av saken blir derfor ikke
nærmere omtalt.
(5) Drapshandlingen er beskrevet slik i tiltalebeslutningen:
«Torsdag 22. april 2021 ca kl. 19:55 i ---vegen på Varaldsøy i Kvinnherad, slo han E
gjentatte ganger i hodet med en trestokk. Slagene medførte utbredte knusningsskader i
hodet og hjernen, og hun døde etter kort tid av skadene.»
(6) Straffen ble i tingretten satt til fengsel i 15 år og 6 måneder. Det ble lagt til grunn at drapet
tilsa fengsel i 15 år.
(7) Tingretten dømte videre A til å betale 225 000 kroner i oppreisningserstatning til hver av
drapsofferets etterlatte – hennes sønn, mor og far. De etterlattes bistandsadvokat hadde
fremsatt et krav om oppreisningserstatning fastsatt etter rettens skjønn og argumentert for
at beløpet måtte være høyere enn det tingretten kom til. Han begrunnet dette med at
Høyesterett kort tid før hadde oppjustert den normerte oppreisningserstatningen for
voldtekt til samleie. Også normert oppreisningserstatning for etterlatte etter forsettlig drap
burde derfor etter hans mening forhøyes.
(8) A anket straffedommen til Gulating lagmannsrett og krevde samtidig ny behandling av
erstatningskravene. Gulating lagmannsrett besluttet 29. august 2022 å behandle så vel
straffeanken som begjæringen om ny behandling av de sivile krav. I rettens
oversendelsesbrev til de etterlattes bistandsadvokat ble det satt en frist for å kreve ny
behandling av de sivile krav.
(9) Den 19. september 2022, etter at denne fristen hadde gått ut, sendte bistandsadvokaten et
brev til lagmannsretten med overskriften «Bevistilbud og erstatningskrav». Her ble det
under en ny overskrift «Erstatningskrav» gitt uttrykk for at det «fremmes krav om
oppreisning» og om erstatning for økonomisk skade, og at det ville bli nedlagt påstand om
at oppreisningserstatning skulle tilkjennes «med et beløp fastsatt etter rettens skjønn». Det
ble ikke nevnt noe beløp eller argumentert for hvordan oppreisningserstatningen skulle
fastsettes.
HR-2023-2361-A, (sak nr. 23-071559SIV-HRET)

3
(10) På ankeforhandlingens siste dag prosederte bistandsadvokaten de etterlattes krav om
oppreisningserstatning og tok da opp spørsmålet om oppjustering av normalerstatningen
etter forsettlig drap i lys av nyere høyesterettspraksis.
(11) Også lagmannsretten fant A skyldig etter tiltalen og sa seg enig i tingrettens straffutmåling.
De etterlatte ble tilkjent 280 000 kroner hver i oppreisningserstatning. Lagmannsretten
viste til at Høyesterett nylig hadde oppjustert normert oppreisningserstatning etter voldtekt
til samleie på grunn av fallet i kroneverdi siden siste normering og knyttet nytt nivå til
folketrygdens grunnbeløp, vanligvis omtalt som G. Dette tilsa etter lagmannsrettens syn en
tilsvarende oppjustering av normert oppreisningserstatning til etterlatte etter forsettlig drap
til et beløp tilsvarende 2,5 G på tidspunktet for lagmannsrettens dom.
(12) A anket over straffedommen og fremmet også sivil anke over lagmannsrettens dom til
Høyesterett så langt den gjaldt fastsettelse av oppreisningserstatning både til de etterlatte
etter drapet og til offeret for mishandling i nære relasjoner. Høyesteretts ankeutvalg
besluttet 7. juli 2023 å fremme den sivile anken til behandling med hensyn til fastsettelse
av oppreisningserstatning etter drapet. For øvrig ble anken nektet fremmet. Også anken
over straffedommen ble nektet fremmet.
(13) De etterlatte har ikke inngitt motanke.
Partenes syn på saken
(14) Den ankende part – A – har i korte trekk gjort gjeldende:
(15) Det bestrides ikke at også normert oppreisningserstatning til etterlatte etter forsettlig drap
bør knyttes til folketrygdens grunnbeløp. Høyesterett fastsatte i Rt-2010-1203 denne
erstatningen til 200 000 kroner, og det tilsvarte den gang omtrent 2,5 G. Det skulle i så fall
tilsi at oppreisningserstatningen heretter skal tilsvare 2,5 G på domstidspunktet. Rett
utgangspunkt bør imidlertid ikke være 2010, men 2018, som var siste gang Høyesterett
bekreftet denne normalerstatningen, jf. HR-2018-1014-A. På domstidspunktet i
2018 tilsvarte 200 000 kroner omtrent 2 G. Følgelig bør oppreisningserstatning ved
fortsettlig drap for fremtiden normeres til 2 G.
(16) Det er ikke grunn til at etterlatte etter et drap skal få høyere oppreisningserstatning enn ofre
for voldtekt til samleie, der normert oppreisningserstatning nå er normert til 2 G. Også av
den grunn bør normert oppreisningserstatning ved forsettlig drap settes til 2 G. På
tidspunktet for lagmannsrettens dom tilsvarte 2 G omtrent 223 000 kroner.
(17) I denne saken kan det uansett ikke tilkjennes et høyere beløp enn det tingretten gjorde,
225 000 kroner til hver av de etterlatte. Det skyldes at de etterlatte ikke innga en egen
begjæring om ny behandling av de sivile krav til lagmannsretten.
(18) Under enhver omstendighet kan Høyesterett ikke tilkjenne mer enn det lagmannsretten
tilkjente, 280 000 kroner til hver, ettersom de etterlatte ikke har inngitt egen anke over
lagmannsrettens fastsettelse av oppreisningserstatningen.
(19) A har nedlagt slik påstand:
HR-2023-2361-A, (sak nr. 23-071559SIV-HRET)

4
«I lagmannsrettens dom gjøres den endring at fastsatt oppreisningsbeløp til de
pårørende fastsettes etter Høyesteretts skjønn begrenset oppad til 225 000 kroner til
hver.»
(20) Ankemotpartene – B, C og D – har i korte trekk anført:
(21) Tiden er nå kommet for å øke normert oppreisningserstatning til de etterlatte etter forsettlig
drap og til å knytte beløpet til folketrygdens grunnbeløp, slik det er gjort ved voldtekt til
samleie og grovt uaktsomt drap.
(22) Det riktige sammenligningsgrunnlaget må være forrige gang Høyesterett uttrykkelig
vurderte størrelsen på denne erstatningen, nemlig i 2010, da den ble fastsatt til
200 000 kroner. Det tilsvarte den gang 2,5 G. Ettersom normalstraffenivået for forsettlig
drap har økt siden 2010 fra fengsel i rundt 10 år til fengsel i minst 12 år, bør imidlertid
oppreisningserstatningen økes ut over det fallet i kroneverdien skulle tilsi. Økningen i
normalstraffenivået tilsier at normert oppreisningserstatning heretter bør fastsettes til et
sted mellom 2,75 G og 3 G.
(23) Høyesterett kan idømme oppreisningserstatning basert på grunnbeløpets størrelse på
tidspunktet for Høyesteretts dom. Tingrettens beløp binder ikke, slik også lagmannsretten
kom til. Når påstanden for lagmannsretten er som for tingretten, er det ikke nødvendig med
særskilt anke fra de fornærmede. Fristen som lagmannsretten satte for begjæring om ny
behandling av de sivile krav, er ikke preklusiv. Det fremgikk av brevet 19. september
2022 at størrelsen på oppreisningserstatning ville bli et tema også fra ankemotpartenes
side, slik det var i tingretten – påstanden inntatt i brevet er formulert som «fastsatt etter
rettens skjønn». Argumentasjonen under prosedyren for lagmannsretten tilsvarte
argumentasjonen for tingretten. Det avgjørende må være at hensynet til kontradiksjon
dermed var ivaretatt.
(24) Selv om det ikke er inngitt egen anke over de sivile krav til Høyesterett, må Høyesterett
kunne fastsette oppreisningserstatningen basert på det grunnbeløpet som gjelder på
tidspunktet for Høyesteretts dom. Slik er det blitt gjort i tidligere saker der Høyesterett har
benyttet normering knyttet til grunnbeløpet. Påstanden om at erstatningen skal fastsettes
etter rettens skjønn, gir rom for dette.
(25) B, C og D har nedlagt slik påstand:
«A plikter innen to uker etter dommens forkynnelse betale oppreisningserstatning til:
1. B med et beløp fastsatt etter rettens skjønn, med tillegg av lovens
renter fra forfall til betaling skjer.
2. C med et beløp fastsatt etter rettens skjønn, med tillegg av lovens
renter fra forfall til betaling skjer.
3. D med et beløp fastsatt etter rettens skjønn, med tillegg av lovens
renter fra forfall til betaling skjer.»
HR-2023-2361-A, (sak nr. 23-071559SIV-HRET)

5
Mitt syn på saken
Kan Høyesterett i denne saken idømme høyere oppreisningserstatning enn det de
tidligere instansene kom til?
(26) Jeg ser først på innvendingene fra A om at de etterlattes prosesshandlinger etter tingrettens
dom fører til at det i denne saken ikke kan utmåles oppreisningserstatning til hver av de
etterlatte som i kroner overstiger det tingretten kom til, 225 000 kroner, og at det i alle fall
ikke kan tilkjennes mer enn det som lagmannsretten fastsatte erstatningene til,
280 000 kroner.
(27) Som nevnt innga de etterlatte ingen egen begjæring til lagmannsretten om ny behandling
av de sivile kravene. I stedet ble det levert inn et prosesskriv etter at fristen for å kreve ny
behandling var gått ut, der det ble nedlagt påstand om at oppreisningserstatning skulle
fastsettes «etter rettens skjønn». Bistandsadvokaten prosederte så spørsmålet på
ankeforhandlingens siste dag, der han gikk inn for en høyere oppreisningserstatning enn
den tingretten hadde fastsatt.
(28) Det er på det rene at den fristen som lagmannsretten etter straffeprosessloven § 434 femte
ledd skal sette for fornærmede til selv å kreve ny behandling av de sivile krav, ikke er
preklusiv. Det følger forutsetningsvis av sjette ledd, der det heter at begjæring fra
fornærmede eller påtalemyndigheten om behandling av sivile krav må fremsettes «så tidlig
at den annen part har tilstrekkelig tid til å forberede seg på behandlingen». Også i
forarbeidene til § 434 slik den nå lyder, er dette uttrykkelig slått fast. Jeg viser til
Ot.prp. nr. 11 (2007–2008) side 100. Standpunktet er gjentatt i Prop. 146 L (2020–2021)
side 159. Det avgjørende er altså om kravene til kontradiksjon er ivaretatt.
(29) Straffeprosessloven § 434 femte ledd viser videre til lovens § 314 tredje ledd om hva en
begjæring om ny behandling skal inneholde. Det kan etter mitt syn ikke være tvilsomt at
det prosesskrivet som bistandsadvokaten innga 19. september 2022, og som jeg tidligere
har beskrevet, ikke tilfredsstiller kravene i § 314 tredje ledd. Jeg peker særlig på at det ikke
står noe om «de feil som gjøres gjeldende» eller om «den faktiske og rettslige begrunnelse
for at det foreligger feil».
(30) Kravene i § 314 tredje ledd skal imidlertid dekke flere situasjoner, også begjæring om ny
behandling fra tiltalte og begjæring fra fornærmede i saker der tiltalte selv ikke har
fremsatt slik begjæring. Etter forholdene vil det kunne fremstå som nokså opplagt hva de
fornærmede vil anføre om det de mener er feil ved tingrettens avgjørelse av de sivile
kravene. Jeg nevner også at så vel § 314 tredje ledd som § 434 tredje til syvende ledd slik
de nå lyder, kom inn i loven som ledd i lovendringer som skulle styrke fornærmedes
stilling, se Ot.prp. nr. 11 (2007–2008). Tidligere gjaldt det ikke bestemte formkrav til
fornærmedes begjæring om ny behandling, se Rt-2006-743 avsnitt 28. Jeg mener derfor at
også formkravene i § 314 tredje ledd må praktiseres som krav til kontradiksjon – innholdet
må være slik at det gir tiltalte, slik saken ellers ligger an, tilstrekkelig grunnlag for å
imøtegå fornærmedes sivile krav.
(31) I dette tilfellet er jeg sterkt i tvil om selv dette kravet er oppfylt. Prosesskrivet
19. september 2022 inneholdt rett nok en påstand – «fastsettes etter rettens skjønn».
Sammenholdt med at de etterlatte ble tilkjent et lavere beløp i oppreisningserstatning av
tingretten enn det de hadde krevd, tydet dette på at det ville bli krevd mer enn det som
HR-2023-2361-A, (sak nr. 23-071559SIV-HRET)

6
tingretten hadde tilkjent. Dette ga imidlertid ingen informasjon om hva som nå ville bli
anført som et rimelig nivå, og hvorfor. Lagmannsretten kom til et høyere beløp enn
tingretten. På den annen side fremgår det av rettsboken for planmøtet, som ble avholdt
24. oktober 2022, at det ville skje en «[n]y behandling av de sivile rettskrav», uten at det er
notert noen innsigelse fra forsvareren. Etter det opplyste tilsvarte bistandsadvokatens
argumentasjon i lagmannsretten hans argumentasjon i tingretten.
(32) Etter mitt syn er det ikke nødvendig å ta endelig standpunkt til om kravet ble undergitt
tilstrekkelig kontradiksjon. I denne saken foreligger det en anke som skal behandles etter
tvistelovens regler, jf. straffeprosessloven § 435, og Høyesterett har full kompetanse. Så
langt Høyesterett kan avgjøre oppreisningskravet i denne saken, reiser saken et begrenset
rettsanvendelsesspørsmål. Eventuelle mangler ved lagmannsrettens behandling er reparert
gjennom Høyesteretts behandling.
(33) Spørsmålet er så om Høyesterett i denne saken kan tilkjenne oppreisningserstatninger som
går ut over det beløpet som lagmannsretten kom til. Som nevnt tilkjente lagmannsretten
hver av de etterlatte 280 000 kroner, tilsvarende 2,5 G på tidspunktet for lagmannsrettens
dom. Det er bare domfelte som har anket over lagmannsrettens dom på dette punkt. De
etterlatte har ikke anket.
(34) På tidspunktet for Høyesteretts dom vil 2,5 G utgjøre 296 550 kroner, noe det i så fall vil
være naturlig å avrunde til nærmeste 10 000 kroner, altså 300 000 kroner.
(35) Bistandsadvokaten har gjort gjeldende at dersom Høyesterett nå er enig med
lagmannsretten i at oppreisningserstatningen til etterlatte etter forsettlig drap skal knyttes
til folketrygdens grunnbeløp og normeres til 2,5 G, må Høyesterett kunne følge vanlig
praksis og benytte grunnbeløpet på tidspunktet for Høyesteretts dom. Det er jeg ikke enig i.
I de sakene der den normerte oppreisningserstatning er oppjustert ut fra grunnbeløpets
størrelse på tidspunktet for Høyesteretts dom, hadde fornærmede anket over utmålingen,
se HR-2022-980-A og HR-2023-1035-A. Bruken av folketrygdens grunnbeløp er bare et
hjelpemiddel til å finne frem til riktig nivå på oppreisningserstatningen, som fortsatt skal
fastsettes som et kronebeløp. Dersom de etterlatte skulle tilkjennes mer i
oppreisningserstatning enn de ble tilkjent av lagmannsretten, måtte de også ha anket.
Generelt om normert oppreisningserstatning og binding til folketrygdens grunnbeløp
(36) Fra domfeltes side er det imidlertid anført at lagmannsretten har tilkjent for høy
oppreisningserstatning, selv om det var prosessuell adgang til å gå ut over det beløpet som
tingretten kom til.
(37) For visse forbrytelser anvendes det normalnivåer for oppreisningserstatning, blant annet til
etterlatte etter forsettlig drap. Jeg viser til Rt-2001-274, der Høyesterett fastsatte den
normerte oppreisningserstatningen til etterlatte etter forsettlig drap til 120 000 kroner.
I dommen ga Høyesterett også uttrykk for at det normerte nivået var veiledende, og at det
kunne være aktuelt å fravike beløpet både oppover og nedover «når særlige forhold tilsier
dette», jf. side 278.
HR-2023-2361-A, (sak nr. 23-071559SIV-HRET)

7
(38) I Rt-2010-1203 ble normalerstatningen til etterlatte etter forsettlig drap oppjustert til
200 000 kroner på grunn av endringen i pengeverdien i de ni foregående årene. Dette
beløpet er stort sett blitt anvendt frem til i dag, av Høyesterett siste gang
i HR-2018-1014-A.
(39) Også ved voldtekt til samleie der overgriper og offer er voksne, har det vært benyttet en
normert oppreisningserstatning. På grunn av endringene i pengeverdien og den
økonomiske utviklingen siden 2011, da Høyesterett i Rt-2011-743 fastsatte denne
normalerstatningen til 150 000 kroner, ble det normerte beløpet forhøyet i
HR-2022-980-A. Samtidig knyttet Høyesterett normalerstatningen til en faktor av
folketrygdens grunnbeløp slik at det normerte nivået for fremtiden ville gjenspeile den
allmenne lønns- og velstandsutviklingen i samfunnet. En slik ordning ville være enkel å
praktisere og bidra til likebehandling over tid etter hvert som grunnbeløpet endret seg.
Beløpet på 150 000 kroner tilsvarte omtrent 2 G i 2011. På domstidspunktet i 2022
utgjorde 2 G 212 798 kroner basert på det da kjente grunnbeløpet. Høyesterett avrundet til
nærmeste 10 000 og uttalte at den normerte oppreisningserstatningen basert på dagjeldende
grunnbeløp dermed var 210 000 kroner.
(40) I HR-2023-1035-A foretok Høyesterett en tilsvarende justering av det normerte
oppreisningsbeløpet ved grovt uaktsomt drap. Ved den forrige justeringen i Rt-2014-892,
da beløpet ble økt fra 75 000 kroner til 125 000 kroner, tilsvarte det nye beløpet i
underkant av 1,5 G på domstidspunktet. Ettersom 1,5 G på domstidspunktet i 2023 tilsvarte
177 930 kroner, ble oppreisningserstatningen fastsatt til 180 000 kroner etter avrunding.
(41) Jeg finner etter dette at tiden er kommet for å justere også normert oppreisningserstatning
til etterlatte etter forsettlig drap.
(42) Forsvarer har anført at det naturlige er å ta utgangspunkt i situasjonen da Høyesterett sist
anvendte en normert oppreisningserstatning på 200 000 kroner, i HR-2018-1014. I denne
avgjørelsen ble imidlertid dette beløpet, som hadde stått stille siden Rt-2010-1203, lagt til
grunn uten noen nærmere vurdering.
(43) Frem til den nylige overgangen til G-normering har normeringen vært forstått slik at
beløpet står fast inntil Høyesterett justerer på nytt. Ved oppjusteringene av normert
oppreisningserstatning for voldtekt til samleie og til etterlatte etter grovt uaktsomt drap ble
det følgelig tatt utgangspunkt i beløpet forrige gang det ble justert, ikke forrige gang det
ble anvendt. Det samme må gjelde her. Som jeg allerede har vært inne på, har et vesentlig
formål ved å gå over til G-normering nettopp vært å unngå at den normerte erstatningen
gradvis taper i realverdi frem til en ny justering flere år senere.
(44) Forsvarer har videre anført at ved en ny normering nå er det ikke grunn til å skille mellom
etterlatte etter forsettlig drap og fornærmede ved voldtekt til samleie av voksne ofre, som i
HR-2022-980-A ble fastsatt til 2 G. En slik direkte sammenligning ble imidlertid avvist i
Rt-2001-274. Jeg kan ikke se noe grunnlag for å endre på det forholdet som har eksistert
mellom de to forbrytelsene. Oppreisningserstatning er basert på et skjønn der blant annet
handlingens objektive grovhet er viktig. Forsettlig drap straffes strengere enn voldtekt. Det
er grunn til å markere livet som det høyeste godet også ved fastsettelsen av
oppreisningserstatning.
HR-2023-2361-A, (sak nr. 23-071559SIV-HRET)

8
(45) Dette tilsier etter min mening at det nå er naturlig å knytte den normerte
oppreisningserstatningen til etterlatte etter forsettlig drap til folketrygdens grunnbeløp, med
utgangspunkt i normeringen i Rt-2010-1203. I 2010 utgjorde 200 000 kroner noe over
2,5 G. På tidspunktet for lagmannsrettens dom i saken her tilsvarte 2,5 G 278 693 kroner,
noe lagmannsretten avrundet til 280 000 kroner.
(46) Som tidligere nevnt mener jeg at Høyesterett i denne saken er avskåret fra å gå høyere av
prosessuelle årsaker.
(47) Et spørsmål er om den straffskjerpelsen som har funnet sted for forsettlig drap siden 2010,
bør føre til at normalerstatningen til etterlatte bør oppjusteres med mer enn det fallet i
kroneverdien skulle tilsi. Om straffskjerpelsen viser jeg blant annet til Prop 97 L
(2009–2010) side 38. Da normert oppreisningserstatning for voldtekt til samleie ble justert
til 150 000 kroner i Rt-2011-743, ble beløpet under henvisning til straffskjerpelsen økt ut
over det som endringen i pengeverdien skulle tilsi. Det samme skjedde ved den
forutgående oppjusteringen i Rt-2003-1580. I begge disse avgjørelsene ble denne ekstra
forhøyelsen begrunnet med økt kunnskap om de skadevirkningene som en voldtekt
regelmessig har for offeret, og den endringen i synet på straffverdighet som dette hadde
ført med seg.
(48) Ettersom det i saken her av prosessuelle grunner ikke er aktuelt å gå ut over
erstatningsnivået fastsatt i lagmannsrettens dom, som ikke drøfter om straffskjerpelsen skal
tillegges betydning, er det – slik saken er prosedert for Høyesterett – ikke påkrevd eller
naturlig å gå nærmere inn på dette spørsmålet.
Konklusjon
(49) Det resultatet som jeg er kommet til med hensyn til erstatningens størrelse innebærer at jeg
slutter meg til lagmannsrettens dom. Anken blir etter dette å forkaste.
(50) Jeg stemmer for slik
D O M :
Anken forkastes.
(51) Dommer Steinsvik: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(52) Dommer Hellerslia: Likeså.
(53) Dommer Sæther: Likeså.
(54) Dommer Matheson: Likeså.
(55) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
Anken forkastes.
HR-2023-2361-A, (sak nr. 23-071559SIV-HRET)