Dato: 2025-06-26

Sammendrag: Selskapet Elmatica AS ligger i rettslig tvist med sin tidligere anskaffelsessjef og det konkurrerende selskapet han nå jobber i, Confidee AS. I forbindelse med rettssaken i Oslo tingrett har Elmatica krevd at det legges frem et usladdet dokument som kan kaste lys over spørsmålet om vernet av forretningshemmeligheter er krenket. Motpartene motsetter seg kravet fordi dokumentet inneholder forretningshemmeligheter. Tingretten avgjorde at det ikke skulle gis tilgang til det usladdede dokumentet, og lagmannsretten forkastet Elmaticas anke over denne avgjørelsen.

Etter en gjennomgang av relevante rettskilder, inkludert en rådgivende uttalelse fra EFTA-domstolen i saken, uttaler Høyesterett at det må foretas en balansert avveining av hensynet til sakens opplysning på den ene siden og behovet for hemmelighold på den andre siden. Rettergangen skal bedømmes i sin helhet, der inngrep i retten til kontradiksjon og partslikhet – «equality-of-arms» – må være tilstrekkelig kompensert av andre rettssikkerhetsgarantier. Bevistilgangen må ikke begrenses på en måte som griper inn i selve kjernen av retten til en rettferdig rettergang. Innenfor disse rammene er det opp til de nasjonale rettssystemene å fastsette regler for bevistilgang.

Fordi rettergangen skal bedømmes i sin helhet, finner ikke Høyesterett grunnlag for å overprøve den konkrete rettsanvendelsen når det gjelder tilgangen til det usladdede dokumentet.

Anken fra Elmatica AS forkastes.

K J E N N E L S E
avsagt 26. juni 2025 av Høyesterett i avdeling med
justitiarius Toril Marie Øie
dommer Wenche Elizabeth Arntzen
dommer Borgar Høgetveit Berg
dommer Are Stenvik
dommer Eyvin Sivertsen
HR-2025-1218-A, (sak nr. 24-016726SIV-HRET)
Anke over Borgarting lagmannsretts kjennelse 8. januar 2024
Elmatica AS (advokat Rajvinder Singh Bains – til prøve)
(rettslig medhjelper:
advokat Ketil Reidar Sellæg Ramberg)
mot
Confidee AS
A (advokat Hallvard Gilje Aarseth)

2
S T E M M E G I V N I N G
(1) Dommer Arntzen:
Sakens bakgrunn og saksgang
(2) Saken gjelder krav om tilgang til et bevis som inneholder forretningshemmeligheter. Den
reiser særlig spørsmål om EØS-retten eller Den europeiske menneskerettskonvensjon
(EMK) krever at dokumentet pålegges fremlagt etter tvisteloven § 22-10.
(3) Ankende part, Elmatica AS, er forhandler av mønsterkort – «Printed Circuit Boards»
(PCB). Mønsterkort brukes til å binde sammen elektroniske komponenter og spiller en
sentral rolle for det meste av moderne elektronikk. Høsten 2021 ble selskapet kjøpt opp av
det svenske selskapet NCAB Group AB, som er en ledende aktør på formidling av
mønsterkort.
(4) Den ene ankemotparten, A, var anskaffelsessjef – «Chief Procurement Officer» – i
Elmatica frem til han sa opp sin stilling i februar 2022.
(5) Den andre ankemotparten, Confidee AS, ble formelt stiftet i juli 2022 og lanserte seg i
markedet som en ny PCB-aktør et halvt år senere. Kort tid etter stiftelsen tiltrådte A som
daglig leder i selskapet. I perioden januar 2022 til november 2022 sa 18 ansatte i Elmatica
opp sine stillinger for å arbeide i Confidee.
(6) Elmatica anla 29. mars 2023 søksmål mot Confidee og A med krav om erstatning for
økonomisk tap som følge av at Confidee etablerte konkurrerende virksomhet. Selskapet
hevder at Confidee og A har brutt lojalitetsplikten i arbeidsforhold, generalklausulen om
god forretningsskikk i markedsføringsloven § 25 samt forretningshemmelighetsloven § 3.
Forretningshemmelighetsloven gjennomfører EUs forretningshemmelighetsdirektiv
– direktiv (EU) 2016/943.
(7) Begge parter har under saksforberedelsen fremsatt en rekke krav om bevistilgang. De har
blitt enige om de fleste. Saken for Høyesterett gjelder bare Elmaticas krav om fremleggelse
av Confidees søknad om «skattefradrag for forskning og utvikling i et nyskapende
næringsliv» (SkatteFUNN) med vedlegg, inngitt 21. september 2022 til Forskningsrådet.
(8) SkatteFUNN er en skattefradragsordning for bedrifter, som gir skattefradrag for 19 prosent
av kostnadene til forsknings- og utviklingsprosjekter. Ordningen administreres av
Forskningsrådet i samarbeid med Skatteetaten.
(9) Confidees søknad gjaldt skattefradrag for fremtidig utvikling av en ny IT-plattform for
kjøp og salg av mønsterkort. Selskapet har fremlagt en sladdet versjon av søknaden for
retten, men Elmatica krever tilgang til den usladdede versjonen. Elmatica anfører at
søknaden er egnet til å kaste lys over spørsmålet om selskapets
forretningshemmelighetsvern er krenket. Confidee motsetter seg kravet under henvisning
til at søknaden inneholder forretningshemmeligheter.
(10) Hovedsaken for Oslo tingrett er stanset som følge av bevistvisten.
HR-2025-1218-A, (sak nr. 24-016726SIV-HRET)

3
(11) Oslo tingrett avsa 25. september 2023 kjennelse der Elmatica ikke ble gitt tilgang til den
usladdede versjonen av SkatteFUNN-søknaden, jf. tvisteloven § 22-10. Kjennelsen
omfattet også andre bevisspørsmål, som det ikke er nødvendig å gå inn på her.
(12) Elmatica anket den delen av kjennelsen som gjelder SkatteFUNN-søknaden, til Borgarting
lagmannsrett, som 8. januar 2024 avsa kjennelse med slik slutning:
«1. Anken forkastes.
2. I sakskostnader for lagmannsretten betaler Elmatica AS
25 000 – tjuefemtusen – kroner til Confidee AS og A innen to uker fra
forkynnelsen av denne kjennelsen.»
(13) Verken tingretten eller lagmannsretten innhentet SkatteFUNN-søknaden under
behandlingen av kravet om bevistilgang, slik det er adgang til etter tvisteloven
§ 26-7 første ledd. Confidees prosessfullmektig har opplyst at selskapet ikke motsatte seg å
fremlegge en usladdet versjon for retten. Det er ingen uenighet om at
SkatteFUNN-søknaden ikke er eneste bevis i saken.
(14) Elmatica har anket til Høyesterett. Det er prinsipalt anket over lagmannsrettens
rettsanvendelse, subsidiært lovtolkningen. Som ny anførsel for Høyesterett gjorde
selskapet gjeldende at EØS-retten krever at retten må innhente og gjennomgå beviset som
inneholder forretningshemmeligheter etter tvisteloven § 26-7, før den avsier kjennelse i
tvisten om bevistilgang etter tvisteloven § 22-10.
(15) Høyesteretts ankeutvalgs besluttet 15. mars 2024 (HR-2024-526-U) at anken skulle
behandles av Høyesterett i avdeling med fem dommere, jf. domstolloven § 5 første ledd
andre punktum.
(16) Foranlediget av den ankende parts EØS-rettslige anførsler i tilknytning til kravet om
bevisfremleggelse, besluttet saksforberedende dommer å anmode EFTA-domstolen om en
rådgivende uttalelse. Som det fremgår av anmodningen 17. juni 2024, fikk
EFTA-domstolen følgende spørsmål:
«1. Krever EØS-retten at nasjonale domstoler ved tvister om bevistilgang i saker
om håndhevelse av forretningshemmeligheter foretar en avveining av den
ene partens rett til håndhevelse av påberopte forretningshemmeligheter, mot
den andre partens rett til beskyttelse av sine påberopte
forretningshemmeligheter?
2. Oppstiller EØS-retten i den forbindelse en plikt for nasjonale domstoler til å
innhente og gjennomgå omtvistede bevis som kan inneholde
forretningshemmeligheter, for å vurdere om disse bevisene skal føres i
rettergangen, eller er det tilstrekkelig at de nasjonale domstolene har en
skjønnsmessig adgang til å innhente de aktuelle bevisene i de tilfeller hvor
domstolen anser dette nødvendig for å kunne foreta en forsvarlig vurdering
av om beviset skal kreves fremlagt?»
(17) I EFTA-domstolens rådgivende uttalelse 26. februar 2025 i sak E-14/24 besvares
spørsmålene slik:
HR-2025-1218-A, (sak nr. 24-016726SIV-HRET)

4
«1. I tvister om ulovlig tilegnelse, bruk og formidling av
forretningshemmeligheter krever EØS-retten at nasjonale domstoler veier de
respektive beskyttede interessene i den enkelte sak opp mot hverandre for å
sikre en balanse mellom kravene til effektiv rettsbeskyttelse eller hensynet til
en forsvarlig vurdering av kravets materielle innhold og beskyttelse av
fortrolige virksomhetsopplysninger, herunder forretningshemmeligheter.
2. EØS-retten oppstiller ikke en plikt for nasjonale domstoler i alle tilfeller til å
innhente og gjennomgå alle omtvistede bevis som kan inneholde
forretningshemmeligheter, for å vurdere om disse bevisene skal føres i
rettssaken. Det er tilstrekkelig at nasjonale domstoler har en skjønnsmessig
adgang til å innhente de aktuelle bevisene i saker der de anser dette som
nødvendig for å foreta en forsvarlig vurdering av om bevisene skal
fremlegges. Et slikt skjønn må utøves i samsvar med EØS-rettens generelle
prinsipper.»
(18) Elmatica har justert sin rettslige argumentasjon i lys av den rådgivende uttalelsen. Saken
står på denne bakgrunn i en annen stilling for Høyesterett enn for de tidligere instanser.
Partenes syn på saken
(19) Den ankende part – Elmatica AS – har i korte trekk gjort gjeldende:
(20) Ved videre anker over kjennelser som reiser EØS-rettslige spørsmål, har Høyesterett
kompetanse til å prøve lagmannsrettens konkrete rettsanvendelse uavhengig av
begrensningene i tvisteloven § 30-6 bokstav c. Det er ingen grunn til at kompetansen skal
være mer begrenset i slike saker enn i saker som reiser spørsmål om forholdet til
Grunnloven eller inkorporerte menneskerettskonvensjoner.
(21) Det følger av EFTA-domstolens rådgivende uttalelse avsnitt 31 at EØS-retten må tolkes i
lys av EØS-rettens generelle prinsipper, herunder effektivitetsprinsippet, og i lys av EMK.
(22) Det bestrides ikke at Confidees SkatteFUNN-søknad kan inneholde
forretningshemmeligheter, men etter EMK artikkel 6 om rettferdig rettergang må unntak
fra retten til bevistilgang være «strictly necessary», jf. Den europeiske
menneskerettsdomstols (EMDs) dom 24. april 2007 V. mot Finland avsnitt 75. Så lenge
den påankede kjennelsen er truffet uten at lagmannsretten har sett beviset, er det ikke
godtgjort at hemmelighold av SkatteFUNN-søknaden er «strictly necessary».
(23) Lagmannsretten har heller ikke kunnet foreta en forsvarlig avveining av partenes interesser,
noe som er i strid med de krav som EØS-retten og EMK artikkel 6 stiller til at enhver skal
ha tilgang til en effektiv rettsbeskyttelse. SkatteFUNN-søknaden med vedlegg må følgelig
fremlegges i usladdet versjon med de konfidensialitetsbegrensninger som fremgår av
påstanden.
(24) Ankende part har lagt ned slik påstand:
«1. Confidee AS og A pålegges å utlevere en usladdet kopi av Confidee AS’
SkatteFUNN-søknad til Norges forskningsråd av 21. september 2022 med
eventuelle tilhørende vedlegg.
HR-2025-1218-A, (sak nr. 24-016726SIV-HRET)

5
2. Tilgang til beviset nevnt i punkt 1 gis til de engasjerte advokatene
(prosessfullmektiger, rettslige medhjelpere og kontorstøtte) og eventuelle
sakkyndige til Confidee AS, A, Elmatica AS og NCAB Group AB.
3. Muntlige forhandlinger om beviset som nevnt i punkt 1 skjer for lukkede
dører.
Subsidiært nedlegges slik påstand:
4. Borgarting lagmannsretts kjennelse oppheves.
I begge tilfeller:
5. Confidee AS dømmes til å erstatte Elmatica AS’ sakskostnader for tingrett,
lagmannsrett og Høyesterett.»
(25) Ankemotpartene – Confidee AS og A – har i korte trekk gjort gjeldende:
(26) Etter tvisteloven § 30-6 bokstav c kan Høyesterett i videre anker over kjennelser bare
prøve den generelle forståelsen av en skreven rettsregel, ikke den den konkrete
rettsanvendelsen. Dette gjelder selv om saken reiser EØS-rettslige spørsmål.
(27) EFTA-domstolens tolkningsuttalelse klargjør at forretningshemmelighetsdirektivet ikke
oppstiller en plikt for domstolen til å innhente det omtvistede beviset før den avgjør om
beviset må fremlegges i en sak om påstått misbruk av forretningshemmeligheter. Den
skjønnsmessige avveiningen som domstolene foretar under håndhevelse av rettigheter etter
blant annet forretningshemmelighetsdirektivet, må være forenlig med EØS-rettslige
prinsipper. EFTA-domstolen har ikke gitt nærmere retningslinjer for skjønnsutøvelsen
under disse prinsippene.
(28) Verken EØS-retten eller EMK artikkel 6 oppstiller noe krav om at bevis som inneholder
forretningshemmeligheter, må fremlegges med mindre unntak er «strictly necessary». De
EØS-rettslige prinsippene og EMK artikkel 6 krever at det skal foretas en avveining av
hensynet til sakens opplysning og behovet for hemmelighold. En slik interesseavveining
ligger allerede innbakt i tvisteloven § 22-10.
(29) Lagmannsretten har foretatt en balansert og grundig avveining av partenes motstridende
interesser basert på det faktum som ble ansett bevist. Noen rettsanvendelsesfeil foreligger
følgelig ikke.
(30) Ankemotpartene har nedlagt slik påstand:
«1. Anken forkastes.
2. A og Confidee AS tilkjennes sakskostnader for Høyesteretts behandling.»
Mitt syn på saken
Høyesteretts prøvingskompetanse
(31) Anken er en videre anke over kjennelse. Etter tvisteloven § 30-6 bokstav b og c kan
Høyesterett i slike saker bare prøve lagmannsrettens saksbehandling og generelle
lovtolkning. Ved anførte brudd på Grunnloven og menneskerettskonvensjoner som er
HR-2025-1218-A, (sak nr. 24-016726SIV-HRET)

6
inkorporert i norsk rett gjennom menneskerettsloven, er det i rettspraksis lagt til grunn at
Høyesterett også kan prøve den konkrete rettsanvendelsen, men ikke bevisbedømmelsen.
(32) Som jeg kommer tilbake til, har lagmannsrettens saksstyrende kjennelse ikke i seg selv
konkrete virkninger som bringer EMK artikkel 6 til anvendelse. Slik denne saken ligger an,
kan jeg heller ikke se at det er nødvendig å gå inn på spørsmålet om Høyesterett i visse
tilfeller har utvidet kompetanse til å prøve anvendelsen av EØS-retten.
Rettslige utgangspunkter for bevisplikt og bevisfritak
(33) Formålet med tvisteloven er blant annet å legge til rette for en rettferdig og forsvarlig
behandling av rettstvister, jf. § 1-1.
(34) Det følger av tvisteloven § 21-4 første ledd at partene skal sørge for at saken blir riktig og
fullstendig opplyst. De skal blant annet tilby de bevis som er nødvendige for å oppfylle
plikten, og gi bevistilgang i henhold til § 21-5. Etter § 21-5 plikter enhver å gi forklaring
om faktiske forhold og gi tilgang til gjenstander som kan utgjøre bevis i en rettssak, «med
de begrensninger som følger av bevisforbud og bevisfritak i kapittel 22 og andre
bevisregler i loven».
(35) Bevisfritakshjemmelen for forretningshemmeligheter er inntatt i § 22-10, som lyder slik:
«En part eller et vitne kan nekte å gi tilgang til bevis som ikke kan gjøres tilgjengelig
uten å røpe en forretningshemmelighet. Retten kan likevel gi pålegg om at beviset skal
gjøres tilgjengelig når den etter en avveining finner det påkrevd.»
(36) Bestemmelsen inneholder altså et relativt bevisfritak for opplysninger som gjelder
forretningshemmeligheter.
(37) Ved vurderingen av om bevistilgang er påkrevd, skal det foretas en avveining mellom
behovet for hemmelighold og hensynet til sakens opplysning. I denne avveiningen vil det
være av betydning hvor sentralt det som kreves fremlagt, må antas å være som bevis i
saken, se Rt-2000-1391 med videre henvisning til Rt-1987-420 om den tilsvarende
bestemmelsen i tvistemålsloven § 209.
(38) I Rt-2009-1480 Nettby uttaler Høyesteretts ankeutvalg i avsnitt 28 at retten ved
avveiningen etter § 22-10 må finne pålegg om bevistilgang «sterkt begrunnet». Det pekes i
den forbindelse på at «spørsmålet om hvordan – og for hvem – beviset skal gjøres
tilgjengelig, inngår i denne rettslige avveiningen». At pålegg om bevistilgang må være
«sterkt begrunnet», oppfatter jeg som en konsekvens av at det dreier seg om å gjøre unntak
fra forretningshemmelighetsvernet av hensyn til retten til en rettferdig og forsvarlig
rettergang.
(39) Når det gjelder saksbehandlingen av tvister om bevistilgang, følger det av § 26-7 at
domstolen har en rett, men ikke en plikt, til å innhente det aktuelle beviset før den treffer
kjennelse om bevisfremleggelse, for eksempel etter § 22-10.
(40) I HR-2023-1857-U avsnitt 17 heter det om § 26-7:
HR-2025-1218-A, (sak nr. 24-016726SIV-HRET)

7
«Det beror derfor på rettens skjønn om den vil be om at dokumentet utleveres før
retten tar standpunkt til de spørsmålene som er reist under § 22-10, herunder hva som i
tilfelle skal sladdes. Dette skjønnet må utøves i lys av formålene i tvisteloven § 1-1. I
denne sammenhengen har det betydning at retten senere, etter at parten har fremlagt
dokumentet i sladdet form, kan ta standpunkt til om sladdingen er mer omfattende enn
det er grunnlag for. Den avgjørelsen lagmannsretten traff i sin slutning punkt 9,
stenger ikke for en slik senere avgjørelse.»
(41) Om retten skal innhente dokumentet, beror altså på et skjønn som må utøves i lys av de
overordnede formålene med rettergangen etter tvisteloven § 1-1. Det har i den
sammenheng betydning at en avgjørelse om å begrense bevistilgangen ikke nødvendigvis
er endelig.
(42) Det følger av tvisteloven § 19-10 første ledd at beslutninger og saksstyrende kjennelser kan
omgjøres. I praksis innebærer dette at avgjørelser i tvister om bevis, herunder om omfanget
av bevistilgangen etter § 22-10, er gjenstand for en løpende vurdering innenfor rammen av
§ 19-10. Etter bestemmelsens tredje ledd kan også avgjørelser av overordnet instans
fravikes dersom det foreligger «vesentlig nye opplysninger». Slike opplysninger vil typisk
kunne fremkomme under hoved- eller ankeforhandlingen.
(43) Ankende part anførte opprinnelig at det etter EØS-retten gjelder en plikt for domstolen til å
innhente det omtvistede beviset før den tar stilling til bevisfremleggelsen, og at tvisteloven
§ 26-7 må tolkes i lys av dette.
(44) Som jeg allerede har referert, fremgår det av EFTA-domstolens rådgivende uttalelse at det
etter EØS-retten er «tilstrekkelig at nasjonale domstoler har en skjønnsmessig adgang til å
innhente de aktuelle bevisene i saker der de anser dette som nødvendig for å foreta en
forsvarlig vurdering av om bevisene skal fremlegges».
(45) Jeg kan på denne bakgrunn ikke se at EFTA-domstolens uttalelse gir grunnlag for en annen
tolkning av § 26-7 enn den Høyesterett la til grunn i HR-2023-1857-U, noe heller ikke
Elmatica har opprettholdt som en selvstendig anførsel.
Fører EØS-retten til at «påkrevd» må tolkes på en annen måte enn det som følger av
internrettslige kilder om § 22-10?
(46) Ankende part har gjort gjeldende at bevis som inneholder forretningshemmeligheter, må
pålegges fremlagt med mindre hemmelighold er strengt nødvendig – «strictly necessary».
(47) Som det fremgår av EFTA-domstolens rådgivende uttalelse avsnitt 28 og 29, regulerer
forretningshemmelighetsdirektivet ikke uttrykkelig håndteringen av bevistvister i saker om
krenkelse av forretningshemmeligheter. Det følger da av det EØS-rettslige prinsippet om
nasjonal prosessautonomi at det er opp til den enkelte medlemsstat å fastsette regler for å
beskytte partenes rettigheter etter EØS-retten. Disse nasjonale prosessreglene må imidlertid
respektere prinsippene om ekvivalens og effektivitet. Effektivitetsprinsippet innebærer i
denne sammenheng at reglene om tilgang til bevis «ikke må være utformet på en slik måte
at det i praksis er umulig eller uforholdsmessig vanskelig å utøve rettigheter som følger av
EØS-retten», for eksempel vern av forretningshemmeligheter. Samtidig peker domstolen i
avsnitt 32 på at retten til beskyttelse av fortrolige opplysninger må veies opp mot «andre
HR-2025-1218-A, (sak nr. 24-016726SIV-HRET)

8
legitime interesser som kan rettferdiggjøre fremleggelse av slike opplysninger. Blant disse
er prinsippet om effektiv rettsbeskyttelse, herunder retten til en rettferdig rettergang».
(48) I saken her gjør hensynet til vernet av forretningshemmeligheter seg gjeldende på begge
sider. Jeg kan da ikke se at effektivitetsprinsippet gir grunnlag for å favorisere den part som
krever tilgang til bevis, gjennom et krav om at motpartens behov for hemmelighold må
være «strictly necessary». Det presiseres tvert imot i EFTA-domstolens rådgivende
uttalelse avsnitt 33, med videre henvisninger til EFTA-domstolens rådgivende uttalelse
9. august 2024 i sak E-11/23 Låssenteret avsnitt 55 og 56, at det er opp til nasjonale
domstoler å treffe egnede tiltak i rettergangen «for å sikre en balanse mellom kravene til
effektiv rettsbeskyttelse … og beskyttelse av fortrolige virksomhetsopplysninger, herunder
forretningshemmeligheter». Dette kravet til en balansert avveining av hensynet til sakens
opplysning og behovet for hemmelighold er også gjentatt i EFTA-domstolens svar på
Høyesteretts første spørsmål, som jeg tidligere har referert.
(49) Som det fremgår av EFTA-domstolens rådgivende uttalelse i Låssenter-saken avsnitt 55, er
det opp til medlemsstatene å fastsette kriteriene for å begrense bevisfremleggelsen:
«Det er opp til den nasjonale rettsordenen å fastsette metodene for og begrensningene
på fremleggelse av opplysninger og bevis som er nødvendige for å fremme privat
rettshåndhevelse av konkurransereglene i EØS. Metoden for fremleggelse og
omfanget av fremleggelsen avhenger av hvordan de nasjonale domstolene veier de
beskyttede interessene i den enkelte sak opp mot hverandre.»
(50) Jeg kan etter dette ikke se at EØS-rettslige kilder gir støtte for et krav om at begrensninger
av bevistilgangen må være «strictly necessary». Etter mitt syn ligger de momentene som
EFTA-domstolen vektlegger, godt innenfor den avveiningen som skal foretas etter
tvisteloven § 22-10 basert på internrettslige kilder.
Særlig om EMK artikkel 6
(51) I tillegg til å være selvstendig rettsgrunnlag er EMK en viktig kilde for å fastslå omfanget
av de grunnleggende rettighetene som inngår i EØS-rettens generelle prinsipper, se EFTA-
domstolens rådgivende uttalelse avsnitt 31. Spørsmålet er da om retten til rettferdig
rettergang etter EMK artikkel 6 likevel krever at avveiningen etter § 22-10 i større grad
tilgodeser den part som krever tilgang til bevis.
(52) Ankende part har særlig vist til EMDs dom 24. april 2007 V. mot Finland. I saken ble det
konstatert brudd på artikkel 6 nr. 1 fordi retten hadde begrenset siktedes tilgang til bevis for
det han mente var en ulovlig politiprovokasjon. I avsnitt 75 heter det blant annet:
«However, the entitlement to disclosure of relevant evidence is not an absolute right.
In any criminal proceedings there may be competing interests, such as national
security or the need to protect witnesses at risk of reprisals or keep secret police
methods of investigation of crime, which must be weighed against the rights of the
accused … . In some cases it may be necessary to withhold certain evidence from the
defence so as to preserve the fundamental rights of another individual or to safeguard
an important public interest. However, only such measures restricting the rights of
defence which are strictly necessary are permissible under Article 6 § 1.»
HR-2025-1218-A, (sak nr. 24-016726SIV-HRET)

9
(53) Jeg kan vanskelig se at den avsluttende setningen om at begrensningen av tilgangen til
bevis må være «strictly necessary», har overføringsverdi til vår sak. Avgjørelsen gjaldt en
straffesak der politiets eventuelle befatning med den påtalte handlingen kunne ha direkte
betydning for sakens utfall. Som det fremgår av EMDs dom 27. oktober 1993 Dombo
Beheer B.V. mot Nederland avsnitt 32, viser EMK artikkel 6 nr. 2 og 3 at statene har et
større spillerom – «greater latitude» – under behandlingen av sivile saker enn av
straffesaker.
(54) EMDs storkammerdom 19. september 2017 Regner mot Tsjekkia gjaldt til sammenligning
en sivil arbeidsrettssak der klageren og hans advokat var nektet innsyn i begrunnelsen for
at arbeidstakerens nødvendige sikkerhetsklarering var tilbakekalt. Med ti mot sju stemmer
fant EMD at det ikke forelå krenkelse av artikkel 6 nr. 1.
(55) I avsnitt 148 minner domstolen om at retten til å få tilgang til relevante bevis ikke er
absolutt. Det overordnede vilkåret for å begrense en parts prosessuelle rettigheter knyttes
deretter til et krav om at selve kjernen i retten til rettferdig rettergang ikke påvirkes:
«However, only measures restricting the rights of a party to the proceedings which do
not affect the very essence of those rights are permissible under Article 6 § 1.»
(56) Under den konkrete vurderingen i avsnitt 151 er dette presisert slik:
«In carrying out that examination the Court will have regard to the proceedings
considered as a whole and will determine whether the restrictions on the adversarial
and equality-of-arms principles, as applicable in the civil proceedings, were
sufficiently counterbalanced by other procedural safeguards.»
(57) Det er altså bedømmelsen av rettssikkerhetsgarantiene under den samlede rettergangen
som er avgjørende, noe som også slås fast i EMDs dom 23. april 1997 Van Mechelen med
flere mot Nederland avsnitt 50. Etter å ha minnet om at det primært er opp til nasjonal rett
å regulere tilgangen til bevis, fremgår det at
«the Court’s task under the Convention is not to give a ruling as to whether statements
of witnesses were properly admitted as evidence, but rather to ascertain whether the
proceedings as a whole, including the way in which evidence was taken, were fair».
(58) EMDs oppgave er følgelig ikke å overprøve tilgangen til hvert enkelt bevis.
(59) EMK artikkel 6 med tilhørende EMD-praksis gir etter dette ikke grunnlag for å oppstille et
krav om at det å nekte tilgang til bevis som kan inneholde forretningshemmeligheter, må
være «strictly necessary» eller på annen måte favorisere den part som krever bevistilgang i
en sivil sak som berører likeverdige rettigheter.
(60) Det er følgelig ingen feil ved lagmannsrettens lovtolkning.
(61) Oppsummeringsvis viser gjennomgangen at det må foretas en balansert avveining av
hensynet til sakens opplysning på den ene siden og behovet for hemmelighold på den andre
siden. Rettergangen skal bedømmes i sin helhet, der inngrep i retten til kontradiksjon og
partslikhetssprinsippet – «equality-of-arms» – må være tilstrekkelig kompensert
HR-2025-1218-A, (sak nr. 24-016726SIV-HRET)

10
– «counterbalanced» – av andre rettssikkerhetsgarantier. Bevistilgangen må ikke begrenses
på en måte som griper inn i selve kjernen av retten til en rettferdig rettergang. Innenfor
disse rammene er det opp til de nasjonale rettssystemene å fastsette regler for bevistilgang.
Skal Høyesterett prøve den konkrete rettsanvendelsen?
(62) I sivile saker gjelder EMK artikkel 6 «in the determination of … civil rights and
obligations», altså ved avgjørelsen av materielle krav eller rettigheter. Som jeg allerede har
redegjort for, er det avgjørende om rettergangen som helhet har vært rettferdig. Jeg holder
det åpent om EMK artikkel 6 kan komme til anvendelse på saksstyrende kjennelser, men
viser til at EMD uttrykkelig har uttalt at det ikke er domstolens oppgave å overprøve
tilgangen til de enkelte bevis.
(63) Den påankede kjennelsen har ikke i seg selv konkrete virkninger som bringer artikkel 6 til
anvendelse. På det nåværende tidspunkt er det derfor ikke grunnlag for å prøve
lagmannsrettens konkrete rettsanvendelse opp mot denne bestemmelsen. Jeg minner om at
SkatteFUNN-søknaden ikke er eneste bevis i saken, og at avgjørelsen om sladding kan
omgjøres dersom det viser seg å være grunn til det.
(64) Jeg kan heller ikke se at EØS-retten reiser spørsmål som foranlediger prøving av den
konkrete rettsanvendelsen. Som det fremgår av EFTA-domstolens svar på Høyesteretts
første spørsmål, er det opp til de nasjonale domstoler å veie de respektive beskyttede
interessene opp mot hverandre for å sikre en balanse mellom kravene til effektiv
rettsbeskyttelse og beskyttelse av fortrolige virksomhetsopplysninger. Slik denne saken
ligger an, kommer ikke det EØS-rettslige effektivitetsprinsippet på spissen.
Konklusjon og sakskostnader
(65) Min konklusjon er at anken forkastes.
(66) Confidee AS og A har vunnet saken og har i utgangspunktet krav på erstatning for
sakskostnadene etter tvisteloven § 20-2, jf. § 20-8 andre ledd andre punktum. Jeg har ikke
funnet grunn til å gjøre unntak fra lovens hovedregel. Sakskostnadskravet gjelder
Høyesteretts behandling og er på 1 436 471 kroner, hvorav om lag 60 prosent utgjør
kostnadene for EFTA-domstolen. Kravet anses nødvendig til dekning av kostnadene ved
saken.
(67) Jeg stemmer for denne
K J E N N E L S E :
1. Anken forkastes.
2. I sakskostnader for Høyesterett betaler Elmatica AS til Confidee AS og A i
fellesskap 1 436 471 – enmillionfirehundreogtrettisekstusenfirehundreogsyttien –
kroner innen 2 – to – uker fra forkynnelsen av kjennelsen.
HR-2025-1218-A, (sak nr. 24-016726SIV-HRET)

11
(68) Dommar Høgetveit Berg: Eg er i hovusak og i resultatet samd med
fyrstvoterande.
(69) Dommer Sivertsen: Likeså.
(70) Dommer Stenvik: Likeså..
(71) Justitiarius Øie: Likeså.
(72) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
K J E N N E L S E :
1. Anken forkastes.
2. I sakskostnader for Høyesterett betaler Elmatica AS til Confidee AS og A i
fellesskap 1 436 471 – enmillionfirehundreogtrettisekstusenfirehundreogsyttien –
kroner innen 2 – to – uker fra forkynnelsen av kjennelsen.
HR-2025-1218-A, (sak nr. 24-016726SIV-HRET)