Dato: 2024-05-31

Sammendrag: I 2016 brant det i produksjonslokalene til en krabbeforedlingsfabrikk i Vestland fylke. I etterkant avslo forsikringsselskapet If fabrikkens erstatningskrav, og viste til at det var gitt uriktige opplysninger om blant annet alderen på ødelagte gjenstander.

Lagmannsretten slo fast at bedriftens representant bevisst hadde gitt uriktig informasjon om alderen på flere gjenstander, og at dette var opplysninger som kunne føre til en for høy erstatningsutbetaling. Flertallet i lagmannsretten mente imidlertid at If ikke i tilstrekkelig grad hadde bevist at bedriftens representant visste eller måtte forstå at de uriktige opplysningene kunne føre til en for høy erstatning. If ble pålagt å gjennomføre forsikringsoppgjøret.

Etter Høyesteretts syn er lagmannsrettens rettsanvendelse feil. Dommen blir dermed opphevet og lagmannsretten må behandle saken på nytt.

Høyesterett viser til at det sikrede «må forstå» er at de bevisst uriktige eller ufullstendige opplysningene sannsynligvis vil føre til en for høy utbetaling dersom de legges til grunn for erstatningsoppgjøret. Kravet er oppfylt når en mulig uvitenhet fremstår som uforståelig ut fra en objektiv bedømmelse av de relevante konkrete omstendighetene. I alminnelighet kan det legges til grunn at dette er tilfellet når forsikringsforetaket har spurt om opplysningene i for eksempel skademeldings- eller tapsskjemaer.

Avgjørelsen avklarer forståelsen av hva sikrede «må forstå» i forsikringsavtalelovens bestemmelse om opplysningsplikt ved skadeoppgjør.

D O M
avsagt 31. mai 2024 av Høyesterett i avdeling med
dommer Wilhelm Matheson
dommer Per Erik Bergsjø
dommer Wenche Elizabeth Arntzen
dommer Knut Erik Sæther
dommer Thom Arne Hellerslia
HR-2024-989-A, (sak nr. 23-164535SIV-HRET)
Anke over Borgarting lagmannsretts dom 18. september 2023
If Skadeforsikring NUF (advokat Kristine Ofstad Fougner – til prøve)
mot
X AS (advokat Arild Christian Dyngeland)

2
S T E M M E G I V N I N G
(1) Dommer Arntzen:
Sakens spørsmål og bakgrunn
(2) Saken gjelder bortfall av forsikringsoppgjør etter brann. Spørsmålet er om sikrede måtte
forstå at de bevisst uriktige opplysningene som ble gitt til forsikringsforetaket ved
skadeoppgjøret, kunne føre til en erstatning sikrede ikke hadde krav på,
jf. forsikringsavtaleloven § 8-1 fjerde ledd.
(3) X AS har en krabbeforedlingsfabrikk i Vestland fylke. I desember 2016 var det brann i
store deler av produksjonslokalene. Selskapet var forsikret i If Skadeforsikring NUF
– «If» – som i januar 2017 opprettet skadesak.
(4) Sikredes styreformann og daglige leder, A, fikk beskjed om å utarbeide tapsoppgaver over
maskiner, inventar og løsøre med angivelse av tingenes merke- og typebetegnelse, alder og
verdi på tilsvarende ting til skadedagens pris. Forsikringsforetakets takstmann oversendte
excel-ark til bruk ved utarbeidelse av tapsoppgavene med kolonner for blant annet
«Beskrivelse», «Alder», «Nypris i dag» og «Merknad/forklaring».
(5) If har utbetalt et forskudd for selve bygningsskaden på rundt 3,7 millioner kroner og gitt
panthaverne oppgjør med rundt 5,2 millioner kroner.
(6) Utfylte tapsoppgaver over maskiner, inventar og løsøre ble etter flere purringer overlevert
If i april 2019. En revidert elektronisk versjon ble oversendt en snau måned senere.
I tillegg til de etterspurte opplysningene hadde A fylt ut kolonner for «Levetid»,
«Beregning», «Reell prosent» og «Reell verdi» for de forskjellige gjenstandene.
Oppgavene inneholder rundt 850 rader med ulike gjenstander, hvorav rundt 380 rader er
oppgitt med en alder på ett år. I e-post 28. august 2019 etterlyste A ferdigstillelse av
oppgjøret.
(7) If avslo i september 2019 erstatningskravet under henvisning til at det var gitt uriktige
opplysninger om blant annet alder på gjenstander som var ødelagt av brannen,
jf. forsikringsavtaleloven § 8-1 fjerde ledd.
(8) X AS innga 31. desember 2019 stevning med krav om fullt forsikringsoppgjør. If motsatte
seg kravet og krevde tilbakebetaling av forskuddet og erstatning for oppgjøret til
panthaverne.
(9) Oslo tingrett avsa 22. november 2022 dom med slik domsslutning:
«1. I hovedkravet: If Skadeforsikring NUF frifinnes.
2. I motkravet: X AS dømmes til å tilbakebetale If Skadeforsikring NUF utbetalt
forskudd på
3 693 201 - tremillionersekshundreognittitretusentohundreogen - kroner, med
tillegg av forsinkelsesrente fra 24.02.2020 til betaling skjer. Oppfyllelsesfrist
er 2 - to - uker fra forkynnelse av dommen.
3. I motkravet: X AS dømmes til å erstatte If Skadeforsikring NUF 5 193 866
- femmillioneretthundreognittitretusenåttehundreogsekstiseks - kroner, med
HR-2024-989-A, (sak nr. 23-164535SIV-HRET)

3
tillegg av forsinkelsesrente fra 24.02.2020 til betaling skjer. Oppfyllelsesfrist
er 2 - to - uker fra forkynnelse av dommen.
4. X AS dømmes til å betale sakskostnader til If Skadeforsikring NUF med
264 467 - tohundreogsekstifiretusenfirehundreogsekstisyv - kroner.»
(10) X AS anket til Borgarting lagmannsrett, som 18. september 2023 avsa dom med slik
domsslutning:
«1. If Skadeforsikring AS skal gjennomføre forsikringsoppgjør i samsvar med
forsikringsavtale inngått med X AS for skadetilfellet 31. desember 2016 i X
AS fabrikklokaler i Atløy.
2. X AS frifinnes for krav om tilbakebetaling og krav om erstatning.
3. I sakskostnader for tingretten betaler If Skadeforsikring NUF
626 403 – sekshundreogtjuesekstusenfirehundreogtre – kroner til X AS innen
to uker etter at dommen er forkynt.
4. I sakskostnader for lagmannsretten betaler If Skadeforsikring NUF
652 514 – sekshundreogfemtitotusenfemhundreogfjorten – kroner til X AS
innen to uker etter at dommen er forkynt.»
(11) Dommen er avsagt under dissens.
(12) Lagmannsretten fant enstemmig at sikrede bevisst ga uriktige opplysninger om for lav
alder på flere gjenstander, noe som kunne føre til en høyere erstatning enn det selskapet
hadde krav på. Flertallet mente imidlertid at If ikke hadde ført tilstrekkelig bevis for at A
som sikredes representant, jf. forsikringsavtaleloven § 4-11 tredje ledd, visste eller måtte
forstå at de uriktige opplysningene kunne føre til en for høy erstatning. Mindretallet mente
på sin side at representanten visste at det var en slik sammenheng mellom de uriktige
opplysningene og den forestående erstatningsutbetalingen.
(13) If Skadeforsikring NUF har anket over lagmannsrettens rettsanvendelse og
bevisbedømmelse. Ved Høyesteretts ankeutvalgs beslutning 21. desember 2023 ble anken
fremmet for så vidt gjelder rettsanvendelsen. For øvrig ble anken ikke tillatt fremmet.
Partenes syn på saken
(14) Den ankende part – If Skadeforsikring NUF – har i korte trekk gjort gjeldende:
(15) Forsikringsforetaket har bevisbyrden for at retten til erstatningen er bortfalt. Det kreves
klar sannsynlighetsovervekt for at sikrede har gitt bevisst uriktige opplysninger. Det
strenge beviskravet gjelder imidlertid ikke kravet om at sikrede «må forstå» at de uriktige
opplysningene kan føre til en for høy erstatningsutbetaling. Denne formuleringen gir
anvisning på en objektiv normalbedømmelse av de konkrete omstendighetene, ikke på en
ren bevisvurdering. Det ligger noe mindre i «må forstå» enn i «vet», som krever at sikrede
har positiv kunnskap. Det er en presumsjon for at kravet til «vet eller må forstå» er oppfylt
dersom de uriktige eller ufullstendige opplysningene gjelder informasjon som
forsikringsforetaket har spurt om.
HR-2024-989-A, (sak nr. 23-164535SIV-HRET)

4
(16) Under den konkrete rettsanvendelsen har lagmannsretten feilaktig lagt vekt på blant annet
As motiv for å gi de uriktige opplysningene, herunder hans etterfølgende forklaringer om
dette. If pålegges også et medansvar for de uriktige opplysningene, noe det ikke er
grunnlag for. Som lagmannsrettens mindretall fremhever, er vurderingstemaet «hvilket
utfall de uriktige opplysningene ville fått dersom de hadde blitt lagt til grunn for
oppgjøret».
(17) Høyesterett har tilstrekkelig grunnlag i lagmannsrettens bevisvurdering for å avsi
realitetsdom.
(18) If Skadeforsikring NUF har lagt ned slik påstand:
«Prinsipalt:
1. Tingrettens dom stadfestes.
2. If Skadeforsikring NUF tilkjennes saksomkostninger for lagmannsretten.
Subsidiært:
1. Lagmannsrettens dom oppheves.»
(19) Ankemotparten – X AS – har i korte trekk gjort gjeldende:
(20) Ordlyden «må forstå» ligger nært opp til et krav om faktisk kunnskap, men innebærer et
noe lempeligere beviskrav. Beviskravet er uansett strengt, og det kreves «klar» eller
«sterk» sannsynlighetsovervekt. Det skal foretas en bedømmelse av hvilken kunnskap
sikrede må ha hatt. Grov uaktsomhet er ikke tilstrekkelig. Selv om forsikringsavtaleloven
§ 8-1 fjerde ledd ikke bruker begrepet «svik», er uttrykket benyttet i forarbeidenes omtale
av bestemmelsen. Meningen var å videreføre den strenge praksisen om svik ved bevisst
villedelse eller forsøk på det.
(21) Lagmannsrettens lovanvendelse er riktig, også når flertallet bygger på at en uvitenhet hos
sikrede om konsekvensene av de uriktige opplysningene «ville virke nærmest utenkelig».
Det må tas hensyn til bakgrunnen for at A ga uriktige opplysninger. Han foreslo skjønn og
hadde en annen oppfatning av aldersfradragsregelen. Lagmannsretten har foretatt en
grundig og konkret vurdering av hva A måtte forstå.
(22) Høyesterett har uansett ikke grunnlag for å treffe realitetsavgjørelse. Det er et stort og
uoversiktlig faktum i saken, og Høyesterett skal ikke prøve lagmannsrettens
bevisvurdering.
(23) X AS har lagt ned slik påstand:
«1. Anken forkastes.
2. Ankemotparten tilkjennes sakens omkostninger.»
HR-2024-989-A, (sak nr. 23-164535SIV-HRET)

5
Mitt syn på saken
Tolkningen av forsikringsavtaleloven § 8-1 fjerde ledd
(24) Forsikringsavtaleloven § 8-1 har regler om sikredes opplysningsplikt ved skadeoppgjør,
der første og fjerde ledd lyder:
«Ved oppgjør skal sikrede gi forsikringsforetaket de opplysninger og dokumenter som
er tilgjengelige for sikrede, og som foretaket trenger for å beregne sitt ansvar og
utbetale erstatningen.
…
Gir sikrede ved skadeoppgjøret bevisst uriktige eller ufullstendige opplysninger som
sikrede vet eller må forstå kan føre til at sikrede får utbetalt en erstatning han eller hun
ikke har krav på, mister sikrede ethvert erstatningskrav mot selskapet etter denne og
andre forsikringsavtaler i anledning samme hendelse. Hvis sikredes forhold bare er lite
klanderverdig, bare angår en liten del av kravet, eller hvis det ellers foreligger særlige
grunner, kan sikrede likevel få delvis erstatning. § 4-14 gjelder tilsvarende.»
(25) Bestemmelsens første ledd pålegger sikrede en omfattende opplysningsplikt samtidig som
terskelen for bortfall av erstatningen etter fjerde ledd første punktum er høy. Partenes
plikter må også forstås på bakgrunn av den gjensidige lojalitetsplikten mellom dem,
jf. flertallets innledende bemerkning i Rt-1989-689 på side 703.
(26) I saken her skal det legges til grunn at selskapets representant ga bevisst uriktige
opplysninger som kan føre til en erstatningsutbetaling som selskapet ikke har krav på.
Spørsmålet for Høyesterett er hva som ligger i lovens krav om at sikrede «må forstå» at de
uriktige opplysningene kan føre til en for høy erstatningsutbetaling.
(27) Etter ordlyden er vilkåret om at sikrede «vet eller må forstå» en kunnskapsregel, og ikke en
aktsomhetsregel i tradisjonell forstand. Temaet for vurderingen er avgrenset til sikredes
viten om eller forståelse av sammenhengen mellom de uriktige opplysningene og den
forestående erstatningsutbetalingen. Hva sikrede «vet» er et rent bevisspørsmål, mens hva
sikrede «må forstå» er et rettsanvendelsesspørsmål som skal avgjøres på grunnlag av det
faktum som finnes bevist. Bestemmelsen gir ikke anvisning på en bredere
aktsomhets- eller rimelighetsvurdering. Det er lempningsregelen i fjerde ledd andre
punktum som åpner for slike vurderinger.
(28) Jeg nevner i denne sammenheng at Høyesterett i Rt-1978-321 på side 325 uttaler følgende
om ordlydsfortolkningen av tilsvarende formuleringer i dagjeldende
bilansvarslov § 7 tredje ledd bokstav c:
«Ved anvendelsen av uttrykket ‘visste eller måtte forstå’ bør man legge til grunn
betydningen av disse ordene i vanlig språkbruk … Etter vanlig språkbruk ligger det i
‘måtte forstå’ eller ‘måtte vita’ at man har for seg en situasjon som ut fra en normal
bedømmelse gjør en mulig uvitenhet uforståelig.»
(29) I Rt-1978-432 slutter Høyesterett seg på side 435 til at det er tilstrekkelig at uvitenheten
etter omstendighetene må anses uforståelig og presiserer at «bestemmelsen ikke krever
positiv kunnskap».
HR-2024-989-A, (sak nr. 23-164535SIV-HRET)

6
(30) På tilsvarende måte mener jeg ordlyden «må forstå» i forsikringsavtaleloven
§ 8-1 fjerde ledd første punktum innebærer at en normal bedømmelse gjør en mulig
uvitenhet uforståelig. Etter dette alternativet skal det foretas en objektiv vurdering av de
relevante omstendighetene. Positiv kunnskap kreves ikke.
(31) Forarbeidene gir lite generell veiledning om hva som ligger i vilkåret «vet eller må forstå».
(32) Forsikringsavtalelovutvalget foreslo i NOU 1987: 24 Lov om avtaler om skadeforsikring
(skadeforsikringsloven) at bortfall av erstatningen etter § 8-1 skulle være betinget av at
sikrede hadde gitt uriktige eller ufullstendige opplysninger «i den hensikt å oppnå større
erstatning enn han vet han har krav på». Dette forslaget ble ikke fulgt opp av
departementet, som i stedet valgte å videreføre kunnskapskravet i dagjeldende praksis etter
de generelle forsikringsvilkårene. Vilkåret for bortfall var at sikrede i det minste måtte
forstå at de bevisst uriktige eller ufullstendige opplysningene kunne ha betydning for
erstatningsoppgjøret. I Ot.prp. nr. 49 (1988–1989) side 96 heter det i de spesielle motivene
til bortfallsbestemmelsen i § 8-1:
«Hva sikrede ‘vet eller må forstå’, må avgjøres konkret. Departementet er imidlertid
enig med Norges Forsikringsforbund (h r advokat Andreas Arntzen) når det uttaler at
sikrede i alminnelighet ‘vet eller må forstå’ at en opplysning er relevant når det
spørres om det i skademeldings-/tapsskjemaene. For øvrig er departementet enig med
utvalget når det i skadeforsikringsutredningen s. 177 uttaler at beviskravet bør være
høyt fordi reaksjonen mot svik er så alvorlig.»
(33) Det skal altså foretas en konkret vurdering. Samtidig oppstilles det en presumsjon for at
sikrede «vet eller må forstå» at en opplysning kan ha betydning for erstatningsoppgjøret
når det spørres om den i skademeldings- eller tapsskjemaene. Uttalelsen om at beviskravet
bør være høyt, knytter seg til utvalgets omtale av «kravet til bevis for positiv kunnskap hos
sikrede» og ikke til alternativet «må forstå».
(34) Bakgrunnen for presumsjonen som departementet gir sin tilslutning til, er omtalt i
høringsuttalelsen fra Norges Forsikringsforbund gjengitt på side 85–86 i proposisjonen:
«Betydningen av de faktiske forhold som selskapet ber skadelidte opplyse, må utledes
av gjeldende forsikringsavtalelov og forsikringsvilkårene. Skadelidte selv vil ofte
savne nærmere kjennskap til lov og vilkår, og vil derfor ikke ha forutsetninger for å
bedømme hvilken betydning de opplysninger han gir vil ha for selskapet.
Når det i skademeldings-/tapsskjemaene stilles spørsmål f.eks. om når og hvor skaden
inntraff, hvordan den oppsto, hvilke ting og interesser som er skadet, tingenes alder,
osv., må imidlertid skadelidte forstå at når spørsmålene i det hele tatt er stillet, er det
fordi de kan ha betydning for avgjørelsen av om skaden er erstatningsmessig, og for
erstatningsutmålingen.»
(35) Uttalelsen viser hvorfor sikredes egen oppfatning av opplysningenes relevans, herunder
egen forståelse av forsikringsvilkårene, ikke kan være avgjørende. En slik tolkning ville
kunne undergrave forsikringsavtalens betydning for erstatningsoppgjøret. Så lenge
forsikringsforetaket etterlyser opplysninger om faktiske forhold, må sikrede som det klare
utgangspunkt forstå at de kan ha betydning for erstatningsutbetalingen.
(36) Når det gjelder rettspraksis, er det særlig Rt-1989-950 som gir en viss generell veiledning.
Dommen gjelder et skadeoppgjør fra tiden før forsikringsavtalelovens ikrafttredelse, men
HR-2024-989-A, (sak nr. 23-164535SIV-HRET)

7
Høyesterett så likevel hen til den nye bestemmelsen i § 8-1. Ved vurderingen av om
«A visste eller iallfall måtte forstå» at de uriktige opplysningene kunne føre til en
erstatning hun ikke hadde krav på, fremgår det på side 956 at det «må være sannsynlig at
de uriktige oppgaver ville føre til for høy forsikringsdekning». Det kreves ikke klar
sannsynlighetsovervekt for en slik sammenheng, men en ren mulighet er ikke tilstrekkelig.
Høyesterett sa seg samtidig enig med forsikringsforetaket i at vurderingen av
kunnskapskravet «må skje på grunnlag av de opplysninger som forelå da
forsikringsoppgjøret var aktuelt, og da først og fremst de oppgaver som A selv ga».
Spørsmålet er altså om sikrede vet eller må forstå at de uriktige opplysningene
sannsynligvis vil føre til en for høy utbetaling dersom de legges til grunn for det
forestående erstatningsoppgjøret.
(37) Endelig bemerker jeg at sikredes opplysningsplikt etter § 8-1 første ledd er selve
bærebjelken ved den typen skadeoppgjør vi står overfor i vår sak. Forsikringsforetaket er i
utgangspunktet henvist til å bygge på de opplysninger sikrede gir, og den inngripende
reaksjonen ved bevisst mislighold av opplysningsplikten må forstås på denne bakgrunn.
Det er et åpenbart behov for en praktikabel bortfallsregel som kan bidra til å forebygge at
sikrede gir uriktige eller ufullstendige opplysninger. Motstykket er imidlertid at terskelen
for bortfall etter § 8-1 fjerde ledd er høy. Som det fremgår av Rt-1989-950 på side 955 må
det føres «relativt klart bevis» for det faktiske grunnlaget for bortfall, og den rettslige
avgrensningen må innrettes slik at bortfallsbestemmelsen «reserveres for de klare
tilfellene».
(38) Etter dette kan det rettslige kunnskapskravet oppsummeres slik:
(39) Det sikrede «må forstå», er at de bevisst uriktige eller ufullstendige opplysningene
sannsynligvis vil føre til en for høy utbetaling dersom de legges til grunn for
erstatningsoppgjøret. Kravet er oppfylt når en mulig uvitenhet fremstår som uforståelig ut
fra en objektiv bedømmelse av de relevante konkrete omstendighetene. I alminnelighet kan
det legges til grunn at dette er tilfellet når forsikringsforetaket har spurt om opplysningene i
for eksempel skademeldings- eller tapsskjema.
Lagmannsrettens rettsanvendelse
(40) Høyesterett skal prøve lagmannsrettens rettsanvendelse på grunnlag av det faktum som er
funnet bevist.
(41) En samlet lagmannsrett fant «det klart at A ‘bevisst’ ga uriktige opplysninger om at flere
gjenstander fremsto som nyanskaffet ved uriktig å oppgi at de hadde ett års levealder». Det
var også klart «sannsynlig at faktisk alder i denne sammenheng ville bli vektlagt av
forsikringsselskapet, med den virkning at det ville bli gjort et fradrag for verdiøkningen
ved at brukt driftstilbehør ville bli erstattet med nytt.»
(42) Ved vurderingen av kunnskapskravet «vet» delte lagmannsretten seg i et flertall og et
mindretall.
(43) Flertallet mente at «A har hatt en oppfatning om at oppgjøret for gjenstander som hadde
evig bruksverdi ville være helt upåvirket av når de var innkjøpt», og la til grunn at A ikke
hadde «positiv kunnskap om at de uriktige opplysningene ville lede til en uriktig
HR-2024-989-A, (sak nr. 23-164535SIV-HRET)

8
utbetaling». Mindretallet fant det på sin side bevist at A visste at de uriktige opplysningene
om lav alder kunne føre til en for høy erstatning.
(44) Det er anvendelsen av det rettslige kunnskapskravet – «må forstå» – som er tema i vår sak.
Om dette uttalte lagmannsrettens flertall innledningsvis:
«Ved den konkrete vurdering må det legges vekt på at alder i utgangspunktet anses
som en opplysning som fremstår som sentral ved denne type oppgjør. Alder var en av
de opplysningene som forsikringsselskapet hadde bedt om, og det må da som nevnt
normalt legges til grunn at den forsikrede i det minste må forstå at opplysningen er
relevant».
(45) Så langt er rettsanvendelsen knyttet til relevante omstendigheter.
(46) Flertallet går imidlertid deretter over til å behandle ulike momenter i en bredere vurdering
av sikredes subjektive forhold. Her tas det utgangspunkt i at «As tilnærming til
forsikringsoppgjøret ikke [bar] preg av at han hadde ønske om å få et oppgjør som det ikke
var grunnlag for». Til støtte for dette vises det blant annet til at A ikke «stod bak brannen»,
og at han hadde gitt opplysninger «etter beste evne» om andre gjenstander. De momentene
flertallet vektlegger under denne drøftelsen, omfattes ikke av lovens kunnskapskrav, som
er eksplisitt avgrenset til sammenhengen mellom sikredes «bevisst uriktige eller
ufullstendige opplysninger» og utbetaling av «en erstatning han eller hun ikke har krav
på».
(47) Det er heller ikke treffende når flertallet påpeker at det ikke er «en automatikk» i at
forsikringsvilkårene om aldersfradrag ville ha påvirket utbetalingen. Som nevnt er det
tilstrekkelig at de uriktige opplysningene sannsynligvis ville ha ført til en for høy
utbetaling dersom de hadde blitt lagt til grunn for erstatningsoppgjøret.
(48) Flertallet viser videre til at A forutsatte at partene sammen skulle gjennomgå
opplysningene om forventet levealder, og at dette formentlig også ville ha avdekket de
uriktige aldersangivelsene. Jeg kan vanskelig se at sannsynligheten for at If ville ha
avdekket de uriktige opplysningene, har betydning i denne sammenheng. Det avgjørende
for spørsmålet om bortfall er hvilke opplysninger som forelå på det tidspunkt da
forsikringsoppgjøret var aktuelt. Flertallet skulle følgelig heller ikke lagt vekt på at
«forsikringsselskapet ikke på noe tidspunkt [hadde] foreholdt A at det hadde mistanker om
at han hadde gitt uriktige opplysninger» eller «eksplisitt tatt opp at opplysningen om at
mange gjenstander var ett år gamle fremsto som underlig». En slik aktivitetsplikt fra
forsikringsforetakets side ville i sin tur kunne invitere de sikrede til «å prøve seg».
(49) Etter gjennomgangen av de ulike momentene konkluderer lagmannsrettens flertall slik:
«A kan utvilsomt bebreides. Etter en samlet vurdering finner flertallet likevel at det
hefter adskillig usikkerhet ved hva A ‘måtte forstå’. Som nevnt overfor er terskelen for
dette høy: Grov uaktsomhet i sin alminnelighet er ikke nok, og det gjelder et strengt
beviskrav. Det er videre forsikringsselskapet som har bevisbyrden. Flertallets
konklusjon er at det ikke er en betydelig sannsynlighetsovervekt for at A måtte forstå
at de uriktige opplysningene ville lede til en høyere forsikringsutbetaling enn den som
ville vært berettiget.»
HR-2024-989-A, (sak nr. 23-164535SIV-HRET)

9
(50) Flertallet synes her å overse at alternativet «må forstå» reiser et rettslig spørsmål, og ikke
et tradisjonelt aktsomhets- eller rent bevisspørsmål.
Konklusjon og sakskostnader
(51) Min konklusjon er at lagmannsrettens dom bygger på en uriktig rettsanvendelse.
(52) Høyesteretts behandling av saken er begrenset til rettsanvendelsen. Slik saken ligger an,
mener jeg at lagmannsrettens dom må oppheves i tråd med hovedregelen i tvisteloven
§ 30-14 første ledd.
(53) If har under den subsidiære påstanden om opphevelse ikke nedlagt påstand om
sakskostnader.
(54) Jeg stemmer for denne
D O M :
Lagmannsrettens dom oppheves.
(55) Dommer Hellerslia: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(56) Dommer Sæther: Likeså.
(57) Dommer Bergsjø: Likeså.
(58) Dommer Matheson: Likeså.
(59) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
Lagmannsrettens dom oppheves.
HR-2024-989-A, (sak nr. 23-164535SIV-HRET)