Sammendrag: Matningsdal, Støle, Skoghøy, Øie, CowardB var våren 1986 elev i 6. - nå 7. - klasse ved en skole i X. I en gymnastikktime deltok hun og noen medelever i høydehopptrening som ledd i forberedelsen til et skolemesterskap. Hun anvendte en teknikk som kalles Fosbury Flop. Denne teknikken innebærer at utøveren passerer listen med ryggen mot den. Videre hopper man på skrå over listen. Ved et hopp landet hun på ryggen på golvet utenfor den kraftige matten - "tjukkasen" - som utøveren skal lande på.B er senere tilkjent yrkesskadeerstatning for de skadene hun pådro seg. Den 1. september 2001 anla hun sak ved X tingrett mot X kommune med påstand om fastsettelsesdom for at kommunen er erstatningsansvarlig for de skadene hun pådro seg. X tingrett kom til at det forelå ansvarsgrunnlag, men frifant kommunen under henvisning til at kravet er foreldet. Gulating lagmannsrett kom derimot til at kommunen er erstatningsansvarlig. Kommunens anke til Høyesterett ble utelukkende henvist til ankebehandling for spørsmålet om det foreligger ansvarsgrunnlag - nærmere bestemt om gymnastikklæreren hadde vært uaktsom, slik at kommunen som arbeidsgiver er erstatningsansvarlig, jf. skadeserstatningsloven § 2-1. Høyesteretts flertall kom til at gymnastikklæreren opptrådte uaktsomt, slik at kommunen er erstatningsansvarlig. Da elevene hadde en viss erfaring med den aktuelle hoppteknikken, var det ikke uaktsomt at han lot elevene hoppe høyde uten stadig tilsyn. Men da den aktuelle teknikken medfører risiko for at en utøver kan lande forbi hoppstativet ved et ugunstig satssted, skulle læreren ha instruert elevene om før hvert hopp å påse at matten lå et stykke forbi det hoppstativet som var lengst borte i elevens løpsretning. Mindretallet (to dommere) kom derimot til at slik øvelsen var lagt opp, måtte risikoen for at noe alvorligere uhell skulle inntre, ha vært så liten at hendelsen måtte sees som et hendelig uhell.

NORGES HØYESTERETT
Den 22. desember 2004 avsa Høyesterett dom i
HR-2004-02122-A, (sak nr. 2004/1166), sivil sak, anke,
Bergen kommune (Kommuneadvokaten i Bergen
v/advokat Karl Fartein Løseth – til prøve)
mot
A (advokat Ståle Eeg Nielsen)
S T E M M E G I V N I N G :
(1) Dommer Matningsdal: Saken gjelder spørsmålet om en kommune er erstatningsansvarlig
for en skade som en elev pådro seg ved høydehopp under skolens
gymnastikkundervisning, jf. skadeserstatningsloven § 2-1.
(2) A, født 00.00.1973, var våren 1986 elev i 6. – nå 7. – klasse ved X skole i Bergen. Den
18. mars 1986 deltok hun og noen medelever i høydehopptrening som ledd i
forberedelsen til et skolemesterskap som skulle arrangeres noen dager senere. Hun
anvendte en hoppteknikk som kalles Fosbury Flop. Den innebærer at utøveren passerer
listen med ryggen mot den. Jeg kommer nærmere tilbake til denne teknikken. Ved et hopp
hvor listen lå på 1,20 meter, landet hun på ryggen på golvet utenfor den kraftige matten –
”tjukkasen” – som utøveren skal lande på.
(3) Etter fallet tok gymnastikklæreren hånd om henne, og hun ble sendt til legevakten. I
journalen heter det at hun var ”[l]ett palpasjonsøm midt i korsryggen. Ikke noe spesielt
over ryggtaggene, minus bankeøm i nyrelosjene. God bevegelse i lumbalcolumna …
Tilbake hvis forverring eller vedvarende smerter.” Fem dager senere våknet hun med stiv
nakke og nakkesmerter. Samme dag oppsøkte hun legevakten hvor hun fikk nakkekrage.
(4) Jeg går ikke detaljert inn på den videre utviklingen av skaden, men nøyer meg med å
nevne at hun i 1994 med virkning fra 1. mai 1988 ble tilkjent yrkesskadeerstatning etter
gruppe 1 (15-24 % medisinsk invaliditet). Den er senere forhøyet til gruppe 3.

2
(5) Ved stevning datert 1. september 2001 anla A sak for Bergen byrett – nå tingrett – mot
Bergen kommune med påstand om at kommunen var erstatningsansvarlig for det
økonomiske tap, mén og utgifter som hun pådro seg ved skaden i 1986.
(6) Bergen tingrett avsa 25. juni 2002 dom med denne domsslutning:
”1. Bergen kommune frifinnes.
2. A plikter innen 14 – fjorten – dager å betale kr. 78.250,- -
kronersyttiåttetusentohundreogfemti – i saksomkostninger til Bergen
kommune med tillegg av forsinkelsesrente etter forsinkelsesrenteloven – for
tiden 12% p.a. – fra dagen etter betalingsfristens utløp og frem til betaling
skjer.”
(7) Tingretten kom til at det forelå ansvarsgrunnlag for kommunen, men frifant kommunen
under henvisning til at kravet var foreldet.
(8) A påanket tingrettens dom til Gulating lagmannsrett, som den 24. juni 2004 avsa dom
med denne domsslutning:
"1. Bergen kommune er erstatningsansvarlig for de følgeskader A pådro seg ved
høydehopp den 18.03.86.
2. I saksomkostninger for lagmannsretten betaler Bergen kommune til A/det
offentlige innen 2 – to – uker fra dommens forkynnelse kr. 204.203,- -
kronertohundreogfiretusentohundreogtre 00/100 – med tillegg av
forsinkelsesrente etter lov av 17. desember 1976 § 3 fra dommens
oppfyllelsestidspunkt og frem til betaling skjer.
3. I saksomkostninger for tingretten betaler Bergen kommune til A/det offentlige
innen 2 – to – uker fra dommens forkynnelse kr. 92.497,65 –
kronernittitotusenfirehundreognittisju 65/100 – med tillegg av
forsinkelsesrente etter lov av 17. desember 1976 § 3 fra dommens
oppfyllelsestidspunkt og frem til betaling skjer.”
(9) Bergen kommune har anket lagmannsrettens dom til Høyesterett. Anken omfatter
avgjørelsen av både ansvarsgrunnlaget, årsakssammenhengen og foreldelsesspørsmålet.
Høyesteretts kjæremålsutvalg har henvist anken til Høyesterett for så vidt gjelder
lagmannsrettens uaktsomhetsvurdering. For øvrig er den nektet fremmet etter
tvistemålsloven § 373 tredje ledd nr. 4.
(10) For Høyesterett har – foruten saksøkeren og gymnastikklæreren – fire av hennes
medelever forklart seg om det aktuelle uhellet. Ett av disse vitnene er nytt for Høyesterett.
Høyesterett har videre mottatt erklæringer fra tre sakkyndige vitner. To av dem er nye for
Høyesterett. For øvrig står saken i det alt vesentlige i samme stilling som for
lagmannsretten.
(11) Den ankende part, Bergen kommune, har i korte trekk anført:
(12) Det bestrides at gymnastikklæreren har opptrådt uaktsomt og pådratt kommunen
erstatningsansvar i henhold til skadeserstatningsloven § 2-1. Ved denne vurderingen skal
det tas hensyn til ”om de krav skadelidte med rimelighet kan stille til virksomheten eller
tjenesten, er tilsidesatt”. Etter kommunens vurdering er ikke dette tilfellet.

3
(13) Aktsomhetsvurderingen må ta utgangspunkt i de kunnskaper man i 1986 hadde om
faremomentene ved den aktuelle hoppteknikken, og må baseres på en bred
helhetsvurdering av flere ulike momenter. Kravene til læreren må ikke være urimelig
strenge, og det må ikke opereres med idealkrav som oppstilles i ettertid. Det må
vektlegges at det ikke fantes noen nasjonale regler om sikring av landingsområdet. Av
den grunn er det sentralt at lærerens opptreden var i samsvar med de oppfatningene som
var rådende innenfor utdanningsinstitusjonene.
(14) Etter kommunens vurdering var det ikke uaktsomt at elevene hoppet høyde uten stadig
tilsyn av læreren. Han hadde gitt dem opplæring og nødvendig kunnskap til å beherske
øvelsen. Høydehopp er da ikke farligere enn andre gymnastikkøvelser som elevene har på
mellomtrinnet. Og faregraden kan overhodet ikke sammenlignes med den i
trampettdommen i Rt. 1997 side 1081. Dette illustreres av skadestatistikken, som viser få
skader ved høydehopp, og at det primært er tale om ankelskader. Dersom læreren skal
være avskåret fra samtidig med høydehoppøvelsen å kunne sysselsette en del av elevene
med andre aktiviteter, vil dette medføre mye passivitet, slik at elevene får lite ut av
gymnastikktimen og opplever den som kjedelig.
(15) Læreren hadde heller ikke noe handlingsalternativ som kunne ha motvirket skaden. Et
forsøk på å ta imot eleven i landingsøyeblikket hadde vært farlig både for lærer og elev.
Læreren hadde heller ikke oppfordring til å pålegge elevene å flytte den tjukke matten
fram og tilbake langs listen før den enkelte eleven hoppet. Han fulgte vanlig og akseptert
fremgangsmåte ved at matten dekket hele listens lengde, og dessuten var sikret mot
skliing ved at det var lagt mindre matter under og rundt den.
(16) Bergen kommune har nedlagt denne påstand:
”1. Bergen tingretts dom av 25. juni 2002 stadfestes.
2. Bergen kommune, v/ordføreren tilkjennes sakens omkostninger for alle
instanser, med tillegg av lovbestemt rente fra forfall og til betaling skjer.”
(17) Ankemotparten, A, har i korte trekk anført:
(18) Når skadeserstatningsloven § 2-1 fastslår at det ved aktsomhetsvurderingen skal tas
hensyn til ”de krav skadelidte med rimelighet kan stille til virksomheten eller tjenesten”,
er det et sentralt moment at den aktuelle hoppteknikken er såpass farlig at det kreves
betydelige sikkerhetstiltak for å forhindre skade ved at eleven lander utenfor matten – noe
som er fullt påregnelig med elever som ofte ikke behersker teknikken særlig godt. Den
enkelte elev må kunne forvente at det tas hensyn til dette ved valg av sikringstiltak.
Fraværet av nasjonale regler om hvilke sikkerhetstiltak som må treffes, er ikke
avgjørende.
(19) De kravene A kunne stille til gjennomføringen av høydehopptreningen, er ikke oppfylt av
to grunner:
(20) For det første hadde elevene såpass liten trening i høydehopp at de ikke burde ha hoppet
uten at læreren hadde stadig tilsyn med at den tjukke matten hele tiden lå på riktig sted.

4
(21) Videre anføres det at på bakgrunn av faren for at en elev lander på siden av hoppstativet,
bør den tjukke matten stikke minst ½ til en meter utenfor stativene på hver side. Har ikke
matten denne lengden, som i dette tilfellet, må den flyttes i lengderetningen ½ meter forbi
stativene henholdsvis til høyre og venstre avhengig av hvilken side eleven hopper fra. Det
var uaktsomt når læreren ikke iverksatte tiltak for at dette ble gjort.
(22) På denne bakgrunn har A nedlagt denne påstand:
”1. Lagmannsrettens dom stadfestes.
2. Ankemotparten tilkjennes saksomkostninger for Høyesterett.”
(23) Mitt syn på saken:
(24) Jeg er kommet til at anken ikke fører fram.
(25) Innledningsvis bemerker jeg at faktum i saken er noe uklart. Det er tale om et uhell som
man i 1986 ikke forutså ville få så alvorlige konsekvenser for A som det senere har vist
seg. På denne bakgrunn kan ikke skolens representanter bebreides for at man ikke sørget
for bedre bevissikring – noe som heller ikke er anført. Videre ligger det i sakens natur at
det er vanskelig for de tilstedeværende nå å huske detaljert hva som skjedde. For mitt syn
på saken er imidlertid ikke de uklare detaljene avgjørende.
(26) Den aktuelle gymnastikktimen drev som nevnt A og en del medelever – sannsynligvis ca.
ti – høydehopptrening med tanke på et nært forestående skolemesterskap. De brukte ulike
hoppteknikker, og noen – herunder A – hoppet såkalt Fosbury Flop. Ved denne teknikken
anvendes det et bueformet tilløp, og svevet foregår med ryggen mot listen med buet/svai
rygg. Hoppet skjer på skrå over listen slik at sats nær det hoppstativet som er lengst borte
i løpsretningen, kan medføre at utøveren lander til side for hoppstativet. Landingen skjer
på øverste del av ryggen. Avhengig av satsfot startet elevene dels fra høyre og dels fra
venstre. A hadde sitt tilløp fra høyre.
(27) Det er opplyst at man anvendte en ”tjukkasmatte” som var 3,5 meter lang, 1,75 meter
bred og ca. 40 cm høy. Den lå med lengderetningen langs listen, og dekket området
mellom de to hoppstativene. Rundt og under lå det småmatter for å motvirke at matten
skulle skli når elevene landet.
(28) På grunnlag av nedtegnelser kort etter uhellet legger jeg til grunn at A landet på ryggen
utenfor mattens kortende. Da den aktuelle hoppteknikken som nevnt medfører at en
utøver med tilløp fra høyre lander et stykke til venstre for satsstedet, anbefales det at
satsen skjer på første tredjedel av listens lengde. Når A landet utenfor mattens kortende,
må hun ha satset relativt nær venstre hoppstativ. Jeg legger videre til grunn at matten kan
ha vært noe forskjøvet mot høyre, men finner det lite sannsynlig at den var forskjøvet
med 50 til 70 cm som A selv har forklart. Dette hadde vært så synlig at hun neppe hadde
hoppet med denne plasseringen av matten.
(29) Det er på det rene at gymnastikklæreren ikke så hoppet, men det er uklart om han var
opptatt med andre elever i nærheten av hoppstativet, eller om han befant seg i andre
enden av gymnastikksalen for å instruere andre elever i lengde uten tilløp. Han kom
imidlertid straks til stede og tok seg av A etter at hun hadde slått seg.

5
(30) Etter skadeserstatningsloven § 2-1 forutsetter kommunens erstatningsansvar at
gymnastikklærerens opptreden var uaktsom. I den sammenheng skal det tas hensyn til om
”de krav skadelidte med rimelighet kan stille til virksomheten eller tjenesten, er
tilsidesatt”. Om de krav som stilles til skolens aktsomhetsplikt ved
gymnastikkundervisning, uttaler førstvoterende i Rt. 1997 side 1081 i en sak som gjaldt
skade ved bruk av trampett:
”Som et generelt utgangspunkt legger jeg til grunn at skolen har plikt til å sørge for at
gymnastikkundervisningen skjer under forsvarlige forhold, slik at risikoen for at
elevene skal bli påført skade reduseres så langt som mulig. Dette vil særlig ha betydning
ved bruk av apparater som er forbundet med slike generelle risikomomenter som
trampett, som elevene heller ikke vil være vant til fra dagliglivets aktiviteter.”
(31) I noen utenlandske håndbøker som er fremlagt for Høyesterett, betegnes høydehopp med
den aktuelle teknikken som ”high risk”. Dette representerer annen av tre farekategorier.
De sakkyndige vitnene for Høyesterett er noe uenige om kategoriseringen. Jeg har
imidlertid forstått at uenigheten primært skyldes en ulik vektlegging av faren for å lande
utenfor den tjukke matten. Da det sentrale spørsmålet i vår sak er hvilke tiltak som bør
iverksettes for å forhindre at elevene lander utenfor matten, går jeg ikke nærmere inn på
denne kategoriseringen.
(32) Etter min mening er det ikke erstatningsbetingende at gymnastikklæreren ikke hadde
oppsyn med hvert eneste høydehopp. Det var tale om elever som hadde hatt
høydehopptrening både i femte og sjette klasse. Når de hoppet på 1,20 meter – en høyde
som A kom over i det aktuelle hoppet – viser dette at elevene hadde nådd et visst
ferdighetsnivå. Dersom det ble krevd at han kontinuerlig førte tilsyn med
høydehoppøvelsen, ville det medføre at han var avskåret fra å instruere i andre aktiviteter
samtidig. Aktivitetsnivået for den enkelte elev ville da lett bli for lavt.
(33) Forutsatt at det ble iverksatt tilstrekkelige tiltak for å motvirke uhell, kan det etter dette
ikke anses uaktsomt at gymnastikklæreren lot de aktuelle elevene på 12 til 13 år, som
hadde en viss erfaring i høydehopp, hoppe uten stadig tilsyn. Dette selv om noen av dem
benyttet Fosbury Flop teknikken med den økte risiko for personskade den innebærer
dersom eleven satser fra et ugunstig punkt ved listen. Dette er også de sakkyndige vitnene
for Høyesterett enige om.
(34) Når læreren tillot elevene å hoppe på egenhånd, må det kreves at han på forhånd
uttrykkelig instruerte dem om å påse at matten lå riktig før det enkelte hoppet ble utført.
Videre må det kreves at han jevnlig så til at dette ble etterlevd. Det er uklart om dette
faktisk skjedde i denne saken – noe som ikke er unaturlig hensett til det lange tidsforløpet
siden uhellet skjedde.
(35) Derimot må det legges til grunn at elevene ikke hadde blitt instruert om å flytte matten
fram og tilbake langs listen slik at kortenden stakk et stykke forbi venstre hoppstativ når
utøveren hoppet fra høyre, og tilsvarende at den ble flyttet forbi det motsatte stativet ved
tilløp fra venstre. Det sakkyndige vitnet, førsteamanuensis Ellingsen, som kommunen har
påberopt seg, har forklart at dette var begrunnet i pedagogiske hensyn, idet man ville
påvirke elevene til å satse på riktig sted.
(36) Selv om de aktuelle elevene synes å ha vært de som behersket høydehopp – herunder
Fosbury Flop – best, var det etter min mening påregnelig at en elev kunne satse på et så

6
ugunstig sted at vedkommende landet utenfor matten når den utelukkende dekket området
langs listen. Ved bevisopptak for Høyesterett har således det sakkyndige vitnet Olaf
Steinsland, som har vært ansatt ved Norges Idrettshøyskole siden 1968 med spesialitet
gymnastikk, turn og idrett, forklart at hans erfaring er at yngre utøvere (10-12 åringer)
”ofte har en tendens til å løpe langs listen og satser for langt fra midten av listen, slik at de
kan falle utenfor matten dersom ikke den er flyttet forbi høydestativet”. I en skriftlig
uttalelse for Høyesterett har videre amanuensis Svein Hetland ved Norges Idrettshøyskole
forklart at ”[u]tøvere på det alders- og ferdighetsnivå som i denne saken, varierer sterkt i
bevegelsesløsningen og kan derfor ha satsstedet utenfor alle deler av listelengden. Den
passive sikringsdelen må derfor være ordnet slik at alle utøvere som satser innenfor
listelengden, skal kunne lande på tjukkasmatten.” Førsteamanuensis Jan Emil Ellingsen
ved Høgskolen i Bergen har videre fremhevet betydningen av dårlig sats. Han uttaler at
dette vil ”kunne resultere i at utøveren forflytter seg minst et par meter horisontalt i luften
med fare for i neste omgang å lande utenfor tjukkasmatten”. I tilknytning til disse
uttalelsene nevner jeg at gymnastikklæreren under bevisopptaket for Høyesterett forklarte
at ”[i]nnøving av satsstedet skjer ved at elevene løper mot et punkt midt på listen som
gjerne er markert ved et merke i gulvet”. Sammenholdt med uttalelsene fra de sakkyndige
vitnene økte dette etter min mening faren for å lande utenfor matten i forhold til en
anbefaling om å satse på første tredjedel av listen.
(37) Det er ikke fremlagt noen norsk håndbok om hvordan den tjukke matten bør plasseres.
Derimot foreligger det utenlandske håndbøker som anbefaler at den rekker en meter forbi
hvert stativ. De sakkyndige vitnene Steinsland og Hetland har uttalt seg i samme retning,
mens det sakkyndige vitnet Ellingsen er av motsatt oppfatning. Etter min mening kan ikke
fraværet av en norsk håndbok om mattens plassering, og at de utenlandske synes å være
av nyere dato, være avgjørende. Avgjørende må være at anbefalingene er basert på
kunnskap som man også må ha hatt i 1986. Det var da 18 år siden teknikken hadde blitt
introdusert under sommerolympiaden i 1968.
(38) For Høyesterett er det fremlagt en statistikk over skadete barn under 16 år i
gymnastikktimene i Bergen kommune i 1998. Den viser at det dette året totalt er registrert
309 skader, hvorav tre skjedde under høydehopp. To av skadene gjelder ankelskader som
oppstod i satsøyeblikket, mens den tredje skyldes at eleven traff listen. At det ikke er
registrert noen skade som følge av fall utenfor matten, behøver likevel ikke bety at dette
ikke har skjedd. Da de fleste elevene hopper på lave høyder, kan forklaringen være at
eventuelle fall utenfor matten ikke har ført til skade. Men umiddelbart kan likevel denne
statistikken synes å indikere at faremomentene ved den aktuelle hoppteknikken er
beskjedne.
(39) Til tross for denne statistikken, og til tross for at det ikke fantes noen skrevne norske
retningslinjer om at matten måtte flyttes fram og tilbake når den ikke var lengre enn
listen, er jeg kommet til at gymnastikklæreren opptrådte uaktsomt når han ikke instruerte
elevene om å plassere matten som nevnt før et hopp ble utført. På bakgrunn av de forhold
jeg har fremhevet foran, måtte det for en gymnastikklærer være påregnelig at en elev på
det aktuelle alderstrinnet kunne satse slik at vedkommende landet til side for
høydestativet. Og ved høyder som i det foreliggende tilfellet er det videre påregnelig at en
elev kan skade seg ved et fall som her. Disse forhold burde det vært tatt hensyn til
gjennom instruksjoner om mattens plassering.

7
(40) Anken har vært forgjeves, og Bergen kommune må også pålegges omkostningsansvar for
Høyesterett, jf. tvistemålsloven § 180 første ledd. A har med hjemmel i rettshjelploven
§ 21 a vært innvilget fri sakførsel. Saksomkostningene skal etter dette tilkjennes staten.
Advokat Eeg Nilsen har oppgitt sitt salær i anledning behandlingen for Høyesterett i
henhold til den offentlige salærsats til kr 125 510, som tilkjennes. Videre kommer
advokatens egne utgifter med kr 10 841,17. Tillagt merverdiavgift gir dette kr 169 075,45.
I tillegg kommer vitneomkostninger ved bevisopptak og andre utgifter med kr 31 035,20,
samt utgifter til As tidligere prosessfullmektig innledningsvis under saksforberedelsen for
Høyesterett med kr 14.322. Etter dette pålegges Bergen kommune å erstatte staten
saksomkostninger med kr 214 432,65.
(41) Jeg stemmer for denne
D O M:
1. Gulating lagmannsretts dom stadfestes.
2. I saksomkostninger for Høyesterett betaler Bergen kommune til staten 214 432,65
– tohundreogfjortentusenfirehundreogtrettito 65/100 – kroner innen 2 – to – uker
fra oppfyllelsesfristens utløp. Oppfyllelsesfristen er 2 – to – uker fra forkynnelsen
av denne dom.
(42) Dommer Støle: Jeg er kommet til et annet resultat enn førstvoterende. Etter min mening
kan gymnastikklærerens tilrettelegging av høydehoppøvelsen ikke anses som
erstatningsrettslig uaktsom, og ansvar for kommunen er dermed ikke aktuelt.
(43) I det vesentlige er jeg enig i den beskrivelsen som førstvoterende har gitt av hvordan
uhellet skjedde, likevel slik at jeg mener det er uklart om den skadelidte landet fullt ut
eller bare delvis utenfor tjukkasmatten, og om det hun ellers landet på, var gulvet eller
tynne matter. Avgjørende for mitt syn er dette imidlertid ikke.
(44) Jeg peker som et utgangspunkt på at idrettsøvelser gjerne vil innebære en viss risiko for
skader, og at dersom man legger opp til et sikkerhetsnivå i skolens gymnastikktimer som
skal gi full trygghet mot alle skader, vil det samtidig være til hinder for fysisk aktivitet
som er både nyttig og morsom for elevene.
(45) Jeg tar videre utgangspunkt i at høydehopp - også i fosbury-stil - må sees som en relativt
ordinær øvelse i gymnastikktimene på skolen forutsatt at vanlige sikringsregler er
overholdt. En selvfølgelig del av sikringen er å ha en tykk matte - "tjukkas". I vår sak
forstår jeg det som selve matteutstyret - "tjukkas" med tynne matter i tillegg - var i
samsvar med det som var vanlig når man hoppet Fosbury Flop på skoler i 1986, slik at
selve utstyret ikke gir grunnlag for å bebreide læreren. Og når dette utstyret blir brukt, er
man etter mitt syn langt fra risikonivået for eksempel ved bruk av trampett, som var
temaet i Rt. 1997 side 1081, der kommunen ble kjent erstatningsansvarlig for en skade.
Det er ikke lagt frem statistikk som viser særlige skader ved fosbury-hopp, og de
vurderingene som er kommet frem i saken, tyder på at ankelskader på grunn av feil ved
satsen er de vanligste av de skadene som er observert.
(46) Uhellet i vår sak skjedde da de bedre blant de 12-13 år gamle elevene trente høydehopp til

8
et skolestevne, og listen lå på 1,20 meter. Det gjaldt altså ikke elever som var fullstendig
nybegynnere, eller som hadde slike vansker med øvelsen at det ville gitt grunn for læreren
til å passe særlig godt på. Jeg kan ikke se at det materialet som er fremlagt, gir grunnlag
for å trekke den slutning at man her sto overfor en øvelse som var forbundet med høy
risiko.
(47) Den skadelidte bebreider læreren dels for ikke å ha instruert elevene tilstrekkelig, særlig
når det gjelder sikkerhet i forbindelse med øvelsen, dels mer konkret for at mattene ikke
ble flyttet til riktig plass før det enkelte hoppet. Det som førstvoterende mener må
bebreides læreren som uaktsomt, er at mattene ikke ble flyttet ut til siden ettersom det ble
hoppet fra henholdsvis høyre og venstre. De sakkyndige vitnene synes å være uenige om
dette burde vært gjort; Steinsland og Hetland, som den skadelidte viser til, mener det var
uriktig ikke å flytte mattene slik, mens Ellingsen, som kommunen viser til, mener dette
ikke var nødvendig. I bevisopptak for Høyesterett uttaler han først at han mener det er
tilstrekkelig sikring å ha "tjukkas" mellom stengene når den suppleres med småmatter
under og på sidene. Deretter sier han at ved et slikt mattearrrangement
"… er det ikke vanlig å flytte "tjukkasen" avhengig av tilløpssted. Dette fordi at
muligheten for barn som er nybegynnere skal havne utenfor matten i praksis er liten.
Man lærer å satse på den første tredjedelen av listen og ikke senere enn midten. En
praksis med å flytte matten skaper et pedagogisk og organisatorisk problem. Dette fordi
man legger opp til et sikkerhetsregime som innebærer at man hele tiden må være
påpasselig med å flytte matten i riktig retning. Dette problemet er større enn om
"tjukkasmatten" ligger permanent på plass."
(48) Etter mitt syn er det heller ikke på dette punktet riktig å betegne lærerens tilrettelegging
av øvelsen som erstatningsrettslig uaktsom. De utenlandske håndbøkene som
førstvoterende viser til, er av nyere dato, og det kan etter min mening ikke uten videre
legges til grunn at det som her er nedfelt, reflekterer kunnskap som var mer allment
tilgjengelig i 1986. For øvrig er altså de sakkyndige vitnene i saken uenige om det burde
vært etablert en rutine med flytting av matten, og en av dem mener dette ville reist større
problemer enn å la matten ligge stille. De sakkyndiges vurderinger kan for øvrig ikke sees
som utsagn om hvor grensen ligger for hva som er erstatningsrettslig uaktsomt; til dels
kan vurderingene vel sees mer som anbefalinger om hvordan man ideelt sett skulle gått
frem. - Etter mitt syn må risikoen for at noe alvorligere uhell skulle inntre slik øvelsen her
var lagt opp, ha vært så liten at hendelsen må sees som et hendelig uhell - slik også den
skadelidte og hennes familie i flere år synes å ha oppfattet den.
(49) Dommer Skoghøy: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende, dommer Matningsdal.
(50) Dommer Øie: Likeså.
(51) Dommer Coward: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
annenvoterende, dommer Støle.

9
(52) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
1. Gulating lagmannsretts dom stadfestes.
2. I saksomkostninger for Høyesterett betaler Bergen kommune til staten 214 432,65
– tohundreogfjortentusenfirehundreogtrettito 65/100 – kroner innen 2 – to – uker
fra oppfyllelsesfristens utløp. Oppfyllelsesfristen er 2 – to – uker fra forkynnelsen
av denne dom.