Dato: 2023-03-06

Sammendrag: Etter smitteutbruddet på Hurtigruten under covid-19-pandemien ble kapteinen idømt bot i tingretten for overtredelse av smittevernloven § 8-1 første ledd, jf. § 1-2 femte ledd, jf. IHR-forskriften § 5 første ledd bokstav a, jf. annet ledd. Hålogaland lagmannsrett ga i begrunnet beslutning ikke samtykke til å fremme tiltaltes anke over tingrettens dom, jf. straffeprosessloven § 321 første ledd.

Kjennelsen fra Høyesteretts ankeutvalg klargjør hvilke krav som må stilles til lagmannsrettens begrunnelse ved beslutning etter straffeprosessloven § 321 første ledd. Utvalget uttaler seg særlig om tilfellene der lagmannsretten ikke har plikt til å begrunne beslutningen, men likevel velger å gi en begrunnelse. Ankeutvalget kom til at lagmannsretten ikke hadde plikt til å begrunne beslutningen i denne saken. Den begrunnelsen som var gitt, oppfylte da kravene. Anken fra kapteinen ble forkastet.

Den 6. mars 2023 ble det av Høyesteretts ankeutvalg med dommerne Webster, Bergsjø og
Høgetveit Berg i
HR-2023-406-U, (sak nr. 22-183098STR-HRET), straffesak, anke over beslutning:
A (advokat Benedikte Sunde Jamth)
mot
Påtalemyndigheten (statsadvokat Jørn Henning Bremnes)
avsagt slik
K J E N N E L S E :
Sakens spørsmål og bakgrunn
(1) Saken gjelder anke over lagmannsrettens beslutning om ikke å gi samtykke til å fremme en
anke etter straffeprosessloven § 321 første ledd.
(2) Politimesteren i Troms utstedte 26. januar 2022 forelegg mot A for overtredelse av:
«Smittevernloven § 8 - 1 første ledd, jf. § 1 - 2 femte ledd, jf. iHR-forskriften § 5
første ledd bokstav a, jf. annet ledd
for å ha overtrådt bestemmelsen om at fører av skip snarest mulig og senest ved ankomst
til første ankomstpunkt i Norge skal varsle kontrollsentralen, tollvesenet eller Kystverket,
dersom føreren har grunn til å anta at det finnes smittestoffer eller annet agens om bord
som kan utgjøre en alvorlig hendelse av betydning for internasjonal folkehelse.
Grunnlag:
I perioden fra onsdag 29. juli til fredag 31. juli 2020, under seilas fra Svalbard til Tromsø,
var det mistanke om covid-19-smitte om bord på X. Den 29. juli 2020 ble A, som skipets
kaptein, varslet av smittevernlege i Hadsel kommune om at en passasjer som hadde vært
med på skipets seilas den forutgående uken, hadde fått påvist covid-19 og smittesporing
tilsa at skipet var sannsynlig smittested. Han hadde også andre opplysninger som tilsa
smitte om bord, herunder e-post fra skipslege B datert 29. juli kl. 15.47 og kl. 20.26, sendt
bl. a. til skipets overstyrmann og kaptein, fremgikk det at det ble anbefalt og/eller var
besluttet å teste to av skipets crew for covid-19. Det var også kjent for ham at ytterligere
to av fartøyets crew var syk og isolert om bord med symptomer som kunne indikere
covid-19-smitte. Han besørget til tross for dette ikke varsling av tollvesenet eller
Kystverket før skipet la til kai i Tromsø den 31. juli 2020. Tvert om ble det på skjema til
Vardø Sjøtrafikksentral den 29. juli 2020 uriktig bekreftet at ‘det ikke er personer om
bord på fartøyet med influensasmitte, eller andre symptomer som kan indikere
COVID-19’.»

2
(3) A vedtok ikke forelegget, og saken ble oversendt til tingretten for avgjørelse,
jf. straffeprosessloven § 268. Den ble forent med en sak mot en av legene om bord på X, som
var tiltalt for overtredelse av andre bestemmelser. For så vidt gjaldt A la aktor ned påstand om
en bot på 36 000 kroner.
(4) Nord-Troms og Senja tingrett avsa 20. september 2022 dom som for As del har slik
domsslutning:
«1. A, f. 00.00.1974, dømmes for overtredelse av smittevernloven § 8-1 første ledd,
jf. § 1-2 femte ledd, jf. IHR-forskriften § 5 første ledd bokstav a, jf. annet ledd, til en bot
på 36 000 − trettisekstusen − kroner, subsidiært fengsel i 30 − tredve − dager.
2. A dømmes til å betale saksomkostninger til staten med 10 000 – titusen – kroner.»
(5) A anket dommen til Hålogaland lagmannsrett. Anken gjaldt bevisbedømmelsen og
lovanvendelsen under skyldspørsmålet.
(6) Hålogaland lagmannsrett avsa 7. november 2022 beslutning med slik slutning:
«Det gis ikke samtykke til at anken fremmes.»
(7) A har anket til Høyesterett. Han har blant annet anført at lagmannsretten her hadde
begrunnelsesplikt, og at det da ikke er tilstrekkelig å slutte seg til tingrettens bevisvurdering.
Lagmannsrettens begrunnelse gir ikke holdepunkter for at det er gjort en selvstendig
overprøving av bevisbedømmelsen. Når det særlig gjelder anken over lovanvendelsen, er
lagmannsrettens begrunnelse identisk med den som er gitt i medtiltaltes sak. Det var
imidlertid ikke de samme lovanvendelsesspørsmålene som ble tatt opp i ankene fra de to
tiltalte. Heller ikke på dette punktet viser begrunnelsen at det har skjedd en reell overprøving
av tingrettens dom. A har lagt ned påstand om at lagmannsrettens beslutning oppheves.
(8) Påtalemyndigheten har tatt til motmæle og påstått anken forkastet.
(9) I brev fra ankeutvalget ble partene bedt om å ta stilling til om lagmannsretten hadde plikt til å
begrunne beslutningen om ikke å samtykke til ankebehandling etter straffeprosessloven § 321
fjerde ledd andre punktum. De ble også bedt om å uttale seg om hvilke krav som må stilles til
lagmannsrettens begrunnelse når det foreligger begrunnelsesplikt, og når lagmannsretten gir
en begrunnelse uten å ha plikt til det. Partene har inngitt merknader.
Ankeutvalgets syn på saken
Ankeutvalgets kompetanse og problemstillingen i saken
(10) Høyesteretts ankeutvalg bemerker at utvalgets kompetanse er begrenset til å prøve
lagmannsrettens saksbehandling, jf. straffeprosessloven § 321 femte ledd.
(11) Lagmannsretten har korrekt vurdert spørsmålet om samtykke til ankebehandling etter
straffeprosessloven § 321 første ledd. Bestemmelsen gjelder i saker hvor det ikke er påstått og
ikke idømt annen reaksjon enn bot, inndragning eller tap av retten til å føre motorvogn mv.
HR-2023-406-U, (sak nr. 22-183098STR-HRET)

3
Samtykke skal bare gis «når særlige grunner taler for det». Fjerde ledd andre punktum slår
fast at beslutningen skal være begrunnet «når særlige grunner tilsier det».
(12) I dette tilfellet har lagmannsretten gitt en kortfattet begrunnelse for at samtykke til
ankebehandling ikke ble gitt. Spørsmålet er hvilke krav som stilles til begrunnelsen, og om
kravene er oppfylt.
Generelt om kravene til begrunnelser etter straffeprosessloven § 321 første ledd
(13) Høyesterett vurderte i storkammeravgjørelsen inntatt i Rt-2008-1764 plikten til å begrunne
beslutninger etter straffeprosessloven § 321. Om bestemmelsens første ledd heter det i avsnitt
116:
«Også jeg legger til grunn at SP artikkel 14 nr. 5 ikke krever ankerett i tilfellene
omhandlet i straffeprosessloven § 321 første ledd. Av den grunn vil det heller ikke
foreligge begrunnelsesplikt i disse tilfellene. Jeg utelukker ikke at det kan forekomme
spesielle situasjoner der en begrunnelse for ikke å tillate anke vil være på sin plass, for
eksempel der det er tale om en særlig høy bot eller inndragning.»
(14) Plikten til å begrunne beslutninger etter § 321 første ledd «når særlige grunner tilsier det» ble
tatt inn i straffeprosessloven ved lovendring 10. desember 2010. I Prop. 141 L (2009–2010)
side 140 uttaler departementet at uttrykket «særlige grunner» er ment å omfatte «de samme
forhold som i rettspraksis har vært betegnet som ‘spesielle situasjoner’ som kan medføre at
det kreves en begrunnelse for beslutningen». Departementet viser i den forbindelse blant
annet til Rt-2008-1764 avsnitt 116. Det sies ikke noe om hva som i tilfelle kreves av
begrunnelsen i en beslutning etter § 321 første ledd.
(15) I avgjørelsen inntatt i Rt-2012-1047, som gjaldt en straffesak hvor det bare var påstått og
idømt bot, opphevet Høyesteretts ankeutvalg lagmannsrettens beslutning om ikke å samtykke
til ankebehandling etter § 321 første ledd. Lagmannsretten hadde gitt en begrunnelse, men
denne var etter ankeutvalgets syn ikke tilstrekkelig. Om kravene til begrunnelsens innhold
uttaler utvalget dette i avsnitt 18:
«På bakgrunn av tingrettens mangelfulle begrunnelse for at A hadde oppfylt skyldkravet
ved underslag og under henvisning til de alvorlige konsekvensene av domfellelsen for de
tiltaltes stilling, var lagmannsretten i denne saken pliktig til å begrunne hvorfor den ikke
samtykket i ankebehandling. Det har lagmannsretten også gjort. Lagmannsrettens
begrunnelse må imidlertid vise at det har skjedd en reell og forsvarlig vurdering av om
det foreligger en ‘særlig grunn’ til å samtykke i ankebehandling. Hva som kreves i så
måte vil blant annet bero på tingrettens dom, hva som gjøres gjeldende i anken, og de
sentrale bevis- og rettsspørsmål.»
(16) Ankeutvalget slo i den saken altså fast at lagmannsretten hadde plikt til å begrunne hvorfor
det ikke ble gitt samtykke til ankebehandling. I et slikt tilfelle måtte begrunnelsen etter
ankeutvalgets syn vise at det hadde skjedd en reell og forsvarlig vurdering av om det forelå en
særlig grunn til å gi samtykke.
(17) Standpunktet ble fulgt opp i avgjørelsen inntatt i Rt-2012-1246, hvor ankeutvalget i avsnitt 20
uttaler:
«Dersom det foreligger begrunnelsesplikt, må begrunnelsen vise at det har skjedd en reell
overprøving av tingrettens dom og gi svar på hvorfor anken ikke tillates fremmet,
HR-2023-406-U, (sak nr. 22-183098STR-HRET)

4
jf. HR-2012-1307-U [Rt-2012-1047] avsnitt 18.»
(18) I saken refererer ankeutvalget videre det som er sagt i Rt-2012-1047 avsnitt 18 om hva som i
så fall kreves av begrunnelsen. Av kjennelsen fremgår det klart at de nevnte kravene til
begrunnelsen gjelder i de tilfellene hvor det foreligger begrunnelsesplikt. Det samme følger av
avgjørelsen i Rt-2013-238 avsnitt 13. I slike tilfeller må begrunnelsen altså vise at det har
skjedd en reell og forsvarlig vurdering av om det foreligger en særlig grunn til å samtykke til
ankebehandling. Hvilke krav som stilles til begrunnelsen, vil bero på tingrettens dom, hva
som gjøres gjeldende i anken, og de sentrale bevis- og rettsspørsmålene i saken.
(19) Ingen av de nevnte avgjørelsene tar stilling til hvilke krav som eventuelt må stilles til
begrunnelsen i de tilfellene hvor det ikke foreligger begrunnelsesplikt, men hvor
lagmannsretten likevel har valgt å gi en begrunnelse. Utvalget kan heller ikke se at dette er
problematisert uttrykkelig i senere avgjørelser. Både påtalemyndigheten og A har gitt uttrykk
for at begrunnelsen i slike tilfeller i utgangspunktet må oppfylle samme krav som i saker der
det foreligger begrunnelsesplikt. Til dette bemerker ankeutvalget:
(20) Når det ikke foreligger plikt til å begrunne beslutningen om ikke å gi samtykke til
ankebehandling, kan det heller ikke være grunn til å stille særlig strenge krav til den
begrunnelsen som likevel er gitt. Generelt varierer kravene til begrunnelse alt etter karakteren
av den enkelte sak, jf. uttalelsen om begrunnelseskravet for ankenektelser etter
straffeprosessloven § 321 andre ledd i Rt-2008-1764 avsnitt 106. Som en konsekvens av dette
er det oppstilt særlig strenge krav til lagmannsrettens begrunnelse i de alvorligste sakene,
jf. HR-2021-2058-A avsnitt 42 med videre henvisninger. Saken gjaldt vilkårene for
ankenektelse i de såkalte seksårssakene, det vil si saker hvor strafferammen er fengsel i mer
enn seks år, og som det før 1. januar 2020 ikke var anledning til å nekte fremmet.
Motsetningsvis kan det – så lenge de konkrete omstendighetene ikke tilsier begrunnelsesplikt
− ikke være grunn til å kreve mye av en begrunnelse for ikke å samtykke til ankebehandling i
de mindre alvorlige sakene som reguleres av § 321 første ledd. Det må likevel være et vilkår
at begrunnelsen ikke skaper tvil om resultatet i tingrettens dom eller om lagmannsrettens
forståelse av samtykkekriteriet i straffeprosessloven § 321 første ledd.
Konkret om lagmannsrettens begrunnelse
(21) På denne bakgrunn går ankeutvalget over til å vurdere lagmannsrettens begrunnelse. Det må
først tas stilling til om lagmannsretten hadde plikt til å begrunne at det ikke ble gitt samtykke
til ankebehandling.
(22) Som nevnt skal det etter § 321 fjerde ledd andre punktum gis begrunnelse når «særlige
grunner tilsier det». Om dette heter det i Rt-2012-1047 avsnitt 12:
«Når lagmannsretten samtykker i ankebehandling fordi ‘særlige grunner’ tilsier det, er det
ikke nødvendig å begrunne samtykket. Det er altså i enkelte tilfeller hvor lagmannsretten
kommer til at det ikke foreligger ‘særlige grunner’ og dermed ikke henviser saken til
ankebehandling at det må gis en begrunnelse. Dette innebærer at det også for kravet om
begrunnelse har betydning når det kan foreligge en ‘særlig grunn’ til å samtykke i
ankebehandling. Om det uttales det i Ot.prp. nr. 78 (1992–1993) side 83 gjennom et sitat
fra NOU 1992: 28 side 144:
HR-2023-406-U, (sak nr. 22-183098STR-HRET)

5
‘Slike særlige grunner kan være at avgjørelsen er særlig tvilsom, at den har
betydning utenfor den foreliggende sak, eller at den har særlig store
konsekvenser for siktede. Det siste kan f. eks. skyldes botens eller
inndragningens størrelse, avgjørelsens konsekvenser for domfeltes stilling eller
at domfellelsen medfører en særlig belastning, f. eks. hvor det er idømt bot for
uaktsom tilsidesettelse av sikkerhetsforskrifter i forbindelse med en
dødsulykke. Selv om det skulle foreligge slike forhold, vil imidlertid retten
kunne nekte samtykke når den finner det klart at anken ikke vil føre frem, slik
at den ville ha blitt nektet fremmet i medhold av annet ledd dersom samtykke
ikke hadde vært nødvendig.’»
(23) Tingretten har skrevet en grundig dom, og resultatet fremstår ikke som tvilsomt. Boten er på
36 000 kroner, slik at avgjørelsen ikke kan sies å ha særlig store økonomiske konsekvenser
for A. Utvalget kan heller ikke se at domfellelsen medfører særlige belastninger for ham for
øvrig, ut over medieomtalen og det som alltid vil være tilfellet ved en straffedom. Riktignok
synes det ikke å være mye praksis om forståelsen av IHR-forskriften og heller ikke om
hjemmelsbestemmelsene i smittevernloven §§ 1-2 og 2-3. Saksforholdet er imidlertid spesielt,
samtidig som hjemmelsspørsmålet ikke byr på tvil. Saken reiser dermed heller ikke spørsmål
av prinsipiell interesse. Ankeutvalget mener på denne bakgrunn at lagmannsretten ikke hadde
plikt til å begrunne beslutningen om ikke å gi samtykke til ankebehandling.
(24) Lagmannsretten har likevel gitt en begrunnelse. Om lovanvendelsesanken uttaler
lagmannsretten dette:
«Til anken over lovanvendelsen vises det til tingrettens dom side 11 følgende, hvor
tingretten utførlig gjennomgår hjemmelsrekken og etter en forsvarlig vurdering basert på
relevante og dekkende autoritative rettskilder på side 14 kommer til at legalitetsprinsippet
er oppfylt. Lagmannsretten deler denne vurderingen fullt ut.»
(25) I anken til lagmannsretten gjorde A gjeldende at det ikke er hjemmel for å straffe ham, fordi
smittevernloven § 2-3 fjerde ledd bare gir adgang til å forskriftsfeste varslingsplikten for
helsepersonell. Anførselen synes ikke å ha vært vinklet på samme måte ved tingrettens
behandling, og den er ikke uttrykkelig kommentert av lagmannsretten. Tingrettens drøftelse
etterlater imidlertid ikke tvil om at det var tilstrekkelig klar hjemmel for å straffe A.
Lagmannsretten har sluttet seg til tingrettens vurdering og dermed på et mer overordnet plan
tatt stilling til anførselen. På dette punktet foreligger det da ikke feil ved begrunnelsen som gir
grunnlag for opphevelse.
(26) Når det gjelder anken over bevisbedømmelsen under skyldspørsmålet, har lagmannsretten gitt
denne begrunnelsen:
«Lagmannsretten kan heller ikke se at det er svakheter ved tingrettens bevisbedømmelse.
Det vises til tingrettens bevisvurdering på sidene 8-11 hvor sykdomsbildet på skipet
beskrives i den perioden forelegget gjelder. Så langt lagmannsretten forstår er dette ytre
hendelsesforløp uomtvistet jf. tingrettens merknad side 11 syvende avsnitt. Hva gjelder
siktedes konkrete kunnskap om sykdomsbildet og hans handlinger vises det til tingrettens
dom side 14-19. Tingrettens bevisvurdering tiltres fullt ut. Det samme gjelder forståelsen
av begrepet ‘grunn til å anta’ som angir når kapteinen plikter å melde fra, se tingrettens
dom side 15 nest siste avsnitt. Hva gjelder siktedes kunnskap som ga grunnlag for at han
hadde grunn til å anta at det var smitte om bord, vises det særlig til tingrettens vurdering
på side 17 andre avsnitt. Det er i støtteskriv til anke ikke gjort gjeldende forhold som ikke
fullt ut forsvarlig er kvittert ut i tingrettens dom, og følgelig er det heller ingen alvorlige
svakheter ved dommen.»
HR-2023-406-U, (sak nr. 22-183098STR-HRET)

6
(27) I lys av tingrettens grundige vurdering er dette en tilstrekkelig begrunnelse. Den etterlater
ingen tvil om tingrettens dom eller om at spørsmålet om samtykke til ankebehandling er
vurdert etter riktige kriterier.
Konklusjon
(28) Lagmannsretten har ikke begått saksbehandlingsfeil. Anken må forkastes.
(29) Kjennelsen er enstemmig.
S L U T N I N G
Anken forkastes.
Per Erik Bergsjø Bergljot Webster Borgar Høgetveit Berg
(sign.) (sign.) (sign.)
HR-2023-406-U, (sak nr. 22-183098STR-HRET)