Sammendrag: Tjomsland, Coward, Utgård, Stang Lund og GjølstadSpørsmål var om det var en saksbehandlingsfeil at lagmannsretten tillot opplesning av en politiforklaring av en mindreårig hvor vergen ikke var gitt anledning til å være til stede under avhøret. A, som var 16 år og 9 måneder, ble avhørt av politiet som mistenkt for trusler, jf. straffelovens § 227, mot en nabo, uten at hans mor, som var hans verge, ble varslet til avhøret, jf. straffeprosesslovens § 232 tredje ledd. Lagmannsretten samtykket - under dissens fra en av meddommerne - i at aktor leste opp politiforklaringen som han mente at As forklaring i lagmannsretten ikke stemte med. A ble funnet skyldig i forholdet og dømt til en straff av betinget fengsel i 15 dager.Anken over saksbehandlingen ble tillatt fremmet for Høyesterett. Høyesterett fant at det var en feil at vergen ikke var varslet til avhøret. Bestemmelsen i straffeprosessloven § 232 tredje ledd har vært forstått slik at hovedregelen er at vergen skal varsles og gis anledning til å være til stede. Noen grunn som tilsa at vergen ikke burde gis anledning til å være til stede, forelå ikke i dette tilfellet. På grunnlag av rettspraksis kan det stilles opp enkelte veiledende prinsipper for i hvilken utstrekning ulovlige ervervede bevis skal tillates benyttet i en straffesak, jf. særlig Rt. 2003 side 549. Et utgangspunkt er at partene kan føre alle bevis som vedrører saken og at retten - på bakgrunn av det som fremkommer under hovedforhandlingen - tar stilling til hvilken vekt bevisene skal tillegges. Dersom beviset er blitt til på en ulovlig eller kritikkverdig måte, kan imidlertid retten nekte dette ført om beviset er lite å stole på eller hvor føringen av beviset vil krenke beskyttelsesverdige interesser eller representere en gjentakelse eller fortsettelse av rettsbruddet. Høyesterett fant at forholdene i denne sak ikke var slik at de reservasjoner som i rettspraksis er tatt i forhold til prinsipp om fri bevisføring, fikk anvendelse. Det ble vist til at bestemmelsen i § 232 tredje ledd ikke var unntaksfri, noe som viste at lovgiver må ha forutsatt at det kan være forsvarlig å foreta et politiavhør av en mindreårig selv om vergen ikke var gitt anledning til å være til stede. Den omstendighet at bestemmelsen i § 232 tredje ledd ikke er fulgt, kan hensyntas ved vurderingen av forklaringens vekt som bevis. Høyesterett fant at utgangspunktet måtte være at det er adgang til å lese opp en politiforklaring som en mindreårig tiltalt har avgitt selv om vergen ikke har vært gitt anledning til å være til stede under avhør. Høyesterett kom videre til at det ikke forelå konkrete forhold i denne saken som tilsa at politiforklaringen ikke burde kunne benyttes som bevis. Det var etter dette ikke nødvendig å ta stilling til aktors subsidiære anførsel om at domsresultatet ville vært det samme om forklaringen ikke hadde blitt opplest. Anken ble etter dette enstemmig forkastet.

NORGES HØYESTERETT
Den 25. mai 2004 avsa Høyesterett kjennelse i
HR-2004-00931-A, (sak nr. 2004/451), straffesak, anke,
A (advokat Arne Meltvedt)
mot
Den offentlige påtalemyndighet (statsadvokat Arild Dommersnes)
S T E M M E G I V N I N G :
(1) Dommer Tjomsland: Saken gjelder spørsmålet om det er en saksbehandlingsfeil som
fører til opphevelse av lagmannsrettens dom, at retten tillot opplesning av en
politiforklaring av domfelte som var opptatt uten at vergen var gitt anledning til å være til
stede, jf. straffeprosessloven § 232 tredje ledd.
(2) Stavanger tingrett avsa 28. november 2002 dom med slik domsslutning:
"1. A, født 00.00.85, dømmes for en overtredelse av strl. § 227, 1. straffalternativ
(post I b) til en straff av 15 dager fengsel, som gjøres betinget med 2 års
prøvetid, jf. strl. § 52 flg.
2. A frifinnes for en overtredelse av strl. § 227, 1. straffalternativ (post I a) og for
overtredelse av legemiddelloven § 31, 2. og 4. ledd, jf. § 24, 1. ledd (post II).
3. A dømmes til å betale kr. 1 000,- i saksomkostninger til statskassen."
(3) Dommen ble avsagt under dissens. En av meddommerne stemte for at A også skulle
frifinnes for tiltalen post I b.
(4) A påanket dommen for det forhold han var domfelt for. Gulating lagmannsrett besluttet å
fremme anken som bevisanke og avsa 5. februar 2004 dom med slik domsslutning:

2
"1. A, f. 00.00.85, dømmes for overtredelse av straffeloven § 227 første
straffalternativ til fengsel i 15 – femten – dager som gjøres betinget med en
prøvetid på 2 – to – år, jf. straffeloven §§ 52 flg.
2. Saksomkostninger idømmes med kroner 1 000 – ettusen –."
(5) Dommen ble avsagt under dissens, idet en av meddommerne stemte for frifinnelse.
(6) A har påanket dommen til Høyesterett. Anken gjaldt saksbehandlingen og
rettsanvendelsen. Bare anken over saksbehandlingen er tillatt fremmet.
(7) Jeg er kommet til at anken ikke kan føre frem.
(8) Bakgrunnen for det forholdet A er domfelt for, kan oppsummeres slik:
(9) A bodde hos sin mor i en enebolig som grenset opp til et borettslag hvor B var formann.
Det hadde tidligere vært flere konfrontasjoner mellom A og B. Den 11. april 2002 var B
på borettslagets lekeplass sammen med sin to år gamle datter, da hans kone ringte og sa at
det smalt i husveggen. B så at det var kastet egg mot husveggen og stuevinduet, og han
forsto at A hadde vært involvert i eggkastingen og gikk hjem til ham.
(10) Om det som deretter skjedde, uttaler lagmannsretten:
"Inne i huset var tiltalte og en kamerat. De hadde sammen kastet egg på fornærmedes
leilighet. De så at det var fornærmede som ringte på døren fra en sidedør til
hovedinngangsdøren. Tiltalte tok tak i et balltre som sto ved sideinngangsdøren og holdt
denne i hånden da han eller kameraten åpnet utgangsdøren. Fornærmede spurte etter
tiltaltes mor, som ikke var hjemme. Det ble et munnhuggeri mellom dem, og
fornærmede trakk seg umiddelbart tilbake ca 1 meter og ned en trappeavsats da han så
balltreet i tiltaltes hånd.”
(11) Lagmannsrettens uttaler videre at A gikk etter og dyttet balltreet inn i Bs mageregion. Når
det gjaldt hvilke ord domfelte benyttet ved anledningen, uttaler lagmannsretten følgende:
"Et tema i lagmannsretten har vært hvilke ord tiltalte benyttet. I avhør hos politiet 10.
mai 2002 forklarte tiltalte at han hadde stukket balltreet – men ikke hardt – inn i
mellomgulvet på fornærmede samtidig som han sa; stikk herfra ellers slår jeg deg i hjel.
Fornærmede forklarte i politiavhør 11. april 2002, samme dag som uttalelsen ble
fremsatt, at tiltalte hadde sagt at han skulle "skambanke" fornærmede og slå ham flat.
Verken tiltalte eller fornærmede kunne i lagmannsretten huske eksakt hva som ble sagt.
Lagmannsretten finner bevist at minst en av uttalelsene ble fremsatt slik det
fremkommer i politiavhørene. Begge uttalelsene innebar uansett en trussel om et
straffbart forhold med strafferamme over 6 måneders fengsel."
(12) Det springende punkt for lagmannsretten var om As opptreden og uttalelser ved
anledningen innebar en trussel om et straffbart forhold som kunne føre til en straff av
fengsel i mer enn seks måneder, og som var ”skikket til at fremkalde alvorlig Frygt”,
jf. straffeloven § 227.
(13) Under As forklaring for lagmannsretten ba aktor om å få lese opp politiforklaringen
10. mai 2002, da han mente at A nå forklarte seg annerledes enn han da hadde gjort.
A var 16 år og 9 måneder da politiforklaringen ble avgitt. Moren var As verge, men han
var på dette tidspunktet plassert på en institusjon under barnevernet. Verken vergen eller
noen representant for barnevernet var til stede under avhøret. Forsvareren bestred at det

3
var hjemmel for opplesning av politiforklaringen. Lagmannsrettens flertall – alle
dommerne med unntak av en av meddommerne – fant at politiforklaringen kunne
benyttes som bevis under hovedforhandlingen, og forklaringen ble deretter dokumentert.
(14) Saken reiser tre forskjellige spørsmål. For det første om det var en feil å avhøre A uten at
hans mor – som etter det opplyste var hans verge – var gitt anledning til å være til stede.
Dernest om en eventuell slik feil medførte at det ikke var adgang til å lese opp
politiforklaringen i retten. Og endelig om en eventuell saksbehandlingsfeil fra
lagmannsrettens side på dette punkt kan ha innvirket på dommens innhold,
jf. straffeprosessloven § 343 første ledd.
(15) Etter straffeprosesslovens § 232 tredje ledd ”bør” vergen dersom mistenkte er under
18 år, "som regel gis anledning til å være til stede under avhøret og til å uttale seg”. En
tilsvarende regel følger også av påtaleinstruksens § 8-3 annet ledd, hvor det heter at
vergene "underrettes så vidt mulig om avhøret og gis som regel anledning til å være til
stede under avhøret og til å uttale seg, herunder om forsvarerspørsmålet". Bestemmelsene
innebærer ikke at vergen har et ubetinget krav på å være til stede under avhøret. Ved
vurderingen av om varsling kan unnlates, skal det blant annet legges vekt på sakens alvor,
ulempene ved en utsettelse av avhøret, mistenktes alder og betydningen av at vergen er til
stede. Bestemmelsene er imidlertid forstått slik at hovedregelen er at vergen skal varsles
og gis anledning til å være til stede. Problemstillingen har i praksis vært formulert som et
spørsmål om politiet har hatt forsvarlig grunnlag for å foreta avhør uten at vergen har fått
anledning til å være til stede, jf. Rt 1979 side 1021.
(16) I dette tilfelle er det ikke gjort noen påtegning på avhøret om hvilke forsøk som har vært
gjort på å varsle vergen, og det er heller ikke for Høyesterett gitt nærmere opplysninger
om dette. A ble pågrepet i sitt hjem natten før avhøret. Pågripelsen skyldtes at han hadde
rømt fra barneverninstitusjonen. I politiets loggjournal er det notert at det var moren som
meldte til politiet at A var hjemme. Senere i loggen er det riktignok notert at det var As
søster som hadde meldte fra, og at ”foreldrene var bortreist”. Dette er imidlertid ikke
bekreftet, og det er heller ikke anført av aktor. Slik saken er opplyst, finner jeg derfor å
måtte legge til grunn at vergen kunne vært varslet til politiavhøret. Det forelå ingen saklig
grunn som tilsa at vergen ikke burde gis anledning til å være til stede under avhøret, og
jeg finner at det var en saksbehandlingsfeil at dette ikke skjedde. Jeg tilføyer at aktor for
Høyesterett har sagt seg enig i at det her ble begått en saksbehandlingsfeil.
(17) Spørsmålet blir så om det var en saksbehandlingsfeil at lagmannsretten tillot at
politiforklaringen ble lest opp under hovedforhandlingen. Under forberedelsen av
straffeprosessloven ble det vurdert å lovregulere i hvilken utstrekning ulovlig ervervede
bevis skulle tillates benyttet. Det ble imidlertid funnet vanskelig å utforme nærmere
lovregler om dette, og spørsmålet ble derfor overlatt til rettspraksis, se Innstilling om
rettergangsmåten i straffesaker (1969) side 197 og Ot. prp. nr 35 (1978–79) om
rettergangsmåten i straffesaker side 139.
(18) På grunnlag av rettspraksis kan det stilles opp enkelte veiledende prinsipper for denne
vurderingen. Et utgangspunkt er at partene kan føre alle bevis som vedrører saken, og at
retten – på bakgrunn av det som fremkommer under hovedforhandlingen – tar stilling til
hvilken vekt bevisene skal tillegges. Dersom beviset er blitt til på en ulovlig eller
kritikkverdig måte, kan imidlertid retten nekte dette ført om beviset er lite å stole på, eller
hvor føringen av beviset vil krenke beskyttelsesverdige interesser eller representerer en

4
gjentakelse eller fortsettelse av rettsbruddet, jf. Rt. 2003 side 549 avsnitt 17 med
henvisninger til tidligere rettspraksis. Det bemerkes at Høyesterett i den saken ikke
trengte å ta stilling til dette spørsmålet, fordi retten fant det ”åpenbart” at den aktuelle
forklaringen ikke hadde hatt betydning for lagrettens avgjørelse av skyldspørsmålet. Jeg
tilføyer at problemstillingen også er behandlet i Høyesteretts kjennelse 19. desember 2003
(sak 2003/1137).
(19) Etter mitt syn er ikke forholdene i denne saken slik at de reservasjoner som i rettspraksis
er tatt i forhold til prinsippet om fri bevisføring, får anvendelse. Bestemmelsen i
straffeprosessloven § 232 tredje ledd er – som jeg tidligere har redegjort for – ikke
unntaksfri. I visse tilfeller tilsier motstående hensyn at hovedregelen må vike. Dette viser
at lovgiver må ha forutsatt at det kan være forsvarlig å foreta et politiavhør av en
mindreårig selv om vergen ikke er gitt anledning til å være til stede. Det er for øvrig
vergens adgang til å være til stede som reguleres av § 232 tredje ledd. Dersom vergen
ikke benytter seg av denne adgangen, vil avhøret likevel kunne avholdes. Og selv om det
selvsagt er viktig at vergen varsles til avhøret, kan det være grunn til å påpeke at det er
den mindreåriges – ikke vergens – forklaring som skal opptas. Som fremholdt av
lagmannsrettens flertall vil den omstendighet at bestemmelsen i straffprosessloven § 232
tredje ledd ikke er fulgt, kunne hensyntas ved vurderingen av forklaringens vekt som
bevis. Etter mitt syn må utgangspunktet på denne bakgrunn være at det er adgang til å lese
opp en politiforklaring som en mindreårig tiltalt har avgitt selv om vergen ikke har vært
gitt anledning til å være til stede under avhøret. Dette standpunkt er også inntatt av
Bjerke-Keiserud: Straffeprosessloven 3. utg. side 836.
(20) Det er i dette tilfelle ikke tale om en spesielt alvorlig sak. Det fremgår av
avhørsprotokollen at A både ble gjort kjent med sin rett til å nekte å avgi forklaring og
med sin rett til å la seg bistå av forsvarer på ethvert trinn av saken. A avga forklaring for
lagmannsretten, og han ville da kunne kommentere forhold i tilknytning til selve
politiavhøret. Jeg nevner i den forbindelse at også moren møtte og forklarte seg for
lagmannsretten. A ville videre – i samsvar med straffeprosessloven § 290 – kunne
supplere eller korrigere det han hadde forklart tidligere. Både As og fornærmedes
politiforklaringer ble for lagmannsretten dokumentert som supplement til deres
forklaringer for retten. Også kameraten til A som var til stede på det aktuelle tidspunkt,
avga forklaring. Jeg tilføyer at når rettens flertall kom til at truslene var egnet til å
fremkalle alvorlig frykt, la den vekt på at tiltalte ”hadde et balltre på mellom 50 og 60 cm
i hånden som han stakk i mageregionen på fornærmede samtidig som trusselen ble
fremsatt”. – Jeg finner på denne bakgrunn at det ikke foreligger konkrete forhold i denne
saken som tilsier at politiforklaringen ikke skulle vært benyttet som bevis.
(21) Når jeg er kommet til at det ikke var en saksbehandlingsfeil at lagmannsretten tillot
politiforklaringen opplest, er det ikke nødvendig for meg å ta stilling til aktors subsidiære
anførsel om at domsresultatet ville blitt det samme om forklaringen ikke hadde blitt
opplest.
(22) Jeg stemmer etter dette for denne
K J E N N E L S E :
Anken forkastes.

5
(23) Dommer Coward: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(24) Dommar Utgård: Det same.
(25) Dommer Stang Lund: Likeså.
(26) Dommer Gjølstad: Likeså.
(27) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
K J E N N E L S E :
Anken forkastes.