Dato: 2025-12-19

Sammendrag: Fredrikstad kommune har hatt eiendomsskatt i en årrekke. Etter hovedregelen skal eiendommene verdsettes ved allmenn taksering hvert tiende år. Takseringen kan utsettes i inntil tre år, jf. eigedomsskattelova § 8 A-3.

Bystyret vedtok i desember 2021 å skrive ut eiendomsskatt på grunnlag av nye takster. Fire private parter, som hadde fått vesentlig økt eiendomsskatt, reiste søksmål om gyldigheten av bystyrets vedtak og de individuelle klagevedtakene som gjaldt deres eiendommer.

Spørsmålet for Høyesterett var om fristene for ny allmenn taksering var oversittet, og om dette i så fall medførte delvis ugyldighet som følge av at kommunen skulle ha benyttet laveste skattesats, jf. eigedomsskattelova § 13.

Høyesterett har for det første kommet til at fristene var oversittet. At kommunen hadde kontorjustert de tidligere takstene, jf. eigedomsskattelova § 8 A-4, som innebærer en økning av takstene og en forlengelse av deres gyldighet, medførte ikke at fristene for ny allmenn taksering ble skjøvet ut i tid eller opphørte å gjelde.

Videre mente Høyesterett at fristoversittelsen ikke medførte at kommunen skulle ha benyttet laveste skattesats, jf. § 13. Bestemmelsen gjelder «første året» kommunen skriver ut eiendomsskatt, men også der eiendomsskatt gjeninnføres etter et opphold. Fredrikstad kommune hadde kontorjustert takstene og dermed forlenget takstenes gyldighet i hele perioden fra fristutløpet og fram til skatt ble skrevet ut basert på de nye takstene. Det hadde derfor ikke vært et opphold i utskrivingen av eiendomsskatt.

Dommen avklarer forholdet mellom allmenn taksering og kontorjustering i eigedomsskattelova, samt om oversittelse av fristene for ny allmenn taksering utløser plikten til å benytte laveste skattesats etter § 13.

D O M
avsagt 19. desember 2025 av Høyesterett i avdeling med
dommer Per Erik Bergsjø
dommer Erik Thyness
dommer Are Stenvik
dommer Thomas Chr. Poulsen
dommer Therese Steen
HR-2025-2545-A, (sak nr. 25-073624SIV-HRET)
Anke over Borgarting lagmannsretts dom 6. mars 2025
A
B (advokat Bettina Banoun)
C
D (advokat Elisabeth Lian Haugsdal – til prøve)
mot
Fredrikstad kommune (advokat Hakon Huus-Hansen – til prøve)

2
S T E M M E G I V N I N G
(1) Dommer Poulsen:
Sakens spørsmål og bakgrunn
(2) Saken gjelder gyldigheten av vedtak om utskriving av eiendomsskatt for 2022 i Fredrikstad
kommune. Utskrivingen skjedde på grunnlag av en ny allmenn taksering, og spørsmålet er
om fristene for slik taksering i eigedomsskattelova er oversittet, og om vedtaket derfor er
delvis ugyldig fordi skatten er skrevet ut med for høy skattesats.
(3) Eiendomsskatt er en objektskatt som kan pålegges eierne av fast eiendom i en kommune.
Skatten beregnes med utgangspunkt i eiendommens markedsverdi. Eiendommene skal som
hovedregel verdsettes ved individuelle takster, og etter eigedomsskattelova § 8 A-3 andre
ledd skal det i utgangspunktet være en allmenn taksering hvert tiende år. Hvis det
foreligger særlige forhold, kan taksering framskyndes eller utsettes med inntil tre år.
(4) Fredrikstad kommune har i en årrekke skrevet ut eiendomsskatt på fast eiendom i
kommunen. I 2003 vedtok kommunestyret å omtaksere alle skattepliktige eiendommer i
kommunen, og det ble foretatt en allmenn taksering for perioden 2005–2015. Takseringen
dannet grunnlaget for beregning av eiendomsskatt i disse årene. I stedet for å gjennomføre
en ny allmenn taksering med virkning fra 2016, foretok kommunen en såkalt
kontorjustering av takstene. En kontorjustering er en begrenset prosentvis økning av
takstsummene fastsatt ved den siste allmenne takseringen, jf. eigedomsskattelova § 8 A-4.
De justerte takstene fra 2016 ble videreført for skatteårene 2017–2019. Kommunen foretok
nye kontorjusteringer med virkning for skatteårene 2020 og 2021.
(5) I desember 2020 besluttet bystyret at det skulle foretas en ny allmenn taksering, slik at
«alle eiendommer i Fredrikstad skal omtakseres med virkning fra 01.01.2022». Bystyret
fattet så 9. desember 2021 vedtak om utskriving av eiendomsskatt for skatteåret 2022
basert på nye takster. Det er punkt 14 i bystyrevedtaket som regulerer eiendomsskatt. Her
heter det blant annet:
«14.1. Det utskrives eiendomsskatt for 2022 i henhold til Lov om eigedomsskatt av
6. juni 1975 § 3 a på alle faste eiendommer i hele kommunen.
14.2. Ved utskriving av eiendomsskatt for 2022 gjøres det i henhold til
eiendomsskattelovens § 8 A-3, med takster vedtatt 1. mars 2022 med virkning fra
1. januar 2022, jf. eiendomsskattelovens § 14. I henhold til § 8 A-2 vil
skattegrunnlaget for bustader og fritidsbustader bli sett til verdet multiplisert med 0,7.
…
14.5. Med hjemmel i eiendomsskattelovens § 12 litra a skal ‘skatteøre for bustaddelen
i eigedomar med sjølvstendig bustaddelar og fritidseigedomar’ være 3,4 ‰.»
(6) Satsen ble senere redusert til 3,1 promille. For 2023 og 2024 ble satsen satt til 3,2 promille.
HR-2025-2545-A, (sak nr. 25-073624SIV-HRET)

3
(7) De nye takstene førte til at skattegrunnlaget økte vesentlig for en rekke boliger og
fritidseiendommer i Fredrikstad kommune for skatteåret 2022. Lagmannsretten har bygget
på opplysninger fra kommunen om at skattebelastningen økte for om lag én tredjedel av
eiendommene, og at dette særlig gjaldt fritidseiendommene på grunn av prisøkningen i
markedet siden 2005.
(8) I august 2023 sendte advokat Bettina Banoun søksmålsvarsel til Fredrikstad kommune på
vegne av «Komitéen – Nei til økt eiendomsskatt i Fredrikstad kommune». Her framgikk
det at man vurderte gruppesøksmål med krav om at kommunens vedtak om, og utskriving
av eiendomsskatt, for 2022 og 2023 skulle kjennes ugyldig.
(9) I stedet for gruppesøksmål tok de fire private partene i saken her 24. oktober 2023 ut
søksmål mot kommunen som et såkalt pilotsøksmål. For disse førte de nye takstene til en
flerdobling av takstgrunnlag og årlig eiendomsskatt for tre fritidseiendommer og én
boligeiendom. I stevningen ble det lagt ned påstand om at punkt 14 i bystyrevedtaket
9. desember 2021 kjennes ugyldig som følge av at eigedomsskattelovas frister for
gjennomføring av ny allmenn taksering ikke er overholdt. Det ble også krevd
tilbakebetaling av ulovlig innkrevet eiendomsskatt for årene 2022 og framover. De private
partene gjorde videre gjeldende at de konkrete klagevedtakene for deres eiendommer måtte
oppheves.
(10) Søndre Østfold tingrett avsa 22. mars 2024 dom med slik domsslutning:
«1. Klagevedtak datert 21. september 2023 for ---veien 00 i Fredrikstad
kommune (gnr. 00 bnr. 00), oppheves.
2. Klagevedtak datert 21. september 2023 for --- vei 00 i Fredrikstad kommune
(gnr. 000, bnr. 000), oppheves.
3. For øvrig frifinnes Fredrikstad kommune.
4. I sakskostnader betaler saksøkerne, en for alle og alle for en,
234 300 – tohundreogtrettifiretusentrehundre – kroner til Fredrikstad
kommunen innen 2 – to – uker etter forkynnelsen av dommen.»
(11) Tingretten la til grunn at bystyrevedtaket 9. desember 2021 om utskriving av
eiendomsskatt er gyldig. Klagevedtakene for to av de private partene ble imidlertid kjent
ugyldig på grunn av saksbehandlingsfeil i form av mangelfull begrunnelse.
(12) De fire private partene anket til Borgarting lagmannsrett over «hovedspørsmålet om
utskriving av eiendomsskatten og sakskostnadene». Anken gjaldt rettsanvendelsen.
Lagmannsretten avsa 6. mars 2025 dom med slik domsslutning:
«1. Anken forkastes.
2. Hver av partene bærer egne sakskostnader for begge instanser.»
(13) De private partene har anket til Høyesterett over rettsanvendelsen. Fredrikstad kommune
anket særskilt over lagmannsrettens sakskostnadsavgjørelse. Ved at de private partenes
anke ble tillatt fremmet, falt den særskilte sakskostnadsanken bort som gjenstandsløs.
HR-2025-2545-A, (sak nr. 25-073624SIV-HRET)

4
(14) Etter at ankeforhandlingen i Høyesterett var avsluttet, ble partene bedt om skriftlig å
kommentere enkelte spørsmål knyttet til eigedomsskattelova § 13, jf. tvisteloven
§ 30-11 andre ledd, jf. § 9-17 andre ledd. Saken står i det vesentlige i samme stilling som
for de tidligere instansene.
Partenes syn på saken
(15) De ankende partene – A, B, C og D – har i korte trekk gjort gjeldende:
(16) Eigedomsskattelova § 8 A-3 oppstiller en klar ytre ramme for når kommunen kan foreta en
ny allmenn taksering. Hvis fristen oversittes, kan kommunen likevel omtaksere. Men ved
utskriving av eiendomsskatt som er basert på de nye takstene, må kommunen benytte
laveste skattesats og deretter følge opptrappingsreglene i eigedomsskattelova § 13. Dette
ville gitt betydelig lavere beskatning, med henholdsvis 1, 2 og 3 promille i årene
2022–2024 i stedet for en sats på 3,1 promille i 2022 og 3,2 promille i 2023 og 2024.
(17) Justeringen av takstene etter eigedomsskattelova § 8 A-4 om kontorjustering fører ikke til
at fristene for å foreta ny allmenn taksering i § 8 A-3 opphører å gjelde. En slik fortolkning
ville stride mot legalitetsprinsippet og lovskravet i Den europeiske
menneskerettskonvensjon (EMK). At kommunen i årene etter fristutløpet har kontorjustert
takstene, har heller ingen betydning for spørsmålet om laveste skattesats skulle vært
benyttet, jf. § 13.
(18) Siden Fredrikstad kommune har oversittet fristen for å foreta ny allmenn taksering, og
eiendomsskatten basert på de nye takstene ikke ble skrevet ut med skattesatsene i § 13, er
utskrivingsvedtaket og de individuelle klagevedtakene delvis ugyldige.
(19) De ankende partene har lagt ned slik påstand:
«1. Fredrikstad kommunes bystyrevedtak datert 9. desember 2021 punkt 14 er
ugyldig.
2. Søndre Østfold tingretts domsslutning punkt 1 og 2 stadfestes.
3. Klagevedtak datert 21. september 2023 for --- 00, 000/0/00, oppheves.
4. Klagevedtak datert 25. april 2023 for --- 00, 000/0000, oppheves.
5. Ankende parter har krav på tilbakebetaling av ulovlig innkrevd
eiendomsskatt for årene 2022 og fremover, med tillegg av renter etter
forskrift av 18. desember 1987 nr. 977 om morarente på eiendomsskatt.
6. Ankende parter tilkjennes sakskostnader for alle instanser.»
(20) Ankemotparten – Fredrikstad kommune – har i korte trekk gjort gjeldende:
(21) Kommunens vedtak om å skrive ut eiendomsskatt basert på de nye takstene er ikke
ugyldig. De individuelle vedtakene er heller ikke ugyldige på dette grunnlaget.
HR-2025-2545-A, (sak nr. 25-073624SIV-HRET)

5
(22) Historisk har de omtvistede fristene regulert takstenes gyldighetstid. Fristene har aldri
begrenset kommunens adgang til å taksere på nytt. Etter innføringen av
eigedomsskattelova § 33 tredje ledd i 1977 har fristene bare vært ordensregler uten
egentlig rettslig betydning. Paragraf § 33 tredje ledd er videreført i den nåværende § 8 A-4.
At eiendomsskatt skrives ut på bakgrunn av en allmenn taksering der fristene er oversittet,
utløser ikke plikten til å bruke minimumssatsen i § 13. Dersom fristene er oversittet, er det
derfor uten betydning for utskrivingsvedtakets gyldighet.
(23) Uansett er ikke fristen oversittet. Det følger av § 8 A-4 andre ledd andre punktum at
fristene for ny allmenn taksering ikke gjelder for kontorjustering. Det innebærer at fristene
i § 8 A-3 opphører å gjelde der kommunen foretar kontorjustering etter § 8 A-4.
Kontorjustering viderefører gyldigheten av den sist gjennomførte takseringen. Slik
kontorjustering må skje innen treårsfristen, men trenger ikke gjentas hvert år. Denne
forståelsen av §§ 8 A-3 og 8 A-4 er fullt ut forenlig med legalitetsprinsippet.
(24) Fredrikstad kommune har lagt ned slik påstand:
«1. Ankene forkastes.
2. Fredrikstad kommune tilkjennes sakskostnader for alle instanser.»
Mitt syn på saken
Innledende bemerkninger
Generelt om eiendomsskatt
(25) Eiendomsskatt er som nevnt en såkalt objektskatt som pålegges eierne av fast eiendom i en
kommune. At det er en objektskatt, innebærer at skatten i utgangspunktet ikke knyttes til
hvilken nytte den enkelte eieren har av eiendommen, men til eiendommens objektiviserte
verdi, jf. HR-2017-1258-A Hjelmeland kommune avsnitt 66. Skatten utskrives årlig og
utgjør en andel av markedsverdien, beregnet i promille. Etter eigedomsskattelova § 2 er det
kommunen som avgjør om det skal skrives ut eiendomsskatt, og skatten tilfaller
kommunen. Utskriving må skje innenfor de rammene som oppstilles i eigedomsskattelova,
jf. § 1, se også HR-2019-1198-A gruppesøksmål Oslo avsnitt 47.
(26) Som eksempler på slike rammer som loven setter, nevner jeg § 3 om
utskrivingsalternativer, det vil si hvilke eiendommer eiendomsskatt kan skrives ut på, § 5
som fritar visse eiendommer fra eiendomsskatt, og § 7 som gir kommunen fullmakt til å
frita en del andre eiendommer. I § 11 er det bestemmelser om minimums- og
maksimumssatser og mulighet for å benytte bunnfradrag for bolig- og fritidseiendommer.
Paragraf 13 første ledd inneholder regler om hvor høy skattesatsen kan være det første året
kommunen skriver ut eiendomsskatt, samt regler om årlig økning av skattesatsen. Jeg
kommer tilbake til denne bestemmelsen senere. I § 14 fastsettes frister for utskriving av
skatt.
(27) Lovens kapittel 3 inneholder bestemmelser om skattegrunnlaget – det vil si det grunnlaget
som eiendomsskatten skal beregnes på bakgrunn av. Paragraf 8 A-1 første ledd fastsetter at
eiendomsskatten skal «reknast ut etter verdet som eigedomen vert sett til etter reglane i
HR-2025-2545-A, (sak nr. 25-073624SIV-HRET)

6
§§ 8 A-2 til 8 A-4». Etter § 8 A-2 første ledd første og andre punktum skal verdsettelsen av
en eiendom baseres på omsetningsverdi ved fritt salg, og skattegrunnlaget utgjør
70 prosent av omsetningsverdien.
(28) Paragraf § 8 A-3 inneholder hovedregelen om verdsetting ved allmenn taksering. I
bestemmelsens andre ledd oppstilles fristreglene som jeg allerede har nevnt, og som står
sentralt i saken. Jeg kommer snart nærmere tilbake til disse. Paragraf 8 A-4 gir
bestemmelser om kontorjustering, som er et alternativ til ny allmenn taksering.
Kontorjustering innebærer en prosentvis oppjustering av takstene, maksimalt 10 prosent av
den opprinnelige taksten for hvert år som går etter utløpet av 10-årsfristen i § 8 A-3 andre
ledd.
(29) Jeg nevner også at § 8 C-1 inneholder en regel om alternativ verdsetting av boliger ved
bruk av formuesgrunnlag istedenfor taksering. Med formuesgrunnlag menes den verdien
av eiendommen som har vært benyttet for å fastsette formues- og inntektsskatt året før det
aktuelle eiendomsskatteåret, jf. skatteloven § 4-10 andre til fjerde ledd. Bestemmelsen ble
innført ved endringslov 7. desember 2012 nr. 73 med virkning fra skatteåret 2014.
Problemstillingene i denne saken
(30) Kjernespørsmålet i saken er hvilken betydning § 8 A-4 andre ledd siste punktum, som
fastsetter at «fristreglane i § 8 A-3 andre ledd gjeld ikkje for kontorjustering», har for
fristreglene i § 8 A-3 andre ledd. Partene er uenige om kontorjusteringer påvirker fristene
for å foreta ny allmenn taksering, enten ved at fristene skyves ut i tid eller opphører å
gjelde. Hvis fristene er oversittet, er det videre spørsmål om slik fristoversittelse medfører
at vedtaket om utskriving av eiendomsskatt basert på de nye takstene er delvis ugyldig,
fordi kommunen i så fall skulle benyttet laveste skattesats, jf. § 13.
Legalitetsprinsippet – særlig om betydningen på skatterettens område
(31) Det følger av legalitetsprinsippet at myndighetenes inngrep overfor den enkelte må ha
grunnlag i lov, jf. Grunnloven § 113. Skattlegging er et slikt inngrep som krever hjemmel i
lov, jf. for eksempel HR-2025-563-A Elopak avsnitt 55. Hva legalitetsprinsippet nærmere
innebærer på skatterettens område, framgår av HR-2024-2073-A New York-filial avsnitt
52:
«Som fremhevet av Høyesterett i Rt-2014-1281 Z-huset avsnitt 48 gjelder det på
skatterettens område ikke et strengt legalitetsprinsipp, i den forstand at tolkningstvil
skal løses til fordel for skattyterne. Legalitetsprinsippet tilsier at lovens ordlyd står
sentralt ved tolkningen, men tolkningstvil må løses ut fra det som er best i samsvar
med en avveining av samtlige rettskildefaktorer, og som sikrer tilstrekkelig klarhet og
forutsigbarhet for borgerne.»
(32) Lovens ordlyd står med andre ord sentralt, men er ikke nødvendigvis avgjørende. Er det
tvil om hvordan lovens ordlyd skal forstås, må tvilen løses ut fra en avveining av samtlige
rettskildefaktorer på en måte som sikrer klarhet og forutsigbarhet.
HR-2025-2545-A, (sak nr. 25-073624SIV-HRET)

7
(33) De kvalitative kravene til hjemmelen innebærer videre at loven må være tilgjengelig og så
presis som forholdene tillater, se HR-2018-1907-A Blom Fiskeoppdrett avsnitt 51 med
videre henvisninger.
(34) Kravet til lovhjemmel må riktignok nyanseres, blant annet ut fra hvilket område en
befinner seg på, arten av inngrepet, hvordan det rammer og hvor tyngende det er overfor
den som rammes, jf. for eksempel HR-2021-2510-A avsnitt 51 med videre henvisning.
(35) Innenfor skatteretten er det derfor ikke gitt at hjemmelskravet skal praktiseres like strengt
ved regler som gjelder myndighetenes saksbehandling ved utskriving av skatt, som der det
er snakk om å regulere skatteplikten som sådan. Men også i de førstnevnte tilfellene setter
hjemmelskravet klare grenser for tolkninger som er til skattyternes ugunst. Et eksempel i så
måte er absolutte frister som er satt av hensyn til borgerne.
(36) Her finner jeg grunn til å nevne HR-2019-1198-A gruppesøksmål Oslo, som gjaldt
tolkningen av eigedomsskattelova § 14 andre ledd tredje punktum. Denne bestemmelsen
fastsetter en for kommunen lempeligere frist for å skrive ut eiendomsskatt det «første året»
slik skatt blir skrevet ut. Høyesteretts flertall kom til at det måtte legges stor vekt på
ordlyden, som syntes å utelukke tilfeller hvor en kommune gjeninnfører eiendomsskatt,
selv om det skulle gå mange år før det skjer. Det ble også lagt vekt på en
forarbeidsuttalelse om forståelsen av det samme uttrykket et annet sted i samme paragraf,
som ga uttrykk for at loven skulle tas på ordet. Om betydningen av kommunens behov for
å forberede vedtakene i en situasjon der det hadde vært mange års opphold i utskrivingen
av eiendomsskatten, uttaler førstvoterende i avsnitt 104–105:
«Jeg er enig med kommunen i at omfanget av det arbeidet kommunen måtte utføre i
2015–2016 for å forberede og utskrive eiendomsskatt i Oslo, ikke var mindre fordi
kommunen hadde hatt eiendomsskatt på 1990-tallet. Reelt sett var derfor situasjonen
sammenlignbar med en førstegangsutskriving.
Men samtidig vil enhver utsettelse av fristen være til skattyternes ugunst. I dette
tilfellet trekker lovens ordlyd og forståelsen av samme begrepet et annet sted i
§ 14 nokså entydig i skattyternes favør. Etter min mening kan en domstol da ikke
legge avgjørende vekt på hvordan den måtte mene at en avveining av partenes
motstående interesser bør slå ut.»
(37) Det er videre klart at ileggelse av skatt er et inngrep i eiendomsretten som er vernet etter
EMK protokoll 1 artikkel 1 (P1-1), jf. for eksempel Den europeiske
menneskerettsdomstols (EMD) dom 14. oktober 2010 Shchokin mot Ukraina avsnitt 49.
For at et slikt inngrep skal være i samsvar med konvensjonen, må det være «hjemlet ved
lov», og dermed oppfylle lovskravet i EMK. På samme måte som Grunnloven § 113
innebærer dette kvalitative krav, nærmere bestemt at lovhjemmelen må være «accessible to
the persons concerned, precise and foreseeable in its application», jf. Shchokin-dommen
avsnitt 51.
HR-2025-2545-A, (sak nr. 25-073624SIV-HRET)

8
Har Fredrikstad kommune oversittet fristen for ny allmenn taksering i
eigedomsskattelova § 8 A-3 andre ledd?
Innledning
(38) Problemstillingene saken reiser, er altså for det første om kommunen har oversittet fristen
for ny allmenn taksering. Hvis fristen er oversittet, er det videre spørsmål om slik
fristoversittelse medfører at vedtaket om utskriving av eiendomsskatt basert på de nye
takstene er delvis ugyldig, fordi kommunen i så fall skulle benyttet laveste skattesats med
gradvis opptrapping.
(39) Jeg ser først på spørsmålet om kommunen har oversittet fristen for ny allmenn taksering.
Dette beror på en tolkning av bestemmelsene i eigedomsskattelova §§ 8 A-3 og 8 A-4. Mer
konkret er det spørsmål om kontorjustering etter § 8 A-4 medfører at fristene for ny
allmenn taksering i § 8 A-3 skyves ut i tid eller opphører å gjelde.
Ordlyden i eigedomsskattelova §§ 8 A-3 og 8 A-4
(40) Eigedomsskattelova § 8 A-3 første og andre ledd lyder slik:
«§ 8 A-3. Verdsetjing
(1) Eigedomen skal verdsetjast ved takst.
(2) Det skal vere ei allmenn taksering i kommunen kvart tiande år. Dersom det
ligg føre særlege tilhøve, kan kommunestyret avgjere at ny taksering skal
skje tidlegare eller seinare enn dette, men ikkje seinare enn tre år etter at
siste allmenne taksering skulle ha skjedd. Kommunen dekkjer kostnadene
ved taksering, og kommunestyret utnemner dei personane som skal stå for
takseringa.»
(41) Første ledd fastsetter hovedregelen om verdsetting – at eiendommen skal verdsettes ved
takst. Andre ledd pålegger kommunen å gjennomføre allmenn taksering hvert tiende år.
Etter ordlyden framstår andre ledd som et pålegg som må følges dersom eiendomsskatt
utskrives, jf. «skal». Jeg minner her om at eigedomsskattelova er en fullmaktslov, og at
kommunen må holde seg innenfor lovens rammer når skatt skrives ut. Rent språklig
framstår andre ledd første punktum derfor klart nok ikke som en ordensforskrift.
(42) Jeg kan slutte meg til det lagmannsretten sier i dommen på side 10 om forståelsen av
ordlyden i andre ledd:
«Basert på en språklig forståelse av ordlyden gis det i ekstl. § 8 A-3 annet ledd første
punktum en hovedregel om at alle eiendommer skal verdsettes samtidig hvert ‘tiande
år’. Denne taksten skal ligge fast i en tiårsperiode. Etter ordlyden i annet ledd annet
punktum åpnes det for unntak dersom det foreligger ‘særlege tilhøve’. I så fall kan ny
allmenn taksering skje tidligere eller senere enn tiårsfristen, men ordlyden setter en
lengstefrist på tre år, jf. formuleringen ‘men ikkje seinare enn tre år etter at siste
allmenne taksering skulle ha skjedd’. Lagmannsretten mener – i likhet med tingretten
– at ordlyden her isolert tilsier at det gjelder en ytre tidsgrense for at det må foretas ny
allmenn taksering innen 13 år.»
HR-2025-2545-A, (sak nr. 25-073624SIV-HRET)

9
(43) Ordlyden i § 8 A-3 andre ledd peker altså i retning av en ytre tidsgrense for hvor lenge
eiendomsskatt kan skrives ut basert på tidligere takster. Men paragrafen kan ikke tolkes
isolert. Den må ses i sammenheng med andre bestemmelser i loven. Av særlig betydning
her er § 8 A-4 om kontorjustering, siden den paragrafen viser til § 8 A-3 og sier noe om
forholdet til reglene der. Bestemmelsen har slik ordlyd:
«§ 8 A-4. Kontorjustering
(1) I staden for ny allmenn taksering kan kommunestyret gjere vedtak om auke
av det verdet (taksten) som eigedomen blei sett til ved den siste allmenne
takseringa for utskriving av eigedomsskatt. Kommunestyret kan dessutan
gjere vedtak om at det skal gjerast eit tilsvarande tillegg for dei eigedomane
som er verdsett særskild før eit tidspunkt som kommunestyret fastset.
(2) Auken kan skje stegvis over fleire år, men må ikkje vere meir enn 10 prosent
av det opphavlege skattegrunnlaget for kvart år etter 10-årsfristen for den
siste allmenne takseringa, likevel slik at skatteåret 1983 vert rekna som
første året for slikt tillegg. Fristreglane i § 8 A-3 andre ledd gjeld ikkje for
kontorjustering.»
(44) Som jeg allerede har vært inne på, betyr kontorjustering at de allerede foreliggende
takstene økes uten at det foretas ny taksering. Første ledd gir uttrykk for at kontorjustering
skal være et alternativ til ny allmenn taksering – «i staden for». Dette må innebære at de to
bestemmelsene i §§ 8 A-3 og 8 A-4 ikke kan tolkes slik at kontorjustering i praksis
utelukkes.
(45) Paragraf 8 A-4 andre ledd første punktum gir rettslige rammer for hvor mye takstene kan
økes ved kontorjustering. Andre ledd andre punktum fastsetter at fristreglene i § 8 A-3 for
ny allmenn taksering ikke «gjeld … for kontorjustering». Den mest naturlige forståelsen av
det sistnevnte er at kontorjustering kan foretas uavhengig av fristene i § 8 A-3, altså
uavhengig av både 10-årsfristen og 3-årsfristen. Dette må imidlertid leses i sammenheng
med første ledd første punktum om at kontorjustering er et alternativ til ny allmenn
taksering. Det må bety at kontorjustering først kan skje etter utløpet av 10-årsfristen
§ 8 A-3. Dette følger også av beregningsregelen i andre ledd første punktum. Men
ordlyden setter ingen begrensninger med hensyn til hvor mange år kontorjustering kan skje
etter utløpet av fristen.
(46) Selv om ordlyden ikke oppstiller noen begrensninger med hensyn til hvor mange år
kontorjustering kan foretas, er det likevel nærliggende å forstå bestemmelsen slik at
markedsverdiprinsippet i § 8 A-2 og kravet om likebehandling setter grenser for hvor langt
en kommune kan foreta kontorjusteringer i stedet for å gjennomføre ny allmenn taksering.
Det er ikke grunn til å gå nærmere inn på dette her.
(47) Lest isolert sier § 8 A-4 andre ledd andre punktum bare noe om fristreglenes betydning for
kontorjustering, og ikke noe om fristreglene for ny allmenn taksering fortsatt gjelder når
det gjennomføres kontorjustering. Men hvis kommunen kan kontorjustere, må det samtidig
bety at de opprinnelige takstene står ved lag. Det er jo nettopp disse tidligere takstene som
justeres. Derfor er det naturlig å lese loven slik at et vedtak om kontorjustering forlenger
takstenes gyldighet.
HR-2025-2545-A, (sak nr. 25-073624SIV-HRET)

10
(48) Paragraf 8 A-4 sier altså ikke noe direkte om hvilken betydning kontorjustering skal ha for
fristene for ny allmenn taksering i § 8 A-3 andre ledd. Siden gyldigheten av takstene
forlenges, er det mulig å tolke § 8 A-4 andre ledd andre punktum slik at fristene for ny
allmenn taksering skyves ut tid, slik kommunen gjør gjeldende, og underinstansene har lagt
til grunn. Men det er etter min mening ikke den mest naturlige forståelsen av ordlyden.
Som jeg allerede har understreket, heter det i § 8 A-4 andre ledd andre punktum at
fristreglene i § 8 A-3 andre ledd ikke gjelder «for» kontorjustering. Det står ikke at fristene
ikke gjelder «når» det kontorjusteres. Og selv om et vedtak om kontorjustering forlenger
takstenes gyldighet, kan det ikke rekke lenger enn vedtaket rekker. Takstenes gyldighet
forlenges ikke som sådan, men som en konsekvens av at de justeres for det aktuelle
skatteåret. Kontorjustering innebærer altså ikke at takstenes gyldighet forlenges på
ubestemt tid.
(49) Fra ordlyden i bestemmelsene utleder jeg sammenfatningsvis at fristene i § 8 A-3 andre
ledd regulerer takstenes gyldighetstid, og at kommunen må forholde seg til disse ved
utskriving av eiendomsskatt. Dersom det foretas kontorjustering etter § 8 A-4, forlenges
takstenes gyldighet. Bestemmelsene etterlater imidlertid tolkningstvil med hensyn til
spørsmålet om kontorjustering medfører at fristene for ny allmenn taksering i
§ 8 A-3 fortsatt gjelder, eller om de skyves ut i tid eller opphører å gjelde. Siden ordlyden
ikke gir noe klart svar på dette spørsmålet, må andre kilder trekkes inn.
Lovhistorikk og forarbeider
(50) Forløperen til regelen i eigedomsskattelova § 8 A-3 om allmenn taksering var den tidligere
byskatteloven 18. august 1911 nr. 9 § 4. Etter denne bestemmelsens første ledd skulle
skattegrunnlaget fastsettes ved taksering, og alminnelig taksering skulle foretas hvert
tiende år. Bystyret hadde myndighet til «under særegne forhold» å beslutte at ny taksering
skulle finne sted tidligere, men ingen mulighet til å utsette takseringen.
(51) Ved en endring av byskatteloven § 4 i 1921 ble kommunene gitt anledning til utsettelse av
takseringen i inntil tre år ved særegne forhold. Slik beslutning krevde samtykke fra
Finansdepartementet. I forarbeidene ga Finansdepartementet klart uttrykk for at en
mulighet for bystyrene til å utsette fristen for ny allmenn taksering, og dermed forlenge
gyldigheten av de tidligere takstene, krevde lovendring, jf. Ot.prp. nr. 38 (1920) side 93.
(52) Byskatteloven § 4 sto uendret fram til midten av 1970-tallet. Eigedomsskattelova ble
vedtatt i 1975, og det meste av loven trådte i kraft 1. januar 1976. Loven bygget på at
eiendomsskatt skulle skrives ut på grunnlag av likningstakstene, jf. den tidligere § 8 første
ledd. Denne bestemmelsen skulle imidlertid ikke tre i kraft før det hadde blitt etablert et
nytt takseringssystem for fast eiendom. Etter eigedomsskattelova § 33 andre ledd skulle
derfor blant annet byskatteloven § 4 om allmenn taksering «halde fram å gjelda» inntil den
nye § 8 trådte i kraft.
(53) Ved en lovendring i 1977 ble det lagt til et nytt tredje ledd i eigedomsskattelova § 33 som
lød slik:
«Kommunestyret kan gjere vedtak om at den siste almenne verdsetjinga for utskriving
av eigedomsskatt, skal gjelde fram til reglane i § 8 vert sette i kraft».
HR-2025-2545-A, (sak nr. 25-073624SIV-HRET)

11
(54) Med denne bestemmelsen fikk altså kommunestyret myndighet til å utsette ny allmenn
taksering. Bakgrunnen for bestemmelsen beskrives slik i Ot.prp. nr. 23 (1977–1978)
punkt 3 på side 13:
«Departementet har ment at den forestående omlegging av takseringssystemet og
iverksettelsen av eiendomsskatteloven § 8 gir rimelig grunn til å unnlate å foreta
alminnelig omtaksering etter de gamle eiendomsskattebestemmelsene. Arbeidet og
utgiftene ved slik taksering kan være uforholdsmessig store når takstene skal brukes
bare i noen få år. Av denne grunn har en del kommuner nyttet adgangen til å bruke de
gjeldende takster i inntil 3 år etter utløpet av 10-årsperioden, og departementet har
godkjent vedtakene.
For noen kommuner vil den forlengede periode på 13 år løpe ut i 1977, 1978 og 1979.
Da den nye takseringsordningen sannsynligvis først kan settes i verk for inntektsåret
1981, foreslår departementet at kommunene skal få adgang til å forlenge
gyldighetstiden for den siste foretatte alminnelige taksering utover den någjeldende
grense på 3 år fram til det tidspunkt da eiendomsskatteloven § 8 gjøres gjeldende.
Avgjørelsen foreslås helt ut lagt til kommunestyrene, slik at det ikke skal være
nødvendig med samtykke fra Finansdepartementet.»
(55) Departementets begrunnelse viser at fristene for å foreta ny allmenn taksering først og
fremst regulerer takstenes gyldighetstid. Videre tilsier begrunnelsen, på samme måte som
ved endringen av byskatteloven § 4 i 1921, at det var nødvendig med lovendring dersom
kommunene skulle benytte takstene ut over fristene for ny taksering. Jeg tilføyer at
§ 33 tredje ledd ga adgang for kommunene til å forlenge takstenes gyldighet som sådan
inntil det nye takseringssystemet var på plass.
(56) Ved lov 17. desember 1982 nr. 82 om mellombels tillegg til eigedomsskattelova, som fikk
virkning fra skatteåret 1983, ble det innført midlertidige regler som ga kommunen adgang
til kontorjustering som et alternativ til ny allmenn taksering etter utløpet av 10-årsfristen.
Bakgrunnen for endringen var at Oslo kommune hadde bedt Finansdepartementet om en
mulighet til å forhøye skattegrunnlaget uten en kostbar taksering av hele eiendomsmassen.
Departementet konstaterte at en slik ren «kontormessig» forhøyelse av
eiendomsskattetakstene krevde endring i lovs form, men at «de samme synspunkter som
ble fremholdt i forbindelse med adgangen til forlengelse av takstenes gyldighetstid», talte
for en adgang til kontorjustering, jf. Ot.prp. nr. 21 (1982–1983) side 2.
(57) Innføringen av adgangen til kontorjustering må altså forstås på bakgrunn av at kommunene
hadde fått mulighet til å forlenge takstenes gyldighetstid i påvente av det nye
takseringssystemet. Gjennom kontorjusteringsreglene fikk kommunene i tillegg mulighet
til å forhøye disse takstene uten ny taksering inntil nytt takseringssystem var på plass.
Kommunene fikk dermed en betydelig frihet ved fastsettelsen av skattegrunnlaget.
(58) Det nye takseringssystemet som ble forutsatt da eigedomsskattelova ble vedtatt, ble aldri
etablert, og byskattelovens regler om verdsettelse ved allmenn taksering forble
hovedregelen. I et høringsnotat fra Finansdepartementet 15. november 2010 ble det derfor
foreslått at bestemmelsene om taksering i byskatteloven §§ 4 og 5, samt
kontorjusteringsreglene i lov 17. desember 1982 nr. 82, skulle tas inn i eigedomsskattelova
gjennom nye bestemmelser i §§ 8 A-3 og 8 A-4. Samtidig ble det foreslått at regelen om
forlengelse av takstenes gyldighetstid i eigedomsskattelova § 33 tredje ledd skulle
oppheves. Forslaget i høringsnotatet inneholdt ikke den regelen som nå framgår av
HR-2025-2545-A, (sak nr. 25-073624SIV-HRET)

12
§ 8 A-4 andre ledd andre punktum, om at fristreglene i § 8 A-3 andre ledd ikke gjelder for
kontorjustering. For øvrig var forslaget til lovtekst identisk med de nå gjeldende
§§ 8 A-3 og 8 A-4.
(59) Forslagene i høringsnotatet ble fulgt opp i Prop. 112 L (2011–2012). Departementet
understreker i punkt 3.1 på side 26–27 i proposisjonen at det bare var tale om en lovteknisk
opprydning, uten noen endring av gjeldende rett. I punkt 3.7.2 på side 48 uttaler
departementet at det at de faktiske hovedreglene om taksering er plassert i byskatteloven,
«gir ei uoversiktleg lovregulering og gjer eigedomsskattelova lite tilgjengeleg for
brukarane».
(60) I høringsuttalelsen fra Kommunenes sentralforbund (KS) og Landssamanslutninga for
Vasskraftkommunar (LVK) ble det pekt på mulige konsekvenser av forslaget om å
oppheve regelen om forlengelse av takstenes gyldighetstid i eigedomsskattelova § 33 tredje
ledd. Begge høringsinstansene viste til at mange kommuner hadde truffet slike vedtak om
forlengelse, og at bortfall av regelen ville medføre at disse måtte gå i gang med ny
taksering før de hadde planlagt. Etter LVKs syn ville forslaget medføre at kommunene
ikke kunne utsette gjennomføringen av ny alminnelig taksering i mer enn tre år.
Departementet uttaler til dette i samme punkt på side 49:
«Den lovtekniske revisjonen tek sikte på å samle alle gjeldande føresegner om
skattegrunnlaget i eigedomsskattelova. Siktemålet er ikkje å oppheve eldre føresegner
som har ein praktisk funksjon i dag. Departementet foreslår difor at innhaldet i desse
føresegnene blir tatt inn i eigedomsskattelova § 8 A-4.»
(61) Det er ut fra dette nærliggende å forstå departementet slik at meningen med å legge til
§ 8 A-4 andre ledd andre punktum om at «fristreglane i § 8 A-3 andre ledd gjeld ikkje for
kontorjustering», var at kontorjustering skulle få betydning for fristene for ny allmenn
taksering i § 8 A-3. Forarbeidene tyder iallfall på at fristene ikke skulle gjelde der det
foretas kontorjustering før 13-årsfristens utløp.
(62) Oppsummeringsvis gir lovhistorikken og forarbeidene klar støtte til det jeg allerede har
utledet av ordlyden i §§ 8 A-3 og 8 A-4, nemlig at fristreglene for ny allmenn taksering var
ment å regulere gyldighetstiden for takstene, og at kommunen må forholde seg til disse ved
utskriving av eiendomsskatt. Lovhistorikken viser også at da adgangen til kontorjustering
ble innført i 1982, skulle det skje i situasjoner der takstenes gyldighet allerede var forlenget
etter § 33 tredje ledd. Etter gjeldende rett, der § 33 tredje ledd ikke er videreført, må et
vedtak om kontorjustering i seg selv innebære at takstenes gyldighet forlenges, men dette
gjelder bare så langt vedtaket rekker. Som nevnt innebærer kontorjustering etter
§ 8 A-4 altså ikke at takstenes gyldighet forlenges på ubestemt tid. I tillegg kan
forarbeidene til §§ 8 A-3 og 8 A-4 forstås slik at departementet mente at kontorjustering
skulle få betydning for fristene for ny allmenn taksering i § 8 A-3. Forarbeidene tyder
iallfall på at fristene ikke skulle gjelde der det foretas kontorjustering før 13-årsfristens
utløp.
Andre kilder
(63) Partene har pekt på to brev fra Finansdepartementet til henholdsvis LVK og Fredrikstad
kommune. Jeg kan imidlertid ikke se at disse har et innhold som bidrar med noe mer enn
HR-2025-2545-A, (sak nr. 25-073624SIV-HRET)

13
det jeg allerede har trukket ut fra forarbeidene. Det er uansett ikke vist til noen klar
forvaltningspraksis.
(64) Når det gjelder reelle hensyn, er jeg for det første enig med lagmannsretten i at
kontorjusteringsregelen mister mye av sin betydning som alternativ til ny allmenn
taksering hvis reglene skal forstås slik at den ytre 13-årsfristen for allmenn taksering står
fast også ved kontorjustering. Kontorjustering i en periode vil være en fleksibel og
kostnadseffektiv måte for kommunen å øke skattegrunnlaget på. At allmenn taksering
utsettes, vil ofte også være til gunst for skattyterne. Samtidig vil det at det går lang tid
mellom hver taksering, kunne medføre brå endringer som kan oppleves krevende for
skattyterne.
Samlet vurdering av rettskildene
(65) Ordlyden i § 8 A-4 andre ledd andre punktum om at fristreglene for ny allmenn taksering i
§ 8 A-3 andre ledd ikke gjelder «for kontorjustering», er uklar. Den mest naturlige
forståelsen av ordlyden er imidlertid at kontorjustering utelukkende forlenger gyldigheten
av takstene så langt vedtaket rekker, ikke at kontorjustering medfører at fristene for ny
allmenn taksering i § 8 A-3 skyves ut i tid eller opphører å gjelde. Forarbeidene til
§ 8 A-4 taler riktignok for at meningen med bestemmelsen var at den skulle ha en slik
virkning. Når en slik virkning i mange tilfeller kan være til skattyternes ugunst, har jeg
likevel, i lys av legalitetsprinsippets krav til klarhet og forutsigbarhet, vanskeligheter med å
se at loven kan forstås på den måten, gitt ordlydens utforming.
(66) Jeg er derfor kommet til at kontorjustering etter § 8 A-4 ikke medfører at fristene for ny
allmenn taksering i § 8 A-3 andre ledd skyves ut i tid eller opphører å gjelde.
Den konkrete vurderingen
(67) Det er på det rene at den ytre 13-årsfristen for å foreta ny allmenn taksering i
eigedomsskattelova § 8 A-3 andre ledd løp ut for Fredrikstad kommune ved utgangen av
2018. Ny allmenn taksering fant ikke sted før i 2021, med virkning for skatteåret 2022. At
kommunen foretok kontorjusteringer i perioden 2016–2021, påvirket ikke fristen. Det er
derfor klart at Fredrikstad kommune har oversittet fristen for ny allmenn taksering i
eigedomsskattelova § 8 A-3 andre ledd.
Medfører fristoversittelsen at Fredrikstad kommunes vedtak om eiendomsskatt for 2022
er delvis ugyldig?
Innledning
(68) Som nevnt har de ankende partene anført at konsekvensen av fristoversittelsen er at
kommunen skulle ha benyttet laveste skattesats og deretter fulgt opptrappingsreglene i
eigedomsskattelova § 13 første ledd første og andre punktum. Når dette ikke ble gjort, er
vedtaket delvis ugyldig, hevdes det.
HR-2025-2545-A, (sak nr. 25-073624SIV-HRET)

14
(69) Jeg er for det første enig med partene i at oversittelsen av fristene for ny allmenn taksering
ikke er til hinder for at kommunen omtakserer og skriver ut eiendomsskatt på bakgrunn av
de nye takstene. Som min gjennomgang har vist, regulerer fristene de sist vedtatte
takstenes gyldighetstid.
(70) Spørsmålet er så om det i slike tilfeller er et krav om at kommunen må forholde seg til
begrensningene som eigedomsskattelova § 13 første ledd første og andre punktum setter
med hensyn til skattesats.
Nærmere om eigedomsskattelova § 13 første ledd første og andre punktum
(71) Eigedomsskattelova § 13 første ledd første og andre punktum har slik ordlyd:
«Første året det vert utskrive eigedomsskatt i ein kommune, må skatten ikkje vera
større enn kr 1 av kvart kr 1 000 av takstverdet. Seinare kan skatten ikkje i noko år
aukast med meir enn kr 1 for kvart kr 1 000.»
(72) Bestemmelsen i første punktum var ny i eigedomsskattelova. Etter ordlyden gjelder regelen
om at skattesatsen ikke kan være større enn 1 promille, det «første året» det blir skrevet ut
eiendomsskatt. Den naturlige forståelsen av uttrykket første året er at regelen kommer til
anvendelse dersom kommunen ikke har skrevet ut eiendomsskatt tidligere. Den kommer
ikke til anvendelse dersom eiendomsskatt har vært utskrevet, uavhengig av hvor lenge
siden det var.
(73) HR-2019-1198-A gruppesøksmål Oslo, som gjelder tolkningen av det tilsvarende uttrykket
– «første året» – i § 14, gir støtte for denne forståelsen av ordlyden. I avsnitt 96 uttaler
førstvoterende at «ordlyden synes å utelukke tilfeller hvor en kommune gjeninnfører
eiendomsskatt, selv om det skulle gå mange år før det skjer».
(74) I den samme avgjørelsen avsnitt 101 sies det riktignok at det ikke er noen avgjørende
kilder til hvordan det tilsvarende uttrykket skal forstås i § 13. Førstvoterende påpeker
imidlertid at Finansdepartementet i forbindelse med en endring av § 13 våren 2016 ga
uttrykk for at gjeninnføring av eiendomsskatt regnes som første gangs utskriving etter
bestemmelsen, jf. Prop. 121 LS (2015–2016) punkt 13.2. Isolert sett peker dette i retning
av at uttrykket første året har en annen betydning i § 13, men Høyesterett gikk ikke
nærmere inn på tolkningen av § 13, som ikke var tema i saken.
(75) I nevnte proposisjon punkt 13.2 på side 32 heter det i omtalen av gjeldende rett:
«Når ein kommune etter eit opphald i utskriving skal skrive ut eigedomsskatt på nytt,
blir det rekna som første gongs utskriving sjølv om kommunen har skrive ut
eigedomsskatt tidlegare. Dette gjeld uavhengig av om opphaldet i utskrivinga er
kortvarig eller langvarig.»
(76) Uttalelsene i disse etterarbeidene taler altså for at § 13 første ledd første punktum, til tross
for den klare ordlyden, kan komme til anvendelse selv om det har vært utskrevet
eiendomsskatt tidligere. Men dette knyttes til en situasjon hvor det har vært opphold i
utskrivingen.
HR-2025-2545-A, (sak nr. 25-073624SIV-HRET)

15
(77) En slik forståelse kan også forankres i første ledd andre punktum, som begrenser den
årlige økningen av skattesatsen. Dersom det ett år ikke har vært skrevet ut eiendomsskatt,
vil satsen i praksis ha vært null. Ved gjeninnføring av skatt vil derfor skattesatsen etter
andre punktum være begrenset til 1 promille, det samme som etter første ledd første
punktum gjelder der eiendomsskatt ikke tidligere har vært skrevet ut. Høyesterett er inne
på dette i HR-2019-1198-A gruppesøksmål Oslo avsnitt 101.
(78) Jeg tilføyer at en slik forståelse ikke står i noe spenningsforhold til legalitetsprinsippet.
Virkningen av at minimumssatsen kommer til anvendelse ikke bare der kommunen ikke
tidligere har skrevet ut eiendomsskatt, men også der kommunen etter et opphold i
utskrivingen gjeninnfører eiendomsskatt, er utelukkende til skattyters gunst. Dette står i
motsetning til situasjonen i gruppesøksmål Oslo-avgjørelsen, der konsekvensen av slik
utvidende tolkning av det samme uttrykket i § 14 ville utløst en for kommunen lempeligere
frist, og dermed vært til skattyters ugunst, jf. avsnitt 105.
(79) I Prop. 121 LS (2015–2016) punkt 13.2 på side 32 heter det også at det ikke blir regnet som
første gangs utskriving om «kommunen allereie skriv ut eigedomsskatt, men går over til eit
anna utskrivingsalternativ som gjer at nye eigedomar kjem til». Denne uttalelsen gjelder
med andre ord en sitasjon der det ikke har vært opphold i beskatningen. For
fullstendighetens skyld nevner jeg at det etter lovendring er tilføyd et unntak fra dette
utgangspunktet i § 13 andre ledd. Her fastsettes det at det likevel skal regnes som første
gangs utskriving dersom kommunen skattlegger boliger og fritidsboliger for første gang.
(80) Videre heter det i Prop. 1 LS (2012–2013) punkt 8.4.11 på side 129 at «overgang til ny
takseringsmetode» ikke i seg selv vil ha betydning for oppregulering av skattesatsene etter
§ 13. Uttalelsen sikter til overgang til bruk av formuesgrunnlag istedenfor taksering,
jf. eigedomsskattelova § 8 C-1, hvor altså § 13 etter departementets oppfatning ikke
kommer til anvendelse. Også her er det snakk om en situasjon hvor det ikke har vært
opphold i utskrivingen.
(81) Oppsummert tilsier uttalelsene i de to proposisjonene at uttrykket «første året» i § 13 første
ledd skal forstås slik at regelen kommer til anvendelse hvor det har vært et opphold i
utskrivingen, men ikke der det bare gjøres endringer i utskrivingsalternativ eller
skattegrunnlag. Etter min mening er det i forlengelsen av dette nærliggende å legge til
grunn at der utskrivingsvedtaket i foregående år er ugyldig, må dette anses som et opphold
i utskrivingen som bringer § 13 første ledd første punktum til anvendelse.
Betyr oversittelse av fristen for ny allmenn taksering at kommunen må bruke
minimumssatsen i eigedomsskattelova § 13 første ledd første punktum?
(82) Som jeg har sagt flere ganger allerede, har fristene helt siden de ble innført i 1911 gjeldt
takstenes gyldighetstid. Dette må ha som konsekvens at dersom det på ugyldig vis blir
skrevet ut skatt på bakgrunn av utløpte takster, vil det måtte regnes som et opphold i
beskatningen. Følgelig er jeg ikke enig med kommunen i at det i et slikt tilfelle ikke har
vært noe avbrudd i beskatningen. Dersom kommunen deretter skriver ut eiendomsskatt
basert på nye takster, vil dette anses som første året skatt skrives ut etter § 13, slik at
minimumssatsen i første ledd første punktum kommer til anvendelse.
HR-2025-2545-A, (sak nr. 25-073624SIV-HRET)

16
(83) Kommunen har også anført at en fristoverskridelse ikke lenger har noen konsekvens etter
innføringen av eigedomsskattelova § 33 tredje ledd i 1977, som er videreført i § 8 A-4.
I denne forbindelsen er det også vist til at det må få betydning at eiendomsskatten ved
eigedomsskattelova er blitt en frivillig skatt for kommunene.
(84) Jeg kan ikke fullt ut slutte meg til kommunens argumentasjon. For det første mener jeg det
ikke kan ha betydning for dette spørsmålet at eigedomsskattelova gjorde eiendomsskatten
til en frivillig skatt for kommunene. Når det gjelder betydningen av eigedomsskattelova
§ 33 tredje ledd, gjentar jeg at denne bestemmelsen ikke som sådan kan anses videreført i
§ 8 A-4.
(85) Men der det foretas kontorjustering, vil takstenes gyldighet forlenges. Så lenge skatt
skrives ut på bakgrunn av gyldige takster, vil det derfor ikke være noe opphold i
beskatningen. Dette må også gjelde i en situasjon der kommunen vedtar å videreføre
kontorjusterte takster til et senere år uten å oppjustere dem. Dersom kommunen kan øke de
tidligere takstene, må den også kunne sette økningen til null.
(86) Når kommunen etter en periode med kontorjustering av takstene skriver ut eiendomsskatt
basert på ny allmenn taksering, kan dette derfor ikke regnes som første året skatt skrives ut,
selv om fristene for slik taksering etter § 8 A-3 andre ledd er løpt ut. Forutsetningen må
imidlertid være at kommunen har kontorjustert takstene og dermed forlenget takstenes
gyldighet i hele perioden fra fristutløp og fram til skatt skrives ut på bakgrunn av de nye
takstene. I en slik situasjon er jeg derfor enig med kommunen i at en fristoversittelse ikke
får den konsekvensen at minimumssatsen i § 13 utløses.
(87) Det samme må for øvrig gjelde dersom kommunen før takstenes gyldighetstid er løpt ut,
går over til bruk av formuesgrunnlag istedenfor taksering, jf. § 8 C-1, for så å gå tilbake til
taksering basert på nye takster. Heller ikke i et slikt tilfelle vil det ha vært et opphold i
utskrivingen.
Den konkrete vurderingen
(88) I saken her er det uomtvistet at kommunen ved vedtak i 2015 kontorjusterte takstene for
skatteåret 2016, det vil si innen utløpet av 10-årsfristen i eigedomsskattelova § 8 A-3 andre
ledd. De justerte takstene fra 2016 ble videreført i årlige vedtak for skatteårene 2017–2019,
og kommunen foretok nye kontorjusteringer med virkning for skatteårene 2020 og 2021.
I alle disse årene har eiendomsskatten vært skrevet ut på bakgrunn av gyldige takster.
(89) Følgelig har det ikke vært et opphold i beskatningen i perioden mellom utløpet av fristene i
eigedomsskattelova § 8 A-3 andre ledd og kommunens vedtak om å skrive ut
eiendomsskatt for skatteåret 2022 basert på ny allmenn taksering. Vedtaket skal derfor ikke
regnes som første året skatt skrives ut etter eigedomsskattelova § 13 første ledd, og det var
derfor ingen feil at kommunen ikke benyttet minimumssatsen i § 13.
Konklusjon og sakskostnader
(90) Jeg har etter dette kommet til at Fredrikstad kommunes bystyrevedtak 9. desember 2021
punkt 14 om utskriving av eiendomsskatt ikke er ugyldig. Dermed er heller ikke de
HR-2025-2545-A, (sak nr. 25-073624SIV-HRET)

17
individuelle klagevedtakene ugyldige for så vidt gjelder hvilken skattesats som ble
benyttet. Anken skal derfor forkastes.
(91) Kommunen har vunnet saken og har etter hovedregelen i tvisteloven § 20-2 første ledd,
jf. § 20-5 første ledd krav på full erstatning for sine nødvendige sakskostnader. Imidlertid
har saken reist et prinsipielt spørsmål som ikke tidligere har vært prøvd av domstolene.
Sammen med styrkeforholdet mellom partene medfører det etter min mening at
tungtveiende grunner gjør det rimelig at det ikke tilkjennes sakskostnader for noen instans,
jf. tvisteloven § 20-2 tredje ledd.
(92) Jeg stemmer for slik
D O M :
1. Anken forkastes.
2. Sakskostnader tilkjennes ikke for noen instans.
(93) Dommer Thyness: Jeg er i det vesentlige og i resultatet enig med
førstvoterende.
(94) Dommer Stenvik: Likeså.
(95) Dommer Steen: Likeså.
(96) Dommer Bergsjø: Likeså.
(97) Etter stemmegivningen avsa Høyesterett denne
D O M :
1. Anken forkastes.
2. Sakskostnader tilkjennes ikke for noen instans.
HR-2025-2545-A, (sak nr. 25-073624SIV-HRET)