alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Съединение (област Търговище)

Съединение е село в Североизточна България. То се намира в община Търговище, област Търговище. Населението му според преброяването през 2021 г. е 240 жители.

География 
Селото е разположено на източния терасовиден бряг на малка река, която се влива в язовир Съединение. разположен между селата Бистра и Съединение.

Население 
Численост на населението според преброяванията през годините:

Етнически състав 

Населението съставено от българи и турци. Понякога през селото минават катуни с цигани, които остават известно време в околностите му.

Преброяване на населението през 2011 г.

Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:

Обществени институции 
В селото има кметство, поща, читалище с библиотека. Преди промените е имало голямо училище, от което е останала само сградата.

Културни и природни забележителности 
Събора на село Съединение се провежда ежегодно.

Транспорт 

Автобуси на градския транспорт №6 в Търговище се движат от района на болницата, до квартал Бряг и Съединение. По график от 8:30, 12:45, 16:30, 17:45, 19:00 часа (целогодишно делнично).

Икономика 
Две кооперации обработват земите около селото. Два частни магазина, частен свине комплекс и мандра работят на територията му. Селото разполага с казан за варене на ракия.

Политика

Кмет на кметство 

На местните избори през 2003 г. в селото се издигат двама кандидати за кмет. На проведения първи тур се нареждат Тотьо Петров Тотев от коалиция „БСП, Нова левица и Коалиция за България“ с 191 гласа (60,63%), който е избран. След него е Исуф Ахмедов Ибишев от ДПС с 124 гласа (39,36%).

На местните избори през 2007 г. в селото се издигат трима кандидати за кмет. На проведения първи тур се нареждат Тотьо Петров Тотев от БСП с 151 гласа (55,31%), който е избран. След него Зейнеп Ахмедова Мехмедова от ДПС с 99 гласа (36,26%) и Невяна Славчева Димова от Обединена десница за Търговище (НДСВ, ДСБ, СДС, ВМРО – БНД, ЗНС, ДП, Движение „Гергьовден“) с 23 гласа (8,42%).

На местните избори през 2011 г. в селото е излъчен само един кандидат за кмет – Тотьо Петров Тотев от БСП, който е избран с 173 гласа (или 100%).

На местните избори през 2015 г. в селото се издигат трима кандидати за кмет. На проведения първи тур се нареждат Фатме Джемалова Ашимова от ДПС с 70 гласа (37,84%), Илия Спасов Георгиев от ГЕРБ с 67 гласа (36,22%) и Тотьо Петров Тотев от БСП с 48 гласа (25,95%). На втори тур е избран Илия Спасов Георгиев от ГЕРБ с 118 гласа (61,14%).

На местните избори през 2019 г. в селото е излъчен само един кандидат за кмет – Илия Спасов Георгиев от ГЕРБ, който е избран с 108 гласа (или 88,52%). С не подкрепям никого гласуват 14 души (или 11,48%).

Личности 

Личности, родени в село Съединение:

 Хамди Илиязов (р. 1956), български бизнесмен, политик и бивш борец, областен председател на ДПС в Търговище

Източници

Външни препратки 
Село Съединение, Община Търговище

Села в област Търговище
Населени места в община Търговище
Съединение (област Стара Загора)

Съединение е село в Южна България. То се намира в община Братя Даскалови, област Стара Загора.

История 
През османския период селото носи името Калфа. Съхранени са архивни документи, описващи списък на жители на Калфа, участвали в Съединението и убити на 6 септември 1885 г.

Културни и природни забележителности 
Паметникът в село Съединение е композиция от чешма и паметна плоча и е построен на лобното място на загинали на 6 септември 1885 година за Съединението на Северна и Южна България родолюбци от Чирпан и Сливен. В долния край на плочата има надпис „Слава на патриотите!“.

Чествания: 6 септември – Ден на Съединението на Княжество България и Източна Румелия.

Допълнително четиво 
 Тодор К. Енев, Село Съединение (Калфа), Старозагорска област. Книга 2: Промяна на посоката

Източници 

Села в област Стара Загора
Населени места в община Братя Даскалови
Черна гора (област Перник)

Черна гора е село в Западна България. То се намира в Община Перник, област Перник.

География 
Село Черна гора е разположено в подножието на планината Черна гора.

История 
Селището е създадено чрез отделяне на квартал Черна гора от град Батановци съгласно член 6 от Закона за административно-териториални промени в страната от 12.08.1991 г. (обн., ДВ, бр. 69 от 22.08.1991).

Галерия

Бележки 

Села в област Перник
Населени места в община Перник
Черна гора (област Стара Загора)

Черна гора е село в Южна България, област Стара Загора, община Братя Даскалови.

География 
Селото е разположено на бреговете на Омуровска река, на 10 км северозападно от Чирпан. Разполага с гара на железопътната линия Пловдив - Стара Загора.

Основният поминък е земеделието. Има завод за тухли, на територията на който се намира трудово-поправително общежитие към Старозагорския затвор.

История 
В древността на северно от селото се е намирало тракийско селище на име Циле (Cillae). През него е минавал римският Военен път (Виа Милитарис) от Филипополис към Берое и Византион.

Най-значимото събитие в новата история на селото е наводнението от август 1951 година, когато Омуровска река излиза от коритото си.

Култура 
Читалище „Христо Ботев 1927“ е създадено през 1927 г. Организира борби и надбягвания на откриването. В края на XX век претърпява леко срутване в покрива и се премества в сградата на целодневната детска градина.

Забележителности 
 Наблизо (2 км в източна посока) се намира местността Ягъч с гора от редки видове дъб.
 На около 2 км от селото се намират останките от тракийския център при Халка Бунар.
 Омуровска чешма – до шосето за село Партизанин.
 Оризовският язовир – на северозапад.

Редовни събития 
Съборът на селото се провежда през лятото всяка година.

Външни препратки 
 Информация за селото
 Избори 2007

Села в област Стара Загора
Населени места в община Братя Даскалови
Яребица (област Кърджали)

Яребица е село в Южна България. То се намира в община Кърджали, област Кърджали.

Други 
Залив Яребица на остров Смит в Антарктика е наименуван на селото.

Бележки

Външни препратки 

Села в област Кърджали
Населени места в община Кърджали
Добриново (област Бургас)

За другото българско село с име Добриново вижте Добриново (Област Кърджали). 

Добрѝново е село в Югоизточна България, община Карнобат, област Бургас.

География
Село Добриново се намира на около 46 km западно от центъра на областния град Бургас, около 20 km юг-югозападно от общинския център град Карнобат и около 26 km северозападно от град Средец. Разположено е в източните склонове на Хисаро-Бакаджишкия праг, по полегат склон с преобладаващ наклон на юг, към течащата на около 3 km от селото река с име Малката река, ляв приток на Господаревска река. Надморската височина в центъра на селото е около 198 m.

Общински път води от Добриново на северозапад през село Сан-Стефано до село Железник, а на изток – до село Житосвят и връзка там с третокласния републикански път III-795.

Землището на село Добриново граничи със землищата на: село Смолник на север; село Екзарх Антимово на североизток; село Житосвят на изток; село Правдино на юг; село Първенец на югозапад; село Богорово на запад; село Сан-Стефано на северозапад.

В землището на Добриново има 5 язовира.

История 
След Руско-турската война 1877 – 1878 г., по Берлинския договор 1878 г. селото остава в Източна Румелия; присъединено е към България след Съединението през 1885 г.

През 1934 г. селото с дотогавашно име Хасъ̀ беглѝи е преименувано на Добриново.

Население 
Населението на село Добриново наброява 1336 души при преброяването към 1934 г. и 1369 към 1946 г., намалява до 356 към 1985 г. и 87 (по текущата демографска статистика за населението) към 2021 г.

Етнически състав 
Преброяване на населението през 2011 г.

Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:

Обществени институции 
Село Добриново към 2022 г. е център на кметство Добриново.

В село Добриново към 2022 г. има:
 читалище „Пробуда – 1929 г.“;
 православна църква „Свети Димитър“.

Природни и културни забележителности 
На около 2 km южно от Добриново минава в направление запад – изток Еркесията, българско защитно землено укрепление от периода 8 – 10 век.

Бележки

Външни препратки 
Топографска карта, мащаб 1:100000 Картен лист: K-35-054 (Селото е надписано „Санстефано“.)
 Бургаска низина, Карнобатска и Айтоска котловина. Географска карта

Села в област Бургас
Населени места в община Карнобат
Добриново (област Кърджали)

Добриново е село в Южна България. То се намира в община Кърджали, област Кърджали.

Част от данните не са попълнени, но бихте могли да ги добавите.

Бележки 

Села в област Кърджали
Населени места в община Кърджали
Христо Вакарелски

Христо Томов Вакарелски е български етнограф и фолклорист.

Биография 
Роден е на 15 декември 1896 година в село Момина клисура, Пазарджишко. Завършва средното си образование в Пазарджик. От 1919 до 1923 г. следва славянска филология в Софийския университет „Свети Климент Охридски“, след което е учител в Панагюрище, Роман и Самоков. Специализира славянска етнография във Варшава през 1925 – 1927 г.

От 1927 до 1940 г. Христо Вакарелски е асистент и уредник в Народния етнографски музей в София. Сред дейностите, в които участва по това време, е организирането на голяма българска етнографска изложба в Хелзинки (24 ноември – 12 декември 1937), която намира широк отзвук във финландската преса.

През 1941 – 1944 г. е директор на Народния музей в Скопие. Директор е на Народния етнографски музей в София от 1945 до 1948 г., в който остава да работи до 1962 г. Основател и председател на Българското природо-научно дружество. Неговите проучвания и студии го определят като един от водещите български етнографи и фолклористи през ХХ век. През 1965 г. получава Хердерова награда.

Негова дъщеря е диалектологът Донка Вакарелска-Чобанска.

Христо Вакарелски умира на 25 ноември 1979 година в София.

Личният му архив се съхранява във фонд 2072К в Централния държавен архив. Той се състои от 1781 архивни единици от периода 1881 – 2007 г.

По-важни трудове 
 Из веществената култура на българите (1930)
 Бит и език на малоазийските българи (1935)
 Понятия и представи за смъртта и душата. Сравнително фолклорно проучване (1939)
 Български празнични обичаи (1943)
 Въпросник-упътване за събиране на етнографски материали (1946)
 Ковано желязо (съавтор) (1957)
 Български народни обичаи (1960)
 Добруджа. Материали към веществената култура на българите през периода на капитализма (1964)
 Етнография на България. (1974, 1977, 2007) (и на полски 1965 г. и немски език – 1969 г.)
 Моят път към и през етнографията (2002)

Източници

Литература 
 Динеков, Петър. Христо Вакарелски, Известия на Етнографския институт с музей, 3 1965, с.5 – 15
 Кръстанова, Киприяна. Христо Вакарелски. Избрани библиографски материали. Известия на Етнографския институт с музей, 3 1965, с. 17 – 26
 Сборник в чест на Христо Вакарелски, С., 1979

Външни препратки 
 Биография и съчинения на Христо Вакарелски в Литернет

Български етнографи
Български фолклористи
Български музейни уредници
Български учители
Хора от област Пазарджик
Възпитаници на Софийския университет
Членове на Българското географско дружество
Починали в София
Хора с архиви в Централния държавен архив
Носители на Хердерова награда
Български преводачи на полскоезична литература
Ново село (област Кюстендил)

Ново село е село в Западна България. То се намира в община Кюстендил, област Кюстендил.

География 
Село Ново село се намира в планински район, в областта Пиянец, в планината Осогово, в долината на река Новоселска, южно от Кюстендил, на шосето Кюстендил – с. Раково.

Селото е разпръснато, съставено от махалите: Орничане, Ресалии, Рекалийска, Шопите, Митарска, Осморидци, Ореовица, Русинска, Скаповодци, Равна бука, Таушанска, Ветренска, Дедористовци, Габерска, Янкулевска, Селото.

Климат: умерен, преходно континентален.

През годините селото принадлежи към следните административно-териториални единици: Община Слокощица (1949-1955), община Ново село (1955-1958), община Граница (1958-1961), община Жиленци (1961-1971) и Община Кюстендил (от 1971 г.).

Население

История 
Няма запазени писмени данни за времето на възникване на селото. През 1866 г. селото има 30 домакинства и 213 жители.

В края на ХІХ век Ново село има 101 737 дка землище, от които 99 815 дка гори, 100 дка мера, 196 дка естествени ливади, 162 дка ниви и др. Основен поминък на населението са земеделие (ръж, овес, картофи), скотовъдство и дърводобив. В селото е имало 3 воденици.

Училище в селото има още отпреди Освобождението. Църквата „Света Троица“ е построена през 1882 г.

През 1919 г. е учредено Спестовно заемно дружество „Бреза“, през 1935 г. – Трудова горскопроизводителна кооперация „Черни връх“. През 1951 г. е открито читалище.

През 1958 г. се създава ТКЗС „Две реки“, което от 1979 г. е в състава на АПК „Осогово“ – Кюстендил.

Построени са кооперативни сгради, строят се нови обществени и частни сгради. Селото е водоснабдено (1960) и електрифицирано (1967). Открита е фелдшерска здравна служба.

В началото на XXI век в резултат на промените в страната след 1989 г. и засилената миграция населението намалява. Перспективите за развитие на селото са свързани с развитие на дърводобива и селския и планински туризъм.

Исторически, културни и природни забележителности 
 Енорийска църква „Света Троица“ (1882).
 Архитектурен паметник – пирамида на загиналите във войните през 1912-1913 г., 1915-1918 г. и 1944-1945 г.

Обществени институции 
 Кметско наместничество „Осогово“ (с. Ново село и с. Савойски)

Религии 
Село Ново село принадлежи в църковно-административно отношение към Софийска епархия, архиерейско наместничество Кюстендил. Населението изповядва източното православие.

Редовни събития 
В махала Орничка на селото се празнува празника Илинден с курбан, което е събитие останало от нашите деди. Събират се роднини от 20 – 30 до 100 души по сродство от махалата и празнуват.

Външни препратки 
 Официален сайт на община Кюстендил 
 Радио и телевизия в Кюстендил

Бележки 

Села в област Кюстендил
Населени места в община Кюстендил
Ново село (област Пловдив)

Ново село (старо име: Еникьой) е село в Южна България, област Пловдив, община Стамболийски.

География 
Ново село е разположено в полите на Родопите в югозападния край на Горно-тракийската низина и източното подножие на Бесапарските хълмове. Жилищно е застроено по левия бряг на Стара река, а по десния бряг е оформена промишлената зона. През средата на селото протича напоителен канал, който разделя селото на две махали – Горна-запад и Долна-изток. Ново село е разположено на 160 – 180 м над морското равнище. Землището на селото граничи с тези на Огняново, Исперихово, Куртово Конаре, Триводици и Стамболийски. Съставно селище е на община Стамболийски.

История 
Близо до селото учените откриват голям селищен тракийски могилен некропол. Старото име на Ново село е Еникьой.

Културни и природни забележителности 
 Параклис „Света Лидия“
 Прекрасната църква „Свети Георги Победоносец“

Редовни събития 
Празникът на селото е на 24 май.

Едно от най-новите открития в селото през (2008) е Мото-клубът „LIONS“

Личности 
 Благо Славенов, земеделски деец, политически активист в изгнание
 Спас Джонев, актьор
 Георги Гераджиев, автомобилен състезател

Поминък 
Основният поминък е земеделие, лозарство, овощарство, зеленчукопроизводство, гъбарство, говедовъдство, овцевъдство) и промишлеността. В селото е построена компостна площадка за гъбопроизводство, най-голямата в окръга.

Външни препратки 
 Ново село Facebook
 Фк Спартак Ново село Facebook

Източници 

Села в област Пловдив
Населени места в община Стамболийски
Ново село (област Стара Загора)

Ново село е село в Южна България. То се намира в община Стара Загора, област Стара Загора.

География 
Ново село е разположено почти в центъра на Сърнена Средна гора. Оградено е с ниски, заоблени върхове, които образуват две вериги.
Едната има форма на дъга, отворена на изток. Възвишенията в другата верига са подредени в почти права линия, разклоняваща се в южния край. В образуваната долина, с наклон от север на юг, протича новоселската река с два ръкава, които се събират в южния край на селото.

Води 
Село Ново село се намира на 15 километра северозападно от гр. Стара Загора и североизточно на 2.5 – 3 километра от Ст. минерални бани. През селото протичат две рекички, които в долния край на селото се събират в една и поемайки водите на „Аладжака“ дават начало на река която се влива в река Баненска. Водите и идват от няколко постоянни извора и дъждовната вода от петте дерета. Някога реката тече целогодишно, но от средата на миналия век започва да пресъхва през летните месеци.

Землище на селото 
На север новоселското землище стига до полигона Змейово, на изток и запад границата на землището върви по билата на възвишенията. Южна граница е шосето Старозагорски бани  Ст. Загора в участъка от хотел „Щастливците“ почти до втория мост след разклона за Ново село. Някога в землището на селото влизала гората Мешелика, там където сега са разположени хотели и почивни станции.

Наименования и местности 
Наименованията на местностите и върховете са смесени – някои са български, други са с турски произход. Когато се влиза в котловината от юг, по шосето, първият връх (отляво) се нарича Зънданджик (509 м) залесен почети изцяло с бор (името идва вероятно от „зандан-затвор“ затварящ входа на селото). На северозапад от Зънданджик се издига Башчалъка (636 м) името означава ветровито място. На северния край на веригата е Мечита. Този масив включва Големия Мечит (638 м), Малкия Мечит (610 м) и още две по-ниски възвишения, разположени пред тях. Големия Мечит не се вижда от селото, източно от него се намира Сакарджик (530 м). Тази част от Новоселското землище е богата на извори, изградени са три чешми. Изворът в местността Чанакая (каменната паничка) е каптиран и от него се захранват шестте селски чешми. Източната верига възвишения започва с връх Орлукая (Орлов камък). Той е най-висок 747 м. Разпознава се лесно по голямата скална стена. Следващият връх е Кузалан (693 м) името означава агнешка поляна – под най-високата точка на възвишението се простира обширно плато обрасло с люлякови храсти и сочна трева.

Източници

Външни препратки 

Села в област Стара Загора
Населени места в община Стара Загора
Ново село (Софийска област)

Ново село е село в Западна България. То се намира в община Самоков, Софийска област.

География 
Село Ново село се намира в планински район, по склоновете на планинския рид Шумнатица. През него минава река Шипочаница.

Население 
 1934 г. – 509 жители
 1946 г. – 535 жители
 1956 г. – 480 жители
 1975 г. – 331 жители
 1992 г. – 171 жители
 2001 г. – 141 жители
 2008 г. – 103 жители
 2009 г. – 100 жители
 2010 г. – 99 жители
 2011 г. – 99 жители

История

Обществени институции 
 Кметство, читалище „Васил Левски“

Редовни събития 
 Събор на Петровден, 29 юни

Галерия

Бележки 

Села в Софийска област
Населени места в община Самоков
Изгрев (област Шумен)

Изгрев е село в Североизточна България. То се намира в община Венец, област Шумен.

История 
Стари имена Ай догду и Уста Генчо.

През периода 1925–1943 в селото работи частно турско начално училище.

Население 
Численост на населението според преброяванията през годините:

Етнически състав

Преброяване на населението през 2011 г. 
Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:

Източници 

Села в област Шумен
Населени места в община Венец
Изгрев (област Плевен)

[[

Ѝзгрев е село в Северна България. То се намира в община Левски, област Плевен.

География 
Намира се на река Осъм. Река Осъм около село Изгрев е атрактивен риболовен обект, изобилстващ от различни видове риба, като сом, шаран, каракуда, бяла риба.
Селото е в равнинната част на Дунавската равнина. Намира се на пътя за Никопол, и е на около 2 km от магистралата София-Варна-Русе.

История 
Старото име на село Изгрев е Дервишкюю, т.е.селото на дервиш. Основано е преди освобождението на България от османско владичество. Съществувало е и се е запазило благодарение на един дервиш (дервиш е мюсюлмански аскет-скитник). Под неговата закрила поробителите не са смеели да нападат селото и жителите му. От там произлиза и старото име на днешното село Изгрев.

Редовни събития 
Съборът на селото се провежда на първата събота от месец август — на Илинден.

Бележки 

Села в област Плевен
Населени места в община Левски
Изгрев (област Бургас)

Ѝзгрев е село в Югоизточна България, община Царево, област Бургас.

География 
Село Изгрев се намира на около 48 km югоизточно от центъра на областния град Бургас и около 5 km югозападно от общинския център Царево. Разположено е в източните разклонения на странджанския планински рид Босна, на около 3 km югоизточно от връх Голеш (433,8 m) и около 1,5 km южно от връх Граничар (319,2 m). Преобладаващият наклон в селото е на юг. Надморската височина в северния му край е около 175 m, а в южния – около 120 m.

През село Изгрев минава второкласният републикански път II-99, който на югозапад води през селата Българи, Кондолово и Граматиково към град Малко Търново, а на североизток – към връзка югозападно от квартал Крайморие на град Бургас с първокласния републикански път I-9 (Европейски път Е87).

Землището на село Изгрев граничи със землищата на: село Велика на северозапад; град Царево на север и изток; село Бродилово на югоизток; село Българи на югозапад; село Кондолово на запад.

Населението на село Изгрев, наброявало 177 души при преброяването към 1934 г. и 343 към 1956 г., намалява до 57 (по текущата демографска статистика за населението) към 2021 г.

При преброяването на населението към 1 февруари 2011 г., от обща численост 24 лица, за 24 лица е посочена принадлежност към „българска“ етническа група.

История 
В района на селото в местността Лисово през античността вероятно е съществувало селище. При оран тук са намирани фрагменти от строителна и битова керамика, прешлени за вретено, обработени камъни. В околността са отбелязани и следи от рудни разработки. В източна посока към морето има сведение за старо гробище – „еленско гробье". Могили са засвидетелствувани в местностите Чоплаковци и Балиево, както и един могилен некропол в местността Синанево, югозападно от селото. Той се състои от около 50 малки могили, между които се намират и останките на 4 разрушени долмена. Най-запазеният е с две странични плочи, ориентирани запад – изток, и напречна плоча в западния край. В източния край двете плочи са събрани триъгълно на мястото на липсващата входна плоча; в източния край на северната странична плоча има конструктивен жлеб. Северната плоча е добре обработена, южната е с неравна повърхност поради изветряване. Останалите долмени са силно разрушени с разхвърляни наоколо натрошени камъни и парчета от плочите им.

Обществени институции 
Изпълнителната власт в село Изгрев към 2022 г. се упражнява от кметски наместник.

В селото има православен храм „Света Марина“, осветен през 2001 г.

Бележки

Външни препратки 
 Топографска карта, мащаб 1:50000 Картен лист: K-35-068-4. Актуалност към 1980 г. Издание 1985 г.
 Странджа в територията на България. Географска карта

Села в област Бургас
Населени места в община Царево
Изгрев (област Благоевград)

Ѝзгрев е село в Югозападна България. То се намира в община Благоевград, област Благоевград.

География 
Село Изгрев се намира в планински район.

История 
През 1963 година населена местност Айдарово е обявена за село. През 1987 година селото е преименувано на Изгрев.

Население 
Численост на населението според преброяванията през годините:

Етнически състав 
Преброяване на населението през 2011 г.

Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:

Редовни събития 
Празник Сурва, честван ежегодно на 1 януари.

Личности 
 Починали в Изгрев
  Иван Ингилизов (1882 – 1944), български революционер

Бележки 

Села в област Благоевград
Населени места в община Благоевград
Изгрев (област Ямбол)

Ѝзгрев е село в Югоизточна България. То се намира в община Елхово, област Ямбол.

География 
Селото се намира на 4 km на запад от общинския център Елхово и на 43 km южно от областния център Ямбол. Изгрев е най-близкото село до град Елхово и третото по население в общината. Разположено е на пътя Елхово – Голям манастир – Скалица. Съседното село на 5,5 км на северозапад е Пчела. Релефът на село Изгрев е равнинен. Най-близкото полупланинско възвишение е на 20 km северозападно – Градище (600 m) от Манастирските възвишения.

История 
До 14 август 1934 година името на селото е Хасан беглии.

В близкото минало в селото е имало основно училище, което след 1989 г. е закрито и сега не функционира.

Редовни събития 
Съборът на селото се провежда всяка година на 6 май – Гергьовден.

Личности 
 Родени в Изгрев
 Милю Н. Арнаудов – македоно-одрински опълченец, 42-годишен, бакалин, 3 рота на 4 битолска дружина, убит на 8 юли 1913 година, носител на орден „За храброст“ IV степен
 Стефан Николов (1942 – 2012), български офицер, генерал-майор
 Живяли в Изгрев
 Христо Анастасов – поет, стихосбирка „Глътка пелин за двама“, 1993 г.

Бележки 

Села в област Ямбол
Населени места в община Елхово
Изгрев (област Сливен)

Изгрев е село в Югоизточна България. То се намира в община Сливен, област Сливен.

География 
Село Изгрев се намира в планински район, западно от село Стара река и е на границата на община Сливен и община Елена. Отстои на 60 км от град Сливен и 10 км от село Стара река.

Религии 
Християнство и ислям.

Обществени институции 
Кметско наместничество.

Редовни събития 
Традиционен събор на 6 май

Външни препратки 

Села в област Сливен
Населени места в община Сливен
Изгрев (област Смолян)

Изгрев е село в Южна България. То се намира в община Неделино, област Смолян.

География 
Село Изгрев се намира в планински район, в подножието на връх Алада, в началото на дълбок дол, който се спуска към Диманска ряка, Коченска ряка, Раевица, Козарка, Крайна. То е пето по големина село след Гърнати, Средец, Кундево и Кочани. Отстои на 6 km от Неделино в северна посока и на 2 km от Средец.

История 
През 1968 година на 26 март с указ №232 е признато за самостоятелно селище и е наречено Изгрев.

До 1937 година селото се е наричало Бозирог (нар. Бозаек, Бозюрек или Бозавек).

Религии 
Християни и мохамедани

Други

Кухня 
Българска национална.

Външни препратки 

Села в област Смолян
Населени места в община Неделино
Долище (област Варна)

Долище е село в Североизточна България. То се намира в община Аксаково, област Варна. Старото му име е Влахлар („Влахи“).

География 
Много са доказателствата за античния характер на с. Долище. Селото се намира на север, на 18 км. разстояние от Варна. Разположено е в живописната Батовска долина, която е единствената клисура между гр. Варна, Черно море и река Дунав. Старото име на селото е „Влахлар“. Първоначално се знае, че е имало една воденица, която и до днес още съществува и е била на румънец (влах), и оттам селището носи името Влахлар. Жителите на селото са православни християни.Селото се гордее и с олинпииската шампионка Елица Янкова

История 
Много са доказателствата, че територията, на която е разположено днешното село е била обитавана още по времето на траките. Тракийското златно съкровище от Долище няма аналог в богатите на тракийски находки български земи. Открито е случайно, при разширение на пътя за селото през 1962 г., когато е разрушена доста ниска надгробна могила, в която е бил погребан заможен тракиец.Жителите на селото са православни християни. Селището се образувало към 1847 година, когато прииждали турци (черкези) от Кавказ и за първи път те са построили къщи на това място и са живели тук до Освобождението на България. След Освобождението през 1878 година те са напуснали село Влахлар и в селото се заселват българи пришълци от Одринско, които го представляват и днес.
Параклисът "Св.св. Кирил и Методий" в с. Влахлар е намерен от сегашните му жители в стара турска джамия, която в края на 1878 година бива посветена на гореспоменатите светии. И в днешни времена празника на селото(събор) се провежда на 24 май ден на Славянската писменост. По време на Априлското въстание през 1876 г. черкези от селото участват в потушването на въстанието като сформират шайки и отиват в Южна България. Участват в унищожаването на село Бояджик. Един от жителите на Влахари,/дн. Долище/ черкезина Джафер бей отвлича от ямболски села пет девойки, които по-късно продава като роби.

Население 
Численост на населението според преброяванията през годините:

Етнически състав

Преброяване на населението през 2011 г. 
Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:

Източници

Външни препратки 
 Тайната на изворското съкровище

Села в област Варна
Населени места в община Аксаково
Долище (област Кърджали)

Долище е село в Южна България. То се намира в община Кърджали, Кърджалийска област.

Бележки 

Села в област Кърджали
Населени места в община Кърджали
Люляково (област Кърджали)

Люляково е село в Южна България. То се намира в община Кърджали, област Кърджали.

Бележки 

Села в област Кърджали
Населени места в община Кърджали
Газиране

Газирането се получава, когато въглероден диоксид (въглероден двуокис) се разтвори във вода или воден разтвор. Този процес обикновено се описва със следната реакция, при която водата и газообразният въглероден диоксид реагират, образувайки слаб разтвор на въглеродната киселина:

 H2O + CO2 ↔ H2CO3

На този процес се дължи съскането на газираната вода, пяната на бирата и мехурчетата на шампанското. Газирането се използва за подобряване както на вкуса, така и на текстурата на газираната напитка. Понякога газирането се използва и с други цели, например за понижаване на pH (повишаване на концентрацията на водородни йони) на воден разтвор.

Когато в газирана напитка се сложи захар, за да се „разгазира“, не протича химичен, а физичен процес – разтворимостта на захарта е по-голяма от тази на въглеродния диоксид и тя го измества от разтвора.

Бележки 

Химични процеси
Въглероден диоксид
Долносилезко войводство

Долносилезкото войводство () е войводство в Югозападна Полша. Заема площ от 19 946,74 км2. Административен център е град Вроцлав.

География 

Войводството обхваща иторическата област Долна Силезия, както и източната част на Горна Лужица.

История 

Войводството е създадено на 1 януари 1999 г. след сливането на старите войводства Вроцлав, Легница, Валбжих и Йеленя Гора.

Население 

Според данни от полската Централна статистическа служба, към 31 декември 2013 г. населението на войводството възлиза на 2 909 970 души. Гъстотата е 146 души/км2.

Големи и средно големи градове 
Данните за населението са от 1995 г. 

 Вроцлав (642 700);
 Валбжих (139 600);
 Легница (108 000);
 Йеленя Гура (93 500);
 Любин (83 500);
 Глогов (74 200);
 Швидница (64 800);
 Болеславец (44 400);
 Олешница (38 900);
 Джержоньов (38 300);
 Белява (34 600);
 Згожелец (36 800);
 Олава (31 800).
 Клодзко (30 900);
 Нова Руда (27 200);
 Явор (25 600);
 Швебоджице (24 700);
 Любан (24 400);
 Каменна Гора (23 600);
 Полковице (21 600);

Административно деление 
Административно войводството е разделено на 30 окръга(повята), които от своя страна се делят на 169 общини (гмини).

Бележки
Себастиян Лердо де Техада

Себастиян Лердо де Техада () е мексикански политик и президент на Мексико от 1872 до 1876 г.

Техада е роден на 24 април 1823 г. в Халапа, Веракрус, Мексико. Брат му Мигел Лердо де Тахеда също е известен мексикански политически деец.

Себастиян Техада става известен като либерал и поддръжник на президента Бенито Хуарес. За три месеца през 1857 г. е министър на външните работи, когато президент е Игнасио Комонфорт. Председател е на камарата на депутатите през 1861 г.

По време на френската намеса и царуването на император Максимилиан Себастиян Техада взима дейно участие във воденето на национална съпротива. Той е министър на външните работи по време на мандата на Бенито Хуарес. Показва непреклонна решимост при екзекутирането на Максимилиан в Куеретаро.

Когато Хуарес умира през 1872 г., Себастиян Техада става президент на Мексико (19 юли). Тогава Мексико е в средата на гражданска война. Техада постига частични успехи в умиротворяването на страната и започва да изгражда жп линии. Преизбран е на 24 юли 1876 г., но на 20 ноември 1876 г. е отстранен от Порфирио Диас.

Отива в изгнание в Ню Йорк, където умира на 21 април 1889 г. Погребан е в Мексико.

Мексикански политици
Президенти на Мексико
Министри на външните работи на Мексико
Таблица за реакциите между водни разтвори и електролити



Таблица за реакциите между водни разтвори и електролити

Легенда

Източници 

Химия
Кутловица (пояснение)

Кутловица може да се отнася за:
 Кутловица, пещера в Област Добрич, край с. Твърдица
 Кутловица, село в Област Силистра, Община Алфатар
 Кутловица, старо име на град Монтана
Варвари

Първоначално варвари е определение, използвано за чужденци, които не споделят установената култура или степента на изтънченост на използващия термина. Думата произлиза от гръцката дума за варварин - barbaros. Латинското име е barbarus в същото значение (чужденец, непознат). Интересното е, че съвременният френски има думата barbare. Означава "жесток, варварски" и много прилича на друга дума - barbe (брада). Според езиковеди сходството съвсем не е случайно. Древните гърци са предпочитали да носят спретнати малки бради, които са накъдрени и намазани с ароматни масла. Северните племена, които живеели в квартала, не се интересували от красотата на косата и брадите си, затова изглеждали неподредени.

За пръв път думата „варвари“ е използвана от Омир, който нарича племето кари буквално „варварофони“ сиреч „варвароезични“. Варварски се използва в елинския смисъл и от Павел в Новия завет (Римляни (1:14), (Колосяни (3:11)), за да опише негърци. В неговите писания думата се използва в модерното ѝ значение (по-близко до „диваци“).

Терминът е често срещан в историята. Много народи са отхвърляли чужди култури или дори съпернически цивилизации като „варварски“. Гърците са се възхищавали на скитите и източните гали като геройски народи, но са смятали културата им за варварска. Римляните са считали номадските германски племена, заселилите се гали и нахлуващите хуни за варвари, без да правят особена разлика. За китайците хунну, татарите, тюрките, монголите, манджурите и европейците са варвари. В миналото, японците са наричали европейците намбан, буквално варвари от юга, тъй като португалските кораби акостирали на южните брегове (обратно, португалците са наричали японците маймуни).

Днес, варварин се използва най-често за описване на жестоки, примитивни или некултурни хора.

Във фентъзи романи, ролеви игри и др., варварите са смели, нецивилизовани воини, способни да атакуват с голяма физическа сила. Конан варваринът е може би най-известният пример.

За варварство на езика се говори при неправилно съставени думи примерно при солесизъм или малапропизъм.

Източници 

Антропология
Пророкът

Пророкът може да се отнася за:
 Мохамед, пророкът на исляма;
 Пророкът, книга от Халил Джибран;
 Пророкът, филм;
 друг пророк.
Шах (титла)

Шах () е персийска титла. Думата произлиза от авестийската дума хшатра, която значи „цар“. Титлата шах се използва от всички владетели на Персия (днешен Иран), както и от владетели на Персийската империя.

Титлата шахиншах (транскр. Şah-ən-Şah; на персийски: شاهنشاه – šâhanšâh; на древногръцки: ὁ μέγας βασιλεύς) има значение шах на шаховете и се счита за по-висшестояща от шах. Така например на коронацията си последният ирански шах Мохамед Реза Пахлави официално приема титлата шахиншах, а неговата съпруга – сътоветстващата титла шахбану (). Дотогава съпругата на иранския монарх се е наричала малеке () или царица. Владетелят на Персийската Империя на Ахеменидите Кир ІІ е първия владетел, който използва титлата шахиншах.

Персийската титла е използвана от османските турци в смисъл на „голям герой“ или император. Думата шахмат също произлиза от „шах“.

Източници 

Титли
Персийски език
Персия
Политика на Иран
Джон Тоу

Джон Едуард Тоу () е британски актьор, известен с ролята си на инспектор Морз.

Биография и творчество 
Джон Тоу е роден на 3 януари 1942 г. в квартал Лонгсайт на Манчестър. Семейството му принадлежи към работническата класа. Участва в серийния филм Стъкло (2001).

Тоу умира на 21 февруари 2002 г. в село Лъкингтън от рак на хранопровода.

За него 
 Hancock, Sheila (2004). The Two of Us: My Life with John Thaw. London: Bloomsbury. ISBN 978-0-7475-7020-2
 John Thaw: The Biography. Stafford Hildred and Tim Ewbank. London: Andre Deutsch. ISBN 0-233-99475-0

Източници

Външни препратки 
 

Английски актьори
Британски театрални актьори и актриси
Носители на награда BAFTA
Командори на Ордена на Британската империя
Британски социалисти
Родени в Манчестър
Починали от рак
Хитин

Хитинът е второто по разпространение в природата полимерно вещество след целулозата. Той е въглехидрат (полизахарид), съдържащ се във външния скелет (кутикула) на раци, насекоми, както и в някои видове гъби, водорасли, дрожди и др., където изпълнява структурно-опорни функции.

В химично отношение представлява линеен хомополизахарид, изграден от N-ацетилглюкозаминови единици, свързани чрез β-(1→4)-връзки. Химичният му строеж е подобен на този на целулозата. В молекулата му се съдържат водородни връзки, които допринасят допълнително за стабилизиране и поддържане на пространствената структура. Степента на полимеризация на хитина е около 2000.

Хитинът не се разтваря във вода, разредени разтвори на киселини и основи и в органични разтворители. По отношение на висока температура и химични въздействия той е по-стабилен от целулозата. Хитинът не се среща в свободно състояние. Получава се най-често при обработване на изходния материал със силни киселини или основи (например HCl или NaOH) при температура 100 °C. При обработката му с концентрирана основа при висока температура той се деацетилира и частично деполимеризира, при което се получава производно (дериват), наречено хитозан. Хитозанът има базични (основни) свойства и дава соли с минерални киселини. Използва се като носител за имобилизиране на ензими, в хранително-вкусовата промишленост и др.

Думата „хитин“ идва от гръцката дума χιτών (хитон), която значи 'външна обвивка; броня'.

Органични полимери
Полизахариди
Ацетамиди
Форт Кент

Форт Кент () е малък град в окръг Арусток, щата Мейн. Населението му е 3919 души (по приблизителна оценка от 2017 г.). Форт Кент е най-северната точка на американска магистрала номер 1.

Във Форт Кент се намира най-северната част от Системата на Мейнския университет (Мейнския университет във Форт Кент), олимпийското средище за тренировки по биатлон и националният исторически обект „Форт Кент Блокхаус“. Всяка година към КАН-АМ във Форт Кент се провежда състезание с шейни, теглени от кучета.

В града се развива земеделието (картофи) и текстилът.

Източници 

Градове в Мейн
Арагон

Арагон e автономна област в Североизточна Испания. Площта ѝ е 47 719 км², а населението 1 325 272 души (2008). Арагон е древно кралство, на чиято територия в днешно време се намират три провинции: Сарагоса, Уеска и Теруел. Най-високите върхове на Пиренеите са разположени в провинция Уеска.

История 

Арагон се създава като самостоятелна държава по време на испанската Реконквиста. През
XIV-XV век завладяват средиземноморски острови като Балеарските, Сицилия и Сардиния. През 1469 г. се обединява с Кастилия в единното Испанско кралство.

Бележки
Летница (община)

Община Летница се намира в Северна България и е една от съставните общини на област Ловеч.

География

Географско положение, граници, големина 
Общината е разположена в най-североизточната част на област Ловеч. С площта си от 177,719 km2 е най-малката сред 8-те общините на областта, което съставлява 4,3% от територията на областта. Границите ѝ са следните:
 на запад – община Ловеч;
 на северозапад – община Пордим, област Плевен;
 на североизток – община Левски, област Плевен;
 на югоизток – община Сухиндол, област Велико Търново;
 на юг – община Севлиево от област Габрово.

Природни ресурси

Релеф 
Преобладаващият релеф на общината е хълмист и равнинен. Територията ѝ условно попада в две физикогеографски области на България – Средния Предбалкан и Средната Дунавска равнина.

Южната половина на общината, югоизточно от долината на река Осъм е в пределите на Средния Предбалкан, като преобладаващият релеф е хълмистият. Тук се простират крайните североизточните части на Деветашкото плато. То има равнинен и слабо хълмист релеф и се спуска със стръмни, на места отвесни склонове към долината на Осъм. Максималната му височина в пределите на общината е 473 m, разположена южно от село Кърпачево.

Останалата половина от общината, северно и северозападно от долината на Осъм попада в южната, хълмиста част на Средната Дунавска равнина. Тук в коритото на река Осъм, източно от общинския център град Летница се намира най-ниската точка на общината – 70 m н.в.

Води 
Основна водна артерия на община Летница е река Осъм, която протича през нея от югозапад на североизток с част от средното си течение. Отдясно в нея се вливат малки и къси реки и дерета водещи началото си от Деветашкото плато. В югоизточната част на общината, основно по границата с община Сухиндол преминава горното течение на река Ломя (десен приток на Осъм). В нея отляво се вливат малки и къси дерета, които водят началото си също от Деветашкото плато.

Население

Етнически състав (2011) 
Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:

Населени места 
Общината има 4 населени места с общо население 3632 жители към 7 септември 2021 г.

Административно-териториални промени 
 Указ № 192/обн. 21.04.1923 г. – преименува с. Юруклери на с. Надежда;
 Указ № 45/обн. 08.02.1950 г. – преименува с. Надежда на с. Кърпачево;
 Указ № 546/обн. 15.09.1964 г. – признава с. Летница за с.гр.т. Летница;
 Указ № 850/обн. 03.06.1970 г. – признава с.гр.т. Летница за гр. Летница.

Транспорт 
През общината от североизток на югозапад по долината на река Осъм преминава участък от 6,9 км от трасето на жп линията Левски – Ловеч – Троян.

През общината преминават частично 3 пътя от Републиканската пътна мрежа на България с обща дължина 27,8 км:
 участък от 7,2 км от Републикански път III-301 (от km 15,6 до км 22,8);
 началният участък от 15,5 км от Републикански път III-3011 (от km 0 до км 15,5);
 последният участък от 5,1 км от Републикански път III-3501 (от км 30,8 до км 35,9).

Топографска карта

Бележки

Източници

Външни препратки 
Официален сайт на община Летница
Якимово (община)

Община Якимово се намира в Северозападна България и е една от съставните общини на Област Монтана.

География

Географско положение, граници, големина 
Общината е разположена в северната част на Област Монтана. С площта си от 220,977 km2 заема 9-о място сред 11-те общините на областта, което съставлява 6,08% от територията на областта. Границите ѝ са следните:
 на север – община Лом;
 на изток – община Вълчедръм;
 на югоизток – община Бойчиновци;
 на юг – община Монтана;
 на запад – община Медковец.

Природни ресурси

Релеф 
Релефът на община Якимово е равнинен и слабо хълмист. Територията ѝ изцяло попада в пределите на Западната Дунавска равнина.

Тя е разположена от двете страни на долината на река Цибрица, която протича през нея от югозапад на североизток. Поради тази причина като цяло наклонът на терена е от югозапад на североизток, като най-високата ѝ точка от 187,7 m н.в. се намира в крайния югозапад, на юг от село Долно Церовене. По същата тази причина минималната надморска височина от 92 m е на североизток, източно от село Якимово в коритото на реката.

Води 
От югозапад на североизток през общината протича част от средното течение на река Цибрица. Тя тече в широка, но относително дълбока (до 50 – 80 m) спрямо околния равнинен терен долина, като отляво и отдясно в нея се „вливат“ малки и къси суходолия, в които има епизодичен отток. Най-големият ѝ приток (ляв) е рака Цибър, вливаща се в нея югозападно от село Долно Церовене.

Население

Населени места 
Общината има 4 населени места с общо население 3535 жители към 7 септември 2021 г.

Население (1934 – 2021)

Население по възраст

Етнически състав 

Етнически групи към 2021 година:
 българи: 2709;
 цигани: 603;
 турци: 10;
 други: 7;
 неопределени: 32;
 служебно преброени (данни, взети от административни източници): 173.

Административно-териториални промени 
 Указ № 236/обн. 28.05.1950 г. – преименува с. Прогорелец на с. Якимово;
 Указ № 257/обн. 20.06.1950 г. – заличава селата Войници и Котеновци и ги присъединява като квартали на с. Якимово.

Политика 
 2007 - 2023 Георги Миланов Георгиев - ПП ГЕРБ
 2003 – Илия Йорданов (Заедно за Якимово) печели на първи тур с 63% срещу Георги Тодоров (НДСВ).
 1999 – Юлия Кръстева (независим) печели на втори тур с 53% срещу Сашко Савков (БСП, Българска евролевица, БББ, БЗНС Александър Стамболийски, БКП Георги Димитров).
 1995 – Сашко Савков (Предизборна коалиция БСП, БЗНС Александър Стамболийски, ПК Екогласност) печели на първи тур с 51% срещу Юлия Кръстева (независим).

Транспорт 
В югозападната част на общината, на протежение от 8,7 km преминава участък от трасето на жп линията Мездра – Бойчиновци – Брусарци – Видин.

През общината преминават частично 2 пътя от Републиканската пътна мрежа на България с обща дължина 23,1 km:
 участък от 9,1 km от Републикански път II-81 (от km 118,7 до km 127,8);
 началният участък от 14 km от Републикански път III-818 (от km 0 до km 14,0).

Топографска карта

Бележки

Източници

Външни препратки 
 Официален сайт на община Якимово

Якимово
Белене (община)

Община Белене се намира в Северна България и е една от съставните общини на Област Плевен.

География

Географско положение, граници, големина 
Общината е разположена в североизточната част на област Плевен. С площта си от 285,046 km2 заема 9-о място сред 11-те общините на областта, което съставлява 6,13% от територията на областта. Границите ѝ са следните:
 на изток – община Свищов, област Велико Търново;
 на юг – община Левски;
 на запад – община Никопол;
 на север – Румъния.

Релеф, води 
Преобладаващият релеф на общината е равнинен и слабо хълмист. Територията ѝ изцяло попада в Средната Дунавска равнина. На север, покрай река Дунав се простира западната част на обширната Свищовско-Беленска низина, която обхваща около 120 km2 от територията на общината. Тук, на брега на река Дунав при 530-ия километър е и най-ниската точка на общината – 19 m н.в. Останалата част от общината е заета от хълмистите югоизточни части на Никополското плато. Югозападно от село Кулина вода, на границата с община Никопол се намира най-високата точка на община Белене – Санадиновски връх 255 m н.в. В пределите на общината попада изцяло най-големия български остров в река Дунав – Белене (41,1 km2).

В пределите на общината попада част от десния бряг на река Дунав от 560 до 582 km (километрите се броят от устието на реката). От Никополското плато водят началото си малки и къси реки и дерета, течащи на североизток и изток, водите на които в Свищовско-Беленската низина се разделят на множество напоителни канали за напояване на земеделските земи.

Население

Етнически състав (2011) 
Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:

Населени места 
Общината има 6 населени места с общо население 7803 души (към 7 септември 2021 г.).

Административно-териториални промени 
 през 1946 г. – осъвременено е името на с. Пети кладенци на Петокладенци без административен акт;
 през 1956 г. – осъвременено е името на с. Татаре на Татари без административен акт;
 Указ № 546/обн. 15 септември 1964 г. – признава с. Белене за гр. Белене.

Транспорт 
През източната част на общината, от югоизток на северозапад преминава последният участък от 12 km от трасето на жп линията гара Ореш – Белене.

През общината преминават изцяло или частично 2 пътя от Републиканската пътна мрежа на България с обща дължина 22,8 km:
 участък от 17,8 km от Републикански път II-52 (от km 75,3 до km 93,1);
 целият участък от 5 km от Републикански път III-5202.

Топографска карта

Бележки

Източници

Външни препратки 
 Официален сайт на община Белене