alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Айрис Мърдок

Джийн Айрис Мърдок () е ирландско-британска романистка и философка, известна с творбите си, в които съчетава остри сюжети с богата обрисовка на действащите лица и често засяга етически или сексуални теми.

Мърдок е сред т.нар. сърдити млади хора в британската литература. Написала е 26 романа, а също е и автор на философски и драматически произведения. Увлича се от екзистенциализма на Жан-Пол Сартър, Албер Камю и Симон дьо Бовоар и това намира отражение в романите ѝ.

Преподавала е философия в Оксфорд. Там се запознава с Джон Бейли – професор по английски език, писател и литературен критик, който е неин съпруг от 1956 г. до смъртта ѝ.

За своите постижения и заслуги Айрис Мърдок бива удостоена през 1987 г. със званието Дама-командор на Ордена на Британската империя (на английски съкратено: DBE).

През 2001 г. излиза биографична книга за писателката от Питър Дж. Конради, озаглавена „Животът на Айрис Мърдок“.

През 2002 излиза филмът „Айрис“ за живота на писателката. В нейния образ се въплъщават Кейт Уинслет и Джуди Денч. И двете печелят редица филмови награди, включително номинации за Оскар с ролите си във филма.

В Искърския пролом се намират малката гара Томпсън и възникналото около нея село Томпсън. Наречени са на името на разстреляния наблизо 23-годишен Франк Томпсън – офицер за свръзка на британския армейски щаб със сръбските и българските партизани. Франк Томпсън е бил първата голяма и романтична любов на Айрис Мърдок.

Частична библиография 

 Под мрежата (Under the Net, 1954)
 Пясъчният замък (The Sandcastle, 1957)
 Камбаната (The Bell, 1958)
 Отделената глава (A Severed Head, 1961)
 Еднорогът (The Unicorn, 1963)
 Италианското момиче (The Italian Girl, 1964)
 Червеното и зеленото (The Red and the Green, 1965)
 Святата и скверната машина на любовта (The Sacred and Profane Love Machine, 1974)
 Морето, морето (The Sea, the Sea, 1978)
 Зеления рицар (The Green Knight, 1993)
 Дилемата на Джаксън (Jackson's Dilemma, 1995)

Източници

Външни препратки 
  Petri Liukkonen, Подробна биобиблиография на Айрис Мърдок, Books and Writers (kirjasto.sci.fi). Архивирано

Писателки
Ирландски драматурзи
Ирландски романисти
Ирландски поети
Британски драматурзи
Британски романисти
Британски поети
Възпитаници на Кеймбриджкия университет
Възпитаници на Оксфордския университет
Доктор хонорис кауза на Оксфордския университет
Командори на Ордена на Британската империя
Носители на награда „Букър“
Британски социалисти
Елиас Канети
Родени в Дъблин
Починали в Оксфорд
Брилянт

Брилянтът (от фр. brillant – „блестящ“) е вид фасетировка, разработена специално за диаманти, но използвана понякога и за други скъпоценни камъни. С термина се означават и самите диаманти, когато са фасетирани по този начин. Общата му форма представлява два слепени конуса, горният от които пресечен. Ъглите в основата им и между съставящите ги фасетки са така избрани, че да се получава максимално вътрешно отразяване на светлината обратно към лицевата част на брилянта. По този начин се получава максимален блясък.

Характеристика 

Класическата форма на брилянта се състои от две основни части – горна (лицева) наречена корона и долна наречена павилион. Те са разделени от тесен пръстеновиден рундист. Голямата хоризонтална фасетка на короната се нарича площадка, а малката на дъното на павилиона – калета. Пълната съвременна брилянтна фасетировка се състои от общо 58 фасетки – корона с 32 и площадка и павилион с 24 и калета. Често рундистът също е ситно фасетиран, а понякога калета липсва и павилионът завършва с остър връх.

За максимално вътрешно отразяване на светлината обратно през лицевата част, ъгълът на короната трябва да е в диапазона 35°-40°, а ъгълът на павилиона трябва да е 40°.

Вижте също 
 Диамант
 Обработка на скъпоценни камъни

Източници 

Диаманти
Уилям Пит-старши

Уилям Пит-старши (), първи граф Чатъм, е британски политик от партията на вигите, играл важна роля в политическия живот от средата на 18 век като дефакто министър-председател (1756 – 61, 1766 – 68). Той поставя началото на превръщането на страната в световна империя.

Вторият му син Уилям Пит-младши е също изявен политик от края на 18 век.

Биография 
Роден е на 15 ноември 1708 година в Уестминстър, Великобритания.

Политическата кариера на Пит започва през 1735 г., когато става член на Парламента и се присъединява към националистично настроената опозиция на тогавашния премиер Робърт Уолпол. Той отрано проявява изключителната си дарба на оратор и сам се обявява за защитник на интересите на задморската търговия и колониите. От тази позиция се обявява срещу колебливата политика на Уолпол по споровете с Испания относно търговията в Америка.

По време на Войната за австрийското наследство се обявява остро срещу изпращането на хора и пари в защита на Хановерското курфюрство – германското владение на Джордж II, което му печели трайната неприязън на краля. Пит смята, че войната срещу Франция трябва да се пренесе в колониите, а не да се води на континента. През 1746 г. е включен в правителството и провежда някои реформи в държавните финанси. Смекчава позицията си по въпроса с Хановер, но се опитва да подсили британския флот. В резултат на вътрешни интриги през 1755 г. Пит е отстранен от правителството.

Британските неуспехи в началото на Седемгодишната война и голямата популярност на Уилям Пит принуждават краля да го постави през 1756 г. начело на правителството. Формално той не е министър-председател, но поема отговорността за всички действия около войната. Пит предприема реформи в армията и флота и се опитва да обедини политическите фракции и общественото мнение около единна военна политика.

Уилям Пит концентрира военния натиск срещу Франция в колониите, най-вече в Америка (виж Френска и индианска война) и Индия, като в същото време подпомага финансово Прусия, която неутрализира френските сили в Европа. Подава оставка през 1761 г., тъй като не успява да убеди колегите си да обявят война и на Испания. Въпреки това неговата стратегия се увенчава с успех и Парижкият договор от 1763 г. утвърждава британското надмощие в Северна Америка и Индия, макар че самият Пит смята, че той не отчита реално успехите на страната му.

Няколко години Уилям Пит не участва активно в обществения живот, но в началото на 1766 г. отново се завръща, обявявайки се в защита на свободите на жителите на американските колонии. През същата година е натоварен от краля да състави правителство, макар че отново не го оглавява официално. Поради влошеното си здраве се оттегля от поста през 1768 г.

През последните години от живота му обществената дейност на Уилям Пит е все по-малко, но той не спира да се застъпва за разширяване на автономията на колониите в Северна Америка и за мирно разрешение на конфликта там.

Умира на 11 май 1778 година в Хейс на 69-годишна възраст.

Източници 

Министър-председатели на Великобритания
Родени в Лондон
Фредерик Норт

Фредерик Норт (), втори граф Гилфорд, е британски политик от партията на торите, министър-председател на Великобритания от 1770 до 1782 г., по времето на Американската революция.

Биография 
Роден е на 13 април 1732 година в Лондон, Великобритания. През 1754 г. става член на Парламента и постепенно се издига в правителствената йерархия. Последователно е лорд на съкровището (1759 – 1765), главен ковчежник (1766 – 1767) и канцлер на хазната (1767 – 1770). През 1770 застава начело на правителството и остава на този пост в продължение на 12 години. След поредица от правителства на вигите, с които няма добър контакт, крал Джордж III намира в лицето на лорд Норт свой съмишленик.

Най-важното събитие от управлението на Фредерик Норт е Американската война за независимост. Колебливата му политика до голяма степен допринася за отделянето на американските колонии. Той смята, че войната е безнадеждна и безсмислена, и през втората половина от мандата си остава на поста само по настояване на краля, който не желае завръщането на вигите на власт. След победата на американците при Йорктаун, през март 1782 Норт подава оставка. През следващите години той се съюзява с някои виги и през 1783 е държавен секретар, но се оттегля от политическия живот, заради влошеното си зрение.

Умира на 5 август 1792 година на площад Гросвенър в Лондон на 60-годишна възраст.

Източници 
 

Норт, Фредерик
Родени в Лондон
Починали в Лондон
Джордж IV

Джордж IV (Джордж Огъстъс Фредерик, ) е крал на Обединеното кралство Великобритания и Ирландия и крал на Хановер от 1820 до смъртта си през 1830. От 1811 той е принц-регент, управляващ от името на баща си Джордж III, страдащ от умствено заболяване (впоследствие се оказва порфирия).

Живот 
Джордж IV е най-възрастният син на Джордж III и Шарлот и е роден на 12 август 1762 г. Той е противоположност на баща си – консерватор в политиката и с многобройни любовни връзки. Въпреки възмутителните му любовни връзки и големи разходи, е голям покровител на изкуствата. Той прави огромна колекция книги за своя баща, която е дарена при създаване библиотеката на Британския музей и вдъхновява стила на „регентството“ в архитектурата. Екстравагантността на Джордж се проявява във времена на голяма бедност и мизерия, причинени от войните с Наполеон и промените, дошли след промишлената революция.

Влюбчивата природа на Джордж поражда много критики. Той се жени тайно за своята първа съпруга, вдовицата католичка Мери Фицбърт през 1785 г., без разрешението на баща си. Със заповед на баща му бракът е обявен за незаконен. На принц Джордж е заявено, че ако бракът му с католичка продължи, той няма да властва. След разтрогването на брака им от съда, той отново се връща към многобройните любовни връзки, докато през 1795 г. не се предава на желанието на баща си да се ожени за Керълайн – братовчедка му Каролина фон Брауншвайг-Волфенбутел. Двойката се ненавижда и от брака им се ражда само една дъщеря през 1796 г. Керълайн заминава с детето за Италия и се връща чак когато Джордж наследява баща си, за да претендира за правата на кралица. Джордж попречва на коронацията ѝ отричайки правото и да бъде кралица. Дъщерята Шарлота Августа се омъжва за Леополд Сакс Кобург-Гота (1790 – 1865) на 02 май 1816 г. На следващата година тя ражда мъртво момче и умира от кръвоизлив на 06 ноември 1817 г.

Джордж IV умира през 1830 г. Наследен е от брат си Уилям IV.

Монарси на Обединеното кралство
Хановерска династия
Носители на Ордена на Свети Януарий
Членове на Британското кралско научно дружество
Руси Чанев

Руси Иванов Чанев (роден на 18 септември 1945 г.) е български драматичен и филмов актьор.

Кариера 
Завършил е актьорско майсторство във ВИТИЗ „Кръстьо Сарафов“ при професор Боян Дановски (1963 – 1967).

Работил е в Драматичен театър „Н. О. Масалитинов“ в Пловдив (1967 – 1969), Народен театър за младежта (1969 – 1970), Драматичен театър „София“ (1970 – 1990), Малък градски театър „Зад канала“ (1990 – 1995), Театър 199.

Член на САБ (1967) и на СБФД (1977).

Снима се в българското кино от 1965 г. Най-известните му филмови роли са в „Авантаж“ (1977), „Осъдени души“ (1975), „Време разделно“ (1988), „Кръвта остава“ (1980) и „Мера според мера“ (1981). Особено успешно е сътрудничеството му с режисьора Георги Дюлгеров.

През 1999 - 2000 г. е глас зад кадър в документалната поредица „Векът на България“.

Награди и отличия 
 Орден Св. св. Кирил и Методий 1-ва степен (2021)
 Заслужил артист (1983).
 Специална награда „за мъжка роля“: за ролята му на („Петела“) от филма „Авантаж“ XV ФБИФ (Варна, 1978).
 „Награда на СБФД“ за ролите му във филмите „Кръвта остава“ и „Илюзия“ (1980).
 „Награда на МНО“ за ролята му в пиесата „Синьобелия скреж“ (1980).
 Награда „за мъжка роля“ за ролята му на (Дилбер Танас) от филма „Мера според мера“ (Варна, 1982)
 Награда на САБ „за мъжка роля“ за ролята му на (Дилбер Танас) от филма „Мера според мера“ (Варна, 1982)
 Наградата „на критиката“ за филма „Мера според мера“ (Варна, 1982).
 Награда на САБ „за мъжка роля“ за ролята му на (Густав Виг) от пиесата „Имен ден“ (1984).
 Награда „за мъжка роля“ за ролята му на (Константин Философ) от филма „Константин Философ“ (Варна, 1986).
 „Годишна награда на БТ“ за филма „Мера според мера“ (1988).
 „I награда“: „за мъжка роля“ за ролята му на (Сава Попович) от пиесата „Когато гръм удари“ на VII национален преглед за драма и театър (1989).
 „Годишна награда на САБ“: „за главна мъжка роля“ (Анатол) от пиесата „Портрет“ (1990).
 Награда „Аскеер“: „за поддържаща роля“ (бащата) от пиесата „Пилешка глава“ (1994).

Театрални роли 
 „Синьобелия скреж“
 „Когато гръм удари“ – Сава Попович
 „Портрет“ – Анатол
 „Пилешка глава“ – бащата
 „Първите“, 1980 (П. Тодоров) – даскала
 „Хамлет“, 1982 (Уилям Шекспир) – Хамлет
 „Имен ден“, 1983 (Кертес) – Густав Виг
 „Завръщане у дома“, 1991 (Пинтър) – Лени
ТВ театър
 „Каин магьосникът“ (1977) (Камен Зидаров)
 „История на бъдещето“ (1972), 2 серии
 „Опечалената фамилия“ (1971) (Бранислав Нушич)
 „Гълъбицата“ (1970) (Алексей Коломец)

Филмография

Като актьор 

 „Звярът е още жив“ (2016) – документален

Като сценарист

Личен живот 
Женен е за актрисата Невена Мандаджиева. Заедно имат две деца.

Библиография 
 „Три неснимани филма“ (сценарии), 1996 (в съавторство с Младен Младенов).
 „Битак-бардак“ (роман-касета), 1997 (в съавторство с Младен Младенов).

Източници

Външни препратки 

  
  Руси Чанев в КиноПоиск
  Руси Чанев в Кино-Театр

Български сценаристи
Български актьори и актриси
Заслужили артисти (България)
Носители на Аскеер
Носители на Икар
Родени в Бургас
Носители на орден „Св. св. Кирил и Методий“
Покров Богородичен

Покров Богородичен (от църковнославянски: покривало) е народен и православен празник. В традицията на Църквата Покров се свързва с явяването на Света Богородица в църквата във Валхерна през 10 век. Градът бил заплашен от нападение на сарацините. Събрали се били за молитва огромно множество хора и единият от тях, свети Андрей Юродиви, видял Богородица да разстила покривалото (покрова) си над присъстващите в знак на защита.

Предполага се, че празникът е честван от гръцките православни църкви през ранното Средновековие, но по-късно е забравен или забранен. В Киевска Рус той е въведен от киевския княз св. Андрей Боголюбски ок. 1164 г., когато князът построява една от най-красивите руски църкви на Нерл във Владимир и я нарича на Покров Богородичен. От Руската църква празникът е заимстван в Българската църква през 19 век. По новия стил този празник се празнува на 1 октомври. Много православни църкви и манастири носят името на Покрова на Пресвета Богородица.

Този ден е едно от реалните доказателства, че след своето успение – физическа смърт, Божията майка продължава да се застъпва и да се моли за хората, а също така да ни помага винаги, когато това е възможно. Текст на притчата:

В знак на благодарност към защитата на Божията майка, църквата определила този ден като важен християнски празник, наречен покров – покровителство и заради начина, по който Дева Мария спасила молещите се.

Външни препратки 
 Покров Пресвятой Богородицы.

Християнски празници
Мишел Йожен Шеврьол

Мишел Йожен Шеврьол () е френски химик и физик. Изследва главно състава на мазнините и осапуняването им. Работи върху цветовете и багренето, получаването на чисти мастни киселини и производство на свещи.

Биография 
Роден е на 31 август 1786 г. в Анже, Франция, в семейството на лекар.

Като професор по химия в Париж, Шеврьол прави задълбочени изследвания на сапуна. В резултат на проучванията му се раждат много научни статии, които водят началото си от 1813 година, а кулминацията им е забележителният му труд върху животинските мазнини „Изследвания върху мазнините с животински произход“, публикуван през 1823 година. В тази публикация за първи път се появява думата холестерол.

През 1816 г. успява да отдели два глицеролови естера от животински мазнини. През 1825 г. на името на Шеврьол и Гей Люсак е издаден патент за производство на стеаринови свещи. В писмо до Шеврьол, А. Хофман пише:

Забележителната поредица от трудове на Шеврьол включва публикации върху човешкото възприемане на контрастни цветове. Това води до закона за едновременния контраст на цветовете, който ще има сериозно влияние върху импресионизма. Освен това той е пионер и в изучаването на геронтологията и ще остане в историята като обект на първото фото интервю през 1886 година.

Връзка между атеросклерозата и холестерола е спомената през 1889 година, по съвпадение годината, в която Шеврьол постига може би най-голямата си слава. Името му е изписано върху Айфеловата кула при откриването ѝ, а той е почетен като един от 72-мата най-изтъкнати френски таланти в областта на науката и инженерството. (виж  )

Умира на 9 април 1889 г. в Париж на 102-годишна възраст.

Външни препратки 
 Дума на деня: Холестерол  (EVS Translations)

Френски химици
Родени в Анже
Починали в Париж
Французи

Французите представляват латинска/келтска/германска етническа група, свързвана най-вече с Франция и френския език.

Произход 
Във Генофонда на французите преобладава келтския елемент. Значителна роля за формирането на френския народ са изиграли също така германските племена: франки, нормани, бургунди.

Географско разположение 
Французите са основното население на Франция, те са мнозинство в южната част на Белгия и западната част на Швейцария, където са голям процент от населението. Голям брой французи живеят във САЩ, Канада и Бразилия.

Език 
Основен език за французите е френския спадащ към Романските езици, който е официален във Франция. Освен във Франция той е официален език и в части от съседни на Франция страни: Белгия, Швейцария, Люксембург, както и в Канада, където има голям брой етнически французи.

Култура 
 Френска кухня

 
Население на Франция
Романски народи
Анже

Анжѐ () е град в Западна Франция, департамент Мен е Лоар на регион Пеи дьо ла Лоар. Разположен е при вливането на река Мен в Лоара. Населението на града е 151 108 души към 2007 г.

Личности 
 Родени в Анже
 Мари д'Анжу (1404 – 1463), кралица на Франция
 Жан Боден (1529 – 1596), френски философ
 Жозеф Пруст (1754 – 1826), химик
 Мишел Йожен Шеврьол (1786 – 1889), химик
 Никола Маю (р. 1982), френски тенисист
 Други личности, свързани с Анже
 Дени Папен (1647 – 1712), изобретател, учи медицина през 1661 – 1669

Побратимени градове 
  Оснабрюк, Германия, от 1964
  Сьодертеле, Швеция

Kартинна галерия

Външни препратки 
 Официален сайт на града
Айлхард Мичерлих

Айлхард Мичерлих () е германски химик, който разпространява теорията за изоморфизма – връзка между кристалната структура и химичния строеж.

През 1848, 1854 и 1858 г. Мичерлих представя своите вулканологични заключения пред Кралската академия на науките в Берлин. Като резултат от проведените от него наблюдения в Улмен маар, той обяснява формирането на маари с експлозивното взаимодействие между вода и базалтова магма (термохидравлична експлозия). Тъй като прегрятата пара е движещата сила за първоначалното изригване, той нарича маарите и маар-диатремите „газови вулкани“. Понеже Мичерлих е известен учен на своето време, трудовете му имат голямо влияние върху вулканолозите от по-късните периоди и идеите му са приемани в продължение на много десетилетия

Източници

Библиография 
 Ueber das Verhältniss zwischen der chemischen Zusammensetzung und der Krystallform arseniksaurer und phosphorsaurer Salze. Übersetzt aus dem Schwedischen (1821). Herausgegeben von Paul Heinrich von Groth. Ostwalds Klassiker Nr. 94, Leipzig 1898, архив
 Über das Verhältniß der Krystallform zu den chemischen Proportionen. 3.Abh.: Über die künstliche Darstellung der Mineralien aus ihren Bestandtheilen; 4.Abh.:. die in zwei verschiedenen Formen krystallieren, Akademie der Wissenschaften, Berlin 1822 – 1825.
 Lehrbuch der Chemie, 2 Bände, 4. Auflage, 1840 – 1848.
 Vulkanische Erscheinungen der Eifel, 1865.
 Über das Benzin und die Verbindungen desselben: gelesen in der Akademie der Wissenschaften am 6. Februar 1834. Engelmann, Leipzig 1898.

Германски химици
Възпитаници на Гьотингенския университет
Хайделбергски университет
Възпитаници на Хумболтовия университет
Преподаватели в Хумболтовия университет
Членове на Кралската шведска академия на науките
Членове на Френската академия на науките
Чуждестранни членове на Британското кралско научно дружество
Родени в Долна Саксония
Берлинчани
Членове на Берлин-Бранденбургската академия на науките
Томас Греъм

Томас Греъм () е британски химик, роден в Глазгоу и следвал в Глазгоуския университет. Той формулира т.нар. Закон на Греъм за дифузията на газовете. Наричан е и „баща на колоидната химия“. Той за първи път пречиства чрез диализа златен зол, като използва животински мехур.

Томас Греъм е последният магистър на Монетния двор в периода 1855 – 1869.

Външни препратки 
  Биография 

Шотландски химици
Глазгоуски университет
Възпитаници на Единбургския университет
Преподаватели в Лондонския университет
Членове на Британското кралско научно дружество
Членове на Кралската шведска академия на науките
Родени в Глазгоу
Починали в Лондон
Германци

Германците или немците () са хора от германски произход, т.е. хора, които се идентифицират с наследството на германската култура. Говорят немски език като майчин. В Германия те са дефинирани чрез гражданство (федерални германци – Bundesdeutsche), за да се различават от (хората с немски произход – Deutschstämmige). През историята, по време на Германската империя (1871 – 1918, 1918 – 1933, 1933 – 1945), германските граждани (имперски германци –  Reichsdeutsche) са наричани така, за да се различават от (етническите германци фолксдойче – Volksdeutsche). Следва да се има предвид, че немци се наричат също всички немскоговорещи, независимо от тяхната националност.

От приблизително 100 милиона души, говорещи немски като майчин език в света, около 75 милиона считат себе си за германци. Допълнително съществуват и около 80 милиона души от германски произход (основно в САЩ, Бразилия, Аржентина, Перу, Франция и Канада), които не говорят немски като майчин език.

Поради това общият брой на германците в света се намира някъде между 75 и 160 милиона, зависейки от критериите, според които се определя един германец (майчин език немски, етнически германец, от немски произход и т.н.). В САЩ 43 милиона граждани или 15,2% се самоопределят като немски американци според преброяване от 2000 г. Въпреки че процентите са намалели, тази група образува повече от която и да било друга. Според бюрото за преброяване на населението в САЩ през 2006 приблизително 51 милиона граждани определят себе си като хора от германски произход.

Разговорната дума шваба произлиза от немската дума Schwabe (жител на Швабия) и се използва иронично за немец или германец.

 
Етнически групи в Германия
Немец

Немец може да се отнася до:

 германец
 немскоговорещ
Британци

Британците са хора, които живеят предимно на остров Великобритания. Британец може да се употреби и като синоним на гражданин на Обединеното Кралство (Великобритания), в този смисъл гражданите на Северна Ирландия също са британци. Британци се смята също за политически коректното название на тези хора, и постепенно измества традиционното за България англичани, в което парадоксално се включваха и шотландците, и ирландците.

При определени условия за британци се смятат и граждани на бившите колонии и особено тези, които са граждани на държави, членуващи в Британската общност. Единственото ясно разграничение се прави за гражданите на САЩ, които при никакви случаи не се възприемат като британци. САЩ също така не е част от Британската общност.

Трябва да се прави разлика с бретонците, които живеят във Франция. Въпреки че етимологията на названията им е еднаква, става дума за две различни етнически групи, макар и с общ келтски произход.

 
Население на Великобритания
Култура на шнуровата керамика

Културата на шнуровата керамика, още наричана Култура на бойните брадви (секири) е огромен европейски археологически хоризонт, който започва в края на новокаменната епоха (неолит), процъфтява през каменно-медната епоха (енеолит), за да достигне кулминация в началото на бронзовата епоха, развивайки се в различните територии от около 3200–2900 г. пр.н.е. до около 2300–1800 г. пр.н.е. По времето на тази култура в Северна Европа започва употребата на металите. Обикновено се асоциира с развитието на индоевропейското езиково семейство.

Териториално, културата на шнуровата керамика се развива в по-голямата част на континентална Северна Европа, на север от река Рейн, на изток от река Волга, покривайки земите на днешна Германия, Дания, Полша, Литва, Латвия, Естония, Беларус, Чехия, Словакия, северна Украйна, западна Русия, южните части на Швеция и Финландия и крайбрежието на Норвегия.

Названието си културата получава от характерната релефна украса върху глинените съдове, датирани към този период, която се различава от находките в по-ранните археологически пластове. Украсата се състои в отпечатъците на тънки преплетени шнурове върху съдовете, нанесени преди тяхното изпичане. За същия археологически хоризонт е характерно полагането на мъртвите в единични гробове, както и погребалния обичай, при който каменни бойни брадвички (секири) са поставяни в гробовете на мъжете. Към този момент каменните бойни брадви са неефикасно оръжие, но се ползват като традиционен символ на обществен статус.

Култури от бронзовата епоха в Европа
Култури от каменно-медната епоха в Европа
Култури от новокаменната епоха в Европа
Археологически култури в Европа
Археологически култури в Беларус
Археологически култури в Белгия
Археологически култури в Германия
Археологически култури в Дания
Археологически култури в Естония
Археологически култури в Латвия
Археологически култури в Литва
Археологически култури в Нидерландия
Археологически култури в Норвегия
Археологически култури в Полша
Археологически култури в Русия
Археологически култури в Украйна
Археологически култури във Финландия
Археологически култури във Франция
Археологически култури в Чехия
Археологически култури в Швейцария
Археологически култури в Швеция
Индоевропейци
Изпълнителна агенция за българите в чужбина

Изпълнителна агенция за българите в чужбина (ИАБЧ) е админинистрация, която подпомага изпълнителния директор на ИАБЧ. Той е орган към Министеството на външните работи за осъществяване политиката на Република България спрямо българите и техните общности по света. Агенцията издава два вида удостоверения, респективно служещи за придобиване на статут на постоянно или продължително пребиваващ на територията на Република България. До м. март 2021 г. Агенцията издава удостоверение, служещо за придобиване на българско гражданство.

Приоритетите на агенцията са: стимулиране на изграждането на българско лоби в чужбина; опазване на българското етнокултурно пространство и културно-историческото наследство; защита на правата на българите зад граница. ИАБЧ поддържа връзки с над 500 организации на българите по целия свят и с отделни личности, съдейства за решаване на проблеми от хуманитарен, културен, образователен, информационен и правен характер.

Агенцията за българите в чужбина (АБЧ) е създадена с ПМС 180 от 1 октомври 1992 г., а на 21 февруари 2000 г. е преобразувана в Държавна агенция.

С ПМС №73 от 05.05.2022 г. Държавна агенция за българите в чужбина към Министерски съвет е преобразувана в Изпълнителна агенция за българите в чужбина към Министъра на външните работи. 

Изпълнителна агенция за българите в чужбина е правоприемник на Държавна агенция за българите в чужбина.

Председатели на Държавна агенция за българите в чужбина 
 Георги Данаилов (1993 – 1995)
 Гиньо Ганев (1995 – 1997)
 проф.д-р Вера Мутафчиева (1997 – 1998)
 проф.д-р Пламен Павлов (1998 – 2002)
 Антон Пиралков (2002 – 2004)
 Деница Христова (2004 – 2007)
 Евгений Желев (2008)
 Димитър Димитров (2009)
 Райна Манджукова (2009 – 2010)
 Росен Иванов (2010 – 2013)
 Борис Вангелов (2015 – 2017)
 Петър Харалампиев (2017 – 2018)
 проф.д-р Илия Гюдженов (2020 – 2021)
 Тодор Ванчев (2021 - 2022)

Изпълнителни директори на изпълнителна агенция за българите в чужбина 
 Райна Манджукова (2022 – понастоящем)

Източници

Външни препратки 
 Официален сайт

Вижте също 
 Българи в САЩ
 Българи в Канада

Правителствени агенции в България
Българска диаспора
Полиция

Полицията е държавна структура, част от изпълнителната власт, която отговаря за прилагането на закона и поддържане на обществения ред, противодействие на престъпността, оказване на съдействие на гражданите, държавните органи и обществените организации при осъществяване на законните им права и интереси.

В Република България действа единният европейски телефон за спешни случаи 112. Старите спешни телефони – 150 /бърза помощ/, 160 /пожарна/, 166 /полиция/, ще продължат да работят /в обозримо бъдеще/, но ще бъдат пренасочвани към единния център за спешни повиквания /тел. 112/. В повечето страни от ЕС телефонът за спешни случаи е 112, а в САЩ е 911.

Полицейски правомощия 
Полицейските правомощия са правата и задълженията, които са предоставени на полицията с цел поддържане на реда и сигурността в обществото. Тези правомощия варират от държава до държава, но обикновено включват следните:
Право да арестуват лица, които са извършили престъпления или са заподозрени в извършването им.
Право да претърсват притежанията на лица, заподозрени в извършване на престъпления, и да изземат доказателства.
Право да спират и контролират движението на автомобили и други транспортни средства.
Право да издават глоби и да налагат други административни наказания.
Право да използват сила, ако е необходимо, за да защитят обществения ред и сигурност.

Полицейските правомощия са често подложени на критика и дебати, особено във връзка с потенциалното злоупотребяване на тези правомощия. Злоупотребата с полицейски правомощия и свободното тълкуване на закона може да доведат до сериозни нарушения на гражданските права и свободи. Това може да се прояви в различни форми – от неправомерни задържания и арести до злоупотреба с насилие и нарушаване на личното достойнство.

Ако човек смята, че е бил подложен на необосновани проверки или нарушаване на правата си, може да потърси юридическа помощ от адвокат или да подаде жалба към компетентните инстанции – това са вътрешни органи на полицията, които имат тенденция да защитават своите собствени интереси вместо да защитават гражданите. В случаи на злоупотреба или нарушение на правата, отговорните трябва да бъдат дисциплинирани или наказвани в съответствие със закона. Законодателството предвижда санкции за злоупотреба с правомощията на правоприлагащите органи, включително глоби, уволнения или дори наказателни производства, ако се установи, че са нарушени правата на гражданите. В някои случаи, жертвите на злоупотреби могат да получат и компенсации за претърпените от тях щети.

В отделни страни

България 

Полицията в Република България е част от структурата на Министерство на вътрешните работи (МВР).

Канада

Съединени американски щати

Снимки

Вижте също 
 Тайна полиция
 Полицай
 Полицейска държава

Източници

Външни препратки 
 Държави с най-голямо полицейско присъствие на брой население в света според класация на Блумберг от 2014 г.
Бернхард Нидерландски

Бернхард (29 юни 1911 – 1 декември 2004), принц на Нидерландия, принц на Липе-Бистерфелд, сеньор и граф на Шваленберг и Штернберг, е бивш принц-консорт на Нидерландия, съпруг на Юлиана Нидерландска, бивша кралица, и баща на кралица Беатрикс. Почива на 93-годишна възраст в Утрехт.

Роден е като Бернард Леополд Фридрих Еберхард Юлиус Курт Карл Готфрид Петер, граф на Липе-Бистерфелд (Bernhard Leopold Friedrich Eberhard Julius Kurt Karl Gottfried Peter zu Lippe-Biesterfeld) в Йена, Германия като първи син на принц Бернард фон Липе и баронеса Армгард фон Зирштопф-Крам. На 7 януари 1937 г. се жени за нидерландската принцеса-престолонаследница Юлиана. С кралски указ от 6 януари 1937 г. получава титлата „принц на Нидерландия“. От брака с Юлиана Нидерландска се раждат четири дъщери – Беатрикс (1938), Ирене (1939), Маргрит (1943) и Марайке (1947, по-късно сменила името си на Христина).

Принц Бернхард е основател и първи председател на Световния фонд за дивата природа. До 1976 г. е бил посланик на добра воля на нидерландския бизнес в чужбина. Изпълнявал е също така няколко висши военни функции. Бил е адютант на кралица Вилхелмина Нидерландска, която към края на Втората световна война го назначава за главнокомандващ на Вътрешните въоръжени сили на Нидерландия. От 1946 до 1976 г. принц Бернард е генерален инспектор на Кралските сухопътни, военновъздушни и военноморски сили.

Липе (род)
Членове на нидерландското кралско семейство
Възпитаници на Лозанския университет
Нидерландски природозащитници
Посланици на добра воля
Защитници на животните
Носители на Ордена на Свети Олаф
Носители на Ордена на Спасителя
Носители на Ордена на Бялата роза
Носители на Ордена на Пий IX
Родени в Йена
Починали в Утрехт
Починали от рак
Квакери

Квакерите, означавани още като „Общество на приятелите“, са християнска група от анабаптисткия клон на протестантството.

История 

Основана е в Англия от Джордж Фокс през 1650 г. Името „квакери“ по всяка вероятност идва от английската дума quaker – „треперещ“, и от идеята, че привържениците на тази общност са толкова завладени от Светия Дух, че целите треперят. Квакерите са силно социално ангажирани. Те са пацифисти. Убедени са в личното познаване на Бога и отхвърлят церемониалността на тайнствата в християнството.

През следващите векове квакерството се разпространява и в други страни, най-вече в Съединените американски щати, Кения и Боливия. Днес броят на квакерите е сравнително малък, приблизително 600 000 души.

В основата на вярата им е убеждението, че във всеки човек има част от Бог, тя само трябва да се изяви. Вярват, че в общуването с Божественото човек няма нужда от посредници.

Богослужебните им срещи преминават в мълчание и молитва. Споделя се с думи само най-важното. Богослужение, според квакерите, е целият живот.

Наричат Приятелите „действащите вярващи“. Следват примера на Христос в „любовта на дело“.

През 1656 г. Джордж Фокс се обръща към Приятелите с 42 „Съвети и въпроси“. Първият от тях е „Доверете се, скъпи приятели, на пламъчетата любов и истина във вашите сърца, защото това са сигнали на Господа, чиято Светлина ни показва нашите тъмни страни и ни води към нов живот“.

Чрез връзките си с държавни и други институции квакерите прокарват идеите си за ограничаване на насилието, конфликтите, войните. Конфликтите според тях не се решават чрез спор. Дискусията само изтощава участниците в нея. Насочвайки любовта и разбирането си към човека с друго мнение, вероятността да се стигне до една позиция е по-голяма. Толерантни са към всяка вяра и всеки избор, като смятат, че всеки човек има свой специфичен път към Духовността, който непрекъснато се развива.

Квакерите, представени от „Квакерски страж на мира и обществото“ (Лондон) и „Американски благотворителен комитет на приятелите“ (Вашингтон), са носители на Нобелова награда за мир за 1947 г.

Вижте също 
 История на квакерите

Външни препратки 
 България на Балканите и Европа: минало, настояще и бъдеще, Никола Аврейски, т. I, С., УНСС, 2007, с.120 – 152
  Американски благотворителен комитет на приятелите 
  Квакерски страж на мира и обществото Лондон 
  Quaker United Nations Office
  Нобелова награда за мир 1947 на Квакерите

 
Носители на Нобелова награда за мир
Тори

Партията на торите (от ирландски: tóraidhe, разбойник) е британска политическа партия, предшественик на днешната Консервативна партия. Произходът на името е свързан с кризата около Закона за изключването от 1678–1681, когато тори става обидно наименование на противниците на изключването на Джеймс от наследяването на трона на Англия и Ирландия.

След тежко изборно поражение през 1830-те партията на торите е основно реформирана от Робърт Пийл и започва да се нарича Консервативна партия. Днес тори продължава да се използва като название на консерваторите, макар че някои от тях го приемат за обидно.

Консервативни партии
Политически партии във Великобритания
Закрити политически партии
Якобитизъм
Тори (пояснение)

Тори е наименование, използвано за няколко различни политически групи:

 тори, британска политическа партия през 17–19 век
 съвременната британска Консервативна партия
 Консервативна партия на Канада
 лоялистите по време на Американската революция
 наименование на юнионистите по време на Американската гражданска война, използвано от техните противници

Спорт 
 тори е термин от областта на източните бойни изкуства.

Вижте също 
 Тор
 Тории
 Торий
Ривърсайд (Калифорния)

Ривърсайд () е град в окръг Ривърсайд, щата Калифорния, САЩ, с население около 274 000 души (2002), университетски и научен център. В града се намира Калифорнийският университет в Ривърсайд UCR (University of California, Riverside). В музея към ентомологическия департамент на университета има забележителна колекция от недоразвити насекоми.

Източници

Външни препратки 
 Официална страница

 
Основани в САЩ през 1870 година
Велесова книга

Велесова книга (Книга Велеса, Влес книга) е книга, съдържаща разностранна информация относно езическите вярвания на древните славяни, предполагаемо за периода 7 век пр.н.е. – 9 век. Текстовете във Велесовата книга са на староруски или на непозната от друг източник редакция на старославянския, и са изписани с уникални руни, напомнящи някои германски руни, латински и кирилски букви. Според някои автори „книгата“ е автентичен древнославянски паметник, а според други е фалшификат, изготвен през 19 век.

Макар в науката да се е наложил силен скептицизъм относно автентичността на този сборник, последователите на съвременното Родоверие често позовават вярата и ритуалите си на него, считайки го за свещена книга.

Според Александър Стойчев Велесовата книга е написана от Боян мага.

Вижте също 
 Славянска религия
 Родоверие

Външни препратки 
  Древнерусская языческая библия „Велесова книга“ – шедевр тысячелетней дохристианской культуры восточных славян или фальшивка ХХ века?
 Влескнига. Превод от Н.В. Слатин (Омск)
 Влеснига на интернет страницата на „Трагедията на Свободата“  Превод от Н.В. Слатин
 Влескнига на интернет страницата на Владивостокская Славянская Родноверческая община Щит Симаргла  Превод от Н.В. Слатин
 Форум на Влескнига, Н.В. Слатин
  Велесова Книга

Славянска религия
Религиозна литература
Мистификации
Риза

Ризата е наименованието на два вида дрехи. Традиционно облекло у славяните още от древността, а днес характерен елемент в носиите на повечето славянски народи, е дълга риза, украсявана с бродерии. В съвременния български риза означава друг вид дреха, предимно мъжка, закопчавана с копчета и с твърда яка и ръкавели

Традиционна дълга риза 
Ризата е позната още в Древен Египет, но е била използвана само от жените като допълнение към дългата прилепнала платнена рокля. Намерените при археологически разкопки ризи са от периода след XVII династия.

При славяните ризата представлявала дълга бяла дреха, изработена от ленено или конопено платно. Носели я и мъже, и жени, като имало разлика в дължината — при мъжете стигала до средата на бедрото или до коляното, а при жените — до прасеца или глезена. Ризите задължително бивали украсявани с преобладаващо червени бродерии, пресъздаващи флорални или животински мотиви и митологични персонажи. Недопустимо било ризата да се носи небродирана, тъй като изцяло бялата дреха била символ на смъртта и с такива обличали само мъртъвците. Славянските жени имали традиция да не завършват шевиците на ризите, които изработват, а винаги да оставят по няколко липсващи шева. Причина за това било поверието, че богинята на смъртта Мора отвежда в царството на мъртвите онези, които са свършили всичката си работа на земята.

Съвременна риза 
Съвременните ризи се закопчават отпред с копчета и имат твърда яка и ръкавели. Те са част от официалното облекло.

Вижте също 
 Славянско облекло
 Облекло в Древен Египет

Източници 

Облекло
Славяни
Жрец

Жрец най-общо означава свещенослужител на определена езическа религия. Човек, който чрез специални ритуали осъществявал връзката между хората и боговете и поради това имал голяма власт.

Вижте също 
 Влъхва – относно древно славянските жреци
 Древноегипетски жреци – относно древноегипетските жреци
 Древноримски жреци – относно древноримските жреци
 Шаман – относно жреците в шаманистичните религии
 Оракул

Духовенство
Езичество
Видеопулт

Видеопултът е устройство, което смесва и или превключва няколко източника на видеосигнал (камери, видеомагнетофони, компютри, DVD и др.).

Видеопултовете биват 2 вида – с вградени тайм бест коректори и пултове, използващи външен синхро генератор. Превключването на видеосигналите става на следния принцип – всички пултове имат поне две шини (ред с копчета, всяко от които отговаря на един източник) и на всеки вход има последователно свързан монитор, който показва картината.

Пултът има два изхода. Единият е главният изход, а другият е превю. На превю-изхода се вижда неизлъчващата в момента шина и на нея се избира с бутон източника и евентуално от другите бутони ефекта, с който ще се превключва, след което когато дойде времето за превключване се бута ръчката (някои от по-простите пултове са с потенциометър вместо ръчка). Другият начин за превключване е да се натисне директно бутона на излъчващата шина, което веднага превключва без ефект (на остро), което не е за препоръчване.

Видео
Оборудване
Славянско облекло

Традиционно облекло у славяните още от древността, а днес характерен елемент в националните носии на повечето славянски народи, е ризата. Тя представлявала дълга бяла дреха, изработена от ленено или конопено платно. Носели я и мъже, и жени, като имало разлика в дължината — при мъжете стигала до средата на бедрото или до коляното, а при жените — до прасеца или глезена. Ризите задължително бивали украсявани с преобладаващо червени бродерии, пресъздаващи флорални или животински мотиви и митологични персонажи. Недопустимо било ризата да се носи небродирана, тъй като изцяло бялата дреха била символ на смъртта и с такива обличали само мъртъвците.

Славянските жени имали традиция да не завършват шевиците на ризите, които изработват, а винаги да оставят по няколко липсващи шева. Причина за това било поверието, че богинята на смъртта Мора отвежда в царството на мъртвите онези, които са свършили всичката си работа на земята. Това поверие се запазва до късно и в българския фолклор.

Върху ризата, жените обикновено обличали плътно извезана дълга дреха без ръкави, от която като тип произлиза литакът в българската женска носия.

Вижте също 
 Славяни

Облекло
Облекло
Mandriva Linux

Mandriva Linux e ГНУ/Линукс дистрибуция, разработвана от Mandriva S.A между 1998 и 2012 г. първоначално под името Mandrake Linux, а след април 2005 г под името Mandriva Linux. Официално поддръжката на дистрибуцията е прекратена през август 2011 г. След като Mandriva изоставя проекта, той e поет от асоциацията OpenMandriva и се развива под името OpenMandriva Lx.

Mandriva Linux е дистрибуция с общо предназначение, която е подходяща както за работни станции, мобилни компютри и нетбуци, така и за сървърни приложения и вградени устройства. Тя е една от най-лесните за ползване ГНУ/Линукс дистрибуции, имайки мощни графични инструменти за конфигурация и администриране на системата, каквито липсват в други линукс дистрибуции. Mandriva Linux е локализирана и преведена на над 70 езика, включително и на български език.

Mandriva Linux се разработва от френската фирма Mandriva, която е резултат от сливането на френската Mandrakesoft с бразилската Conectiva и поглъщането на американската Lycoris. Дистрибуцията има безплатни версии (MandrivaOne, Mandriva Free и andriva Dual (mini)), и платени версии (ML Powerpack+, ML Corporate Server ML Corporate Desktop), които съдържат приложения със затворен код. Новите свободно достъпни версии на Mandriva Linux излизат две седмици по-рано за членовете на клуба Mandriva, като членството се заплаща. През октомври 2006 новата версия Mandriva 2007.0 излиза по едно и също време за членове на клуба и за всички останали.

Първата версия на Mandriva излиза през юли 1998 г. под името Mandrake 5.1 Venice и е била базирана на RedHat. Докато RedHat се концентрират повече върху сървърните приложения, то Mandriva се фокусира повече към десктоп пазара и последствие дистрибуцията добива собствен облик, особено след версия Mandrake 7.0 Air, която излиза през януари 2000 г.
След като започва да губи позиции и да изостава от Fedora, Ubuntu и OpenSUSE като разпространеност, компанията решава да поправи две от основните слабости на дистрибуцията: намалява се времето между излизане на две дистрибуции от една година на шест месеца и се правят основни промени с цел по-лесното обновяване на системата с нови софтуерни пакети.

Последната стабилна версия е Mandriva Linux 2011.0 (Hydrogen), излязла на 28 август 2011 г. след което разработването на следващи версии на дистрибуцията се прекратява.

Производни 
PCLinuxOS, придобила голяма популярност в последните 1 – 2 години, е жива дистрибуция базирана на Мандрива, в която е включен несвободен софтуер.

Външни препратки 
 Mandriva Linux – официален сайт 
 Mandriva Linux – официална документация 
 Mandriva Linux – Wiki сайт 
 Mandriva-BG – българска Мандрива потребителска група
 Biotronica.Net форуми – Mandriva Linux
 Български огледален сървър на Мандрива 
 Страница на преводачите на Mandriva на български език
 Страница на Мандрива в DistroWatch

GNU/Linux дистрибуции
Часовете

Часовете може да означава:

 Романът на Майкъл Кънингам
 Филмът на Стивън Далдри
 работното заглавие на Мисис Далауей от Вирджиния Улф
Часовете (филм)

Часовете () е драматичен филм от 2002 година.

Драмата представя историята на три жени от различни поколения и исторически времена, чийто живот е свързан чрез романа Мисис Далауей, написан от Вирджиния Улф. Във филма действието се развива в рамките на един ден, но в съответния исторически период. Никол Кидман изпълнява ролята на Британската писателка Вирджиния Улф, Джулиан Мур играе ролята на американска домакиня от 1950, която чете романа Мисис Далауей, а Мерил Стрийп играе също американка но от 2000 година – лесбийка, която се грижи за своя приятел Ричард Браун, умиращ от СПИН. Други актьори и актриси, които участват, са Миранда Ричардсън, Тони Колет, Клеър Дейнс, Ед Харис и Джон Райли.

Сценарият на филма е написан от Дейвид Хеър, базиран на романа Часовете, носител на награда Пулицър, от Майкъл Кънингам. Режисьор на филма е Стивън Далдри, саундтракът е на Филип Глас.

Един от най-коментираните филми на 2002, Часовете получава голям брой номинации и награди. Филмът печели Златен глобус за 2003 г., за най-добра драма и получава девет номинации за Оскар. Чрез него Никол Кидман се утвърждава като една от най-способните драматични актриси в Холивуд. Тя печели Златен глобус за най-добра актриса в драматичен филм и Оскар за най-добра актриса.

Цитати 
 Не можеш да намериш покой като избягваш живота.
 Целият живот на една жена, в един ден, само един ден, а после същият този ден през целия ѝ живот.
 Какво значение има че съжаляваш, когато нямаш избор? Важно е какво можеш да понесеш.
 Поетът трябва да умре, за да оценят останалите живота.

Участват 
 Никол Кидман... като Вирджиния Улф
 Джулиан Мур... като Лора Браун
 Мерил Стрийп... като Клариса Вон
 Ед Харис... като Ричард Браун
 Стивън Дилейн... като Ленард Улф
 Миранда Ричардсън... като Ванеса Бел
 Джон Райли... като Дан Браун
 Тони Колет... като Кити Барлоу

Сюжет 

Историята разказва за това как романът Мисис Далауей засяга три поколения жени (Вирджиния Улф пише историята, Лора Браун я чете, и Клариса Вон я изживява), всяка от които, по един или друг начин се сблъсква със самоубийството.

Надслов: Времето да се криеш свърши. Времето да съжаляваш отлетя. Времето да живееш е сега.

Спечелени награди 
 2002 Оскар за най-добра женска роля – Никол Кидман
 2003 Награда Аманда (Норвегия) – Най-добър чуждестранен филм – Стивън Долдри
 2003 American Cinema Editors Eddie Award — Best Edited Feature Film — Dramatic – Питър Бойл
 2003 Art Directors Guild – Excellence in Production Design Award — Feature Film — Contemporary Films – Мария Джуркович

Номинации за Оскар 
 2002 Оскар за най-добри костюми – Ан Рот
 2002 Оскар за режисура – Стивън Далдри
 2002 Academy Award for Film Editing – Питър Бойл
 2002 Оскар за най-добра музика – Филип Глас
 2002 Academy Award for Best Picture
 2002 Оскар за поддържаща мъжка роля – Ед Харис
 2002 Оскар за поддържаща женска роля – Джулиан Мур
 2002 Оскар за адаптиран сценарий – David Hare

Източници

Външни препратки 
 Официален сайт
 

Носители на Златен глобус за най-добър филм - драма
Филми от 2002 година
Филми на Стивън Долдри
ЛГБТ филми
Американски романтични филми
Британски романтични филми
СПИН в културата и изкуството