alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Слънцестоене

Слънцестоене се наричат два дни в годината, при които наблюдаемите точки на изгрев и залез видимо престават да се движат  върху линията на хоризонта, след което сменят посоката на движението си. Съответстващите им два дни от годината имат екстремална продължителност, максимум при лятното слънцестоене и минимум – при зимното. Астрономически това съответства на положение на Слънцето по неговия видим път върху небесната сфера, максимално отдалечени от небесния екватор.

Двете слънцестоения в двете полукълба 
Като резултат от наклона на земната ос продължителността на деня и нощта зависят от положението на Земята спрямо Слънцето. На 22 юни Слънцето се движи над тропика на Рака. В северното полукълбо денят е най-дълъг, нощта е най-къса и се говори за лятно слънцестоене. В южното полукълбо денят е най-къс, нощта е най-дълга и е налице зимно слънцестоене. На 22 декември Слънцето е над тропика на Козирога, тогава в северното полукълбо се наблюдава зимно слънцестоене, а в южното – лятно.

Когато еклиптиката пресича небесния екватор, денят и нощта са еднакво дълги. Тези положения на Слънцето се наричат равноденствия.

Календар 
Слънцестоенето оказва пряко влияние върху дневното слънчево греене, а оттам върху климата. Така на различните слънцестоения съответстват различни моменти от годината, което ги прави важни за календара.

Много от културите по света и почти всички езически религии почитат слънцестоенията и равноденствията като моменти с особено значение. Тогава се устройват едни от основните календарни фестивали и се извършват важни обреди, свързани най-вече със земеделието и плодородието.

 За България за март и декември добавяте 2 часа (UTC+2), а за юни и септември – 3 часа (UTC+3).

Вижте също 
 Равноденствие

Външни препратки 
 Национална олимпиада по астрономия – Списък на темите » Смяна на годишните времена
 Астрономически речник – Небесна сфера

Астрономически явления
Календари
Време в астрономията
Ралф Шумахер

Ралф Шумахер е германски автомобилен състезател, пилот от Формула 1 и ДТМ, брат на световния шампион Михаел Шумахер. От сезон 2005 е пилот на Тойота.

Лични данни 
Роден е на 30 юни 1975 г. в немското градче Керпен. Женен е за Кора, с която живеят в Залцбург, Австрия. Висок е 1,78 м и тежи 73 кг.

Състезателна дейност 
Ралф Шумахер започва да кара картинг още на 3 години на пистата в Керпен. Дебютът му в състезанията е през 1983 г.
 1993 г. – става втори в шампионата BMW-ADAC Формула Джуниър
 1994 г. – трети в германския шампионат на Формула 3
 1995 г. – победител в Гран при на Макао във Формула 3
 1996 г. – стама шампион в японската Формула 3000 и Нипон

Дебютът му във Формула 1 е в Гран При на Австралия през 1997 г. с екипа на Джордан. Той успява да се качи на подиума в своето едва трето състезание за Голямата награда на Аржентина. През 1999 г. преминава в екипа на Уилямс, където е съотборник с Алесандро Занарди, известен повече с постиженията си в сериите КАРТ. През 2001 г. в тима идва темпераментният Хуан Пабло Монтоя, с когото Ралф има известни търкания, но в крайна сметка това е един стимул да докаже способностите си. Така през сезона той успява да вземе три победи на пистите Имола, Жил Вилньов и Хокенхаймринг. Сезон 2002 г. е отбелязан само с една победа в Малайзия, но през 2003 г. печели първите места на Нюрбургринг и Маникур, точно когато е критикуван за слабото си каране от широката публика.

През 2004 Ралф пострадва сериозно в катастрофа на състезанието в Индианаполис, което му попречва да вземе участие в доста от стартовете, а съответно и да покаже задоволителен резултат в крайното класиране. В средата на сезона между него и тима на Уилямс възникват проблеми за подновяването на договора му, поради което той предпочита да се обвърже с екипа на Тойота, които са готови да му осигурят приходи, възлизащи на 50 милиона долара. Там ще бъде съотборник с италианеца Ярно Трули.

През 2008 той решава да се състезава за ДТМ за автомобилния отбор на Мерцедес за Мюке Моторспорт. Той завърши сезона на 14-о място само с 3 точки в актива си и това бяха в Нюрбургринг и на пистата Каталуня.

Източници

Външни препратки 
 Официален сайт 
 Ralf Schumacher Fan page (English) Фен сайт

Шумахер, Ралф
Кеке Росберг

Кейо „Кеке“ Росберг (, произношение и правилен правопис kɛkɛ ˈruːsbærj, Кеке Русбери) е финландски пилот от Формула 1 от шведски произход, световен шампион за 1982 г. Роден е на 6 декември 1948 година в Солна, Стокхолм, Швеция. Живее в Хелзинки, Финландия.

Той е баща и мениджър на световния шампион от Формула 1 за 2016 г. – Нико Росберг.

Първите му състезания в големия автомобилен спорт са във Формула „Атлантик“. Шампион е на Финландия за 1977 година. През 1978 година е пилот във Формула 2.

Формула 1

Теодор, АТС 
В началото на 1980 година, получава покана да се присъедини към тима на „Фитипалди“, на мястото на отказалия се Джеймс Хънт. През 1982 година преминава в Уилямс на мястото на друг световен шампион – Алън Джоунс. Там той е втори пилот след Карлос Ройтеман. Въпреки че не е лидер в тима, Кеке е лидер на пистата и печели световната титла с 44 точки.

Финландски пилоти от Формула 1
Солна (община)

Солна () е името на община отъждествявана с едноименния град в рамките на лен Стокхолм, югоизточна Швеция. Солна е предградие (град-сателит), на шведската столица Стокхолм. Главен административен център на общината е квартал Шютехолм, който практически се намира в централната част на Солна. Община Солна в миналото е била отделен от Стокхолм град. Солна е разделена на 9 отделни квартала (части), но без административно значение: Берисхамра, Хага, Хагалунд, Хувудста, Йерва, Фрьосунда, Росунда, Шютехолм и Улриксдал. В Солна са разположени офиси на големи компании, както и множество административни сгради, включително и на миграционните власти. Населението на общината е  души (към ).

Забележка 
Практически общината, града, както и квартала се означават по един и същ начин, тъй като съвпадат по територия. Единственото по-голямо различие е обособяването на две епархии – Солна и Росунда в рамките на общината.

Спорт 
Солна има два представителни футболни отбора. Отборът на АИК Фотбол се състезава в Шведската лига Алсвенскан. Отборът на Васалундс ИФ е участник е в Шведската лига Суперетан.

Източници

Външни препратки 
 Официален сайт на общината

Общини в лен Стокхолм
М

М, м е буква от всички кирилски азбуки, обикновено обозначаваща звучна двубърнена носова съгласна. В българската е 13-а по ред, в руската и беларуската – 14-а, в сръбската – 15-а, в македонската – 16-а и в украинската – 17-а. Използва се също така и в кирилските азбуки на езиците в Руската федерация и ОНД). В старобългарската и църковнославянската азбука М има название . В кирилицата буквата М е 14-а по ред, има начертание  и числова стойност 40. В глаголицата по ред е 15-а и има начертание  и числова стойност 60. Произлиза от гръцката буква мю (Μ, μ).

Вижте също 
 M латинско
 Мю

М
Облекло в Древен Египет

Египтяните се обличали твърде леко поради мекия климат, при който живеели. Облеклото на жените твърде малко се променило до Новото царство и се състояло от дълга прилепнала платнена рокля, завършваща под гърдите и придържана от две широки презрамки. Тази рокля обикновено е от едноцветен бял лен, но са открити и зелени, жълти и червени. След XVII династия тази рокля се носи, като към нея се прибавя и широка връхна дреха или пак дълга, прозрачна риза с дълги ръкави, покрита с бродирано и плисирано наметало. Накитите, най-вече герданите, допълват тоалета. Мъжкото облекло, което първоначално е още по-скромно, тъй като се е състояло само от калъф за пениса, претърпява огромни промени с времето, като се започне с къса, тясна препаска по време на Старото царство – начин на обличане, който, заедно с накитите и бижутата, е присъщ както на контето, така и на работника.

Египтяните носели само сандали, а и те не представлявали нищо повече от допълнение, съвсем не задължително, към дрехата. Най-често ходели боси. Въпреки това сандалите са им били познати от края на додинастическата епоха, но жените изобщо не ги слагали на краката си, а мъжете ги обували само когато трябвало да отидат някъде. В подобни случаи важните особи тръгвали, придружени от слугите си, един от които носел сандалите, които те обували едва като пристигнат на мястото. Сред висшите служители в двора се натъкваме на „носач на сандалите“ на фараона. По време на Средното царство единствено бедните нямат сандали, а останалите ги носели в ръка и ги обували само след като пристигнели там, накъдето са се запътили. Правилата за добро поведение в обществото не позволявали на никой да се обува в присъствието на по-висшестоящо лице, а било велика част за един високопоставен придворен да му бъде разрешено да се появи пред фараона със сандали. По времето на Новото царство обувките навлизат масово в бита.

Сандалите представлявали обикновена подметка от палмова кора, гайки от папирус, по-рядко от кожа, през която минавали две или три връзки от същата материя. Тези на фараоните от XVIII династия насам и на поданиците им можели да бъдат с дървено заострено бомбе.

Бележки 

Култура на Древен Египет
Древен Египет
Ашанти (певица)

Ашанти Шакуоя Дъглас () е американска певица, изпълнителка на R&B.

Придобива известност в началото на 2000-те години, след като пее в много песни в стил хип-хоп, още преди да запише своите първи албуми.

Родена е в Глен Коув, Лонг Айлънд, Ню Йорк.

Дискография

Студийни албуми 
 Ashanti (2002)
 Chapter II (2003)
 Concrete Rose (2004)
 The Declaration (2008)
 Braveheart (2014)

Компилаци и други албуми 
 7 Series Sampler (2003)
 Ashanti's Christmas (2003)
 Collectables by Ashanti (2005)
 Can't Stop (2006)
 The Vault (2009)

Сингли 
 Foolish (2002)
 Happy (2002)
 Baby (2002)
 Rock wit U (Awww Baby) (2003)
 Rain on Me (2003)
 Breakup 2 Makeup (2004)
 Only U (2004)
 Don't Let Them (2005)
 Still on It (2005)
 The Way That I Love You (2008)
 Good Good (2008)
 The Woman You Love (2011)
 Never Should Have (2013)
 I Got It (2013)

Видеоклипове 

Американски музикални продуценти
Американски ритъм енд блус певци
Американски хип-хоп музиканти
Американски певици
Американски поп певци
Американски танцьори
Носители на награда „Грами“
Афроамерикански актриси
Родени в щата Ню Йорк
Островна държава

Островната държава е страна, която е изцяло разположена върху един или повече острова. 47 страни в света са островни държави (включително повечето от най-малките).

Островните държава могат да бъдат разделени на две групи. Едните са големи, със сравнително голямо население и обикновено близо до континент. Те включват Великобритания, Япония, Шри Ланка, Филипините, Мадагаскар и други. Тези страни обикновено имат културни и политически сходства с техните континентални съседи. Австралия също може да бъде прибавена към тази категория държави, въпреки че поради големите си размери всъщност се счита за континентална, а не за островна държава.

По-малки островни държави, като Бахамите, Тонга и Малдивите, обикновено са много различни от континенталните нации. Малкият размер обикновено означава че има малко обработваема земя и малко природни ресурси. Въпреки това, в днешно време малките островни държави са центрове за туризъм, който е и основната част от индустрията им.

Някои островни държави заемат един или два острова – като Великобритания или Фиджи. Други са разположени върху стотици или хиляди островчета - като Индонезия или Малдивите. Някои островни държави споделят техния остров с други държави - например Ирландия, Хаити и Папуа Нова Гвинея.
Хауърд Картър

Хауърд Картър () (9 май, 1874 – 2 март, 1939) е британски археолог и египтолог, известен с откриването на гробницата на Тутанкамон в Долината на царете, Луксор, Египет.

Биография 
Син на художник анималист, от когото наследява таланта да рисува, Хауърд Картър е едва на 17 години, когато Пърси Нюбери, млад египтолог, го наема да прерисува с акварел фреските от гробниците на Бени Хасан.

По-късно работи върху погребалния храм на Аменхотеп в Дейр ел-Бахри. Работи с Флиндърс Петри в Тел ел-Амарна, но работата му не се харесва на археолога. Картър отива в Дейр ел-Бахари, за да възстанови барелефите в Заупокойния храм на Хатшепсут. Среща се с Гастон Масперо, който оценява работата му. През 1899 французинът му предлага работа в египетската археологическа служба като Главен инспектор на паметниците в Горен Египет, от която той се отказва през 1905 след скандал.

Няколко години по-късно, през 1907 Картър се запознава с лорд Карнарвон (Джордж Хърбърт, 5 граф на Карнарвон), ентусиазиран аматьор, който бил готов да предостави на Картър необходимите средства да продължи работата си. Скоро Картър става надзорник на всички разкопки на лорд Карнарвон.

Експедиция в Египет 

Лорд Карнарвон финансира Картър за издирването на гробницата на непознатия дотогава фараон Тутанкамон, чието съществуване е открито от Картър. На 4 ноември 1922 г. Картър открива гробницата на Тутанкамон, единствената гробница, която не е била ограбвана в Долината на царете близо до Луксор, Египет. На 16 февруари 1923 Картър отваря погребалната камера и пръв вижда саркофага на Тутанкамон.

След като описва разнообразните находки, Картър се оттегля от археологията и става колекционер. Умира в Англия през 1939 г. на 65-годишна възраст. Смъртта на археолога на такава преклонна възраст се изтъква най-често от скептиците като доказателство, опровергаващо суеверието за „проклятието на фараоните“, уж причинило смъртта на хората, осквернили гробницата на Тутанкамон.

Хауърд Картър е погребан в гробището Putney Vale в западен Лондон, Великобритания.

Източници

Външни препратки 
 
 Five Years' Изследвания в Тива
 Видео от откриването на Тутанкамон

Британски археолози
Египтолози
Луксор
Родени в Лондон
Починали в Лондон
Дефанс

Дефанс (, букв. защита, отбрана) е основен бизнес район (и модерен квартал), част от западните предградия на Париж. Има население от 25 000 жители (2006). Кварталът е дом на 72 стъклени и стоманени сгради, 18 от които са небостъргачи. Той е най-големият бизнес квартал в Европа с площ от 560 декара. Наричат го също „парижкият Манхатън“. Всеки ден на работа тук идват около 180 000 служители от 1500 фирми и организации, разположени в Дефанс.

История 
Дефанс води името си от емблематичната статуя Защитата на Париж (La Défense de Paris), която е построена през 1884 г., за да почете войниците, които са отбранявали града по време на Френско-пруските войни. Името на района понякога създава объркване у посетителите, понеже те обикновено смятат, че това е някаква военна зона или поделение.

Кварталът е строен след 60-те години на XX век като голям икономически, търговски и административен център. Модерната архитектура с небостъргачите и новаторските форми, материали (стъкло) и цветове, го правят една от важните туристически атракции за гостите на Париж.

Външни препратки 
 Снимки от квартала Дефанс

Квартали на Париж
Бизнес зони
Арондисмани на Париж
Забележителности на Париж
Икономика на Париж
Музей Роден

Музеят „Роден“ ( – Мюзѐ Родѐн) в Париж е открит през 1919 г.

В него са изложени творби на френския скулптор Огюст Роден. Съхранена е колекция от поне 6600 скулптури, 8000 рисунки, 8000 стари фотографии и 7000 предмета на изкуството. Музеят има около 700 000 посетители на година.

Разположен е в хотел „Бирон“ и околностите. Хотелът служи за резиденция на Огюст Роден от 1908 година и по-късно той дарява всичките си творби на френската държава, при условие да превърне хотела в музей и да ги изложи в него. Бившият хотел разполага с голяма градина, в която се намират някои от неговите статуи.

Външни препратки 

 Официален сайт
 Снимка на къщата музей Роден
 Снимки от музея 

Роден
Основани във Франция през 1919 година
Шан-з-Елизе

„Шан-з-Елизе“ (, често съкратено Les Champs-Élysées – „Елисейските полета“, понякога само Les Champs – „Полетата“), е един от централните булеварди в Париж, както и една от най-известните улици в света. Името е свързано с Елисейските полета, които са царството на мъртвите в древногръцката митология.

Строеният още през първите десетилетия на XVII век булевард е дълъг 1910 метра и е широк 70 метра. Започва от площад „Конкорд“ и завършва на площад „Шарл дьо Гол“. Отначало е бил част от парк с езеро, където френските крале се забавлявали. През 1616 г. съпругата на Анри IV – Мария де  Медичи, заповядала на това място да се прокара алея. Само за няколко години тази алея се превърнала в любимо място за разходки на парижаните от всички съсловия. През 1667 г. Луи XIV я удължил и наредил от двете ѝ страни да се засадят дървета.

Наричана е последователно Гран Кур (Grand Cours), Гранд але дю Рул (Grande allée du Roule), Авеню дьо ла Грил Роаял (l’avenue de la Grille Royale), Авеню дьо Пале де Тюйлери (l’avenue du Palais des Tuileries,1680). Името Шан-з-Елизе се появява през 1694 г., но е окончателно прието през 1709 г. Със съвременния си облик „Шан-з-Елизе“ се сдобила през XIX век. В периода 1830 – 1840 г. на булеварда били инсталирани бронзови фенери, край тротоарите били изградени фонтани, строели се театри, кафенета, ресторанти и др. Елисейските полета е традиционното място за военни паради – те се провеждат на 14 юли, в деня на превземането на Бастилията, и на 11 ноември – датата на приключването на Първата световна война.

Външни препратки 
 Снимка на булеварда Шанз Елизе от покрива на Триумфалната Арка Звезда (Etoile)

Източници 

Улици в Париж
Площад на Бастилията

Площад „Бастилията“ ( – „Плас дьо ла Бастий“) е площад в Париж, където се е намирал затворът „Бастилията“ докато не е щурмуван и след това разрушен по време на Френската революция между 14 юли 1789 г. и 14 юли 1790 г.

Паметници и пейзажи 
 Юлската колона, построена между 1833 и 1840, за да възпомене падането на монархията на Шарл X през 27, 28 и 29 юли 1830 година;
 операта Bastille, която се намира зад болницата „Hôpital des Quinze-Vingts“;
 пристанището Арсенал, където се влива канала Saint-Martin;
 Метро станцията Bastille (линии 5,1,8), където могат да се видят останките на основи на бившия затвор.
 на площада Бастилията, срещу операта, в сравнение с канала Saint-Martin, може да се види на земята, обиколката на крепостта, която може да бъде разпозната от тройна редица павета.

Външни препратки 
 Снимка на Новата Опера, на Плас дьо ла Бастий

Бастилията
Халите (Париж)

Халите е наименованието на квартал в Париж.

Намира се в сърцето на столицата и е кръстен на намиралите се тук Централни хали (Halles centrales) до 1970 година. През 1971 година те са съборени и на тяхно място е построен форум Халите (le Forum des Halles), който съдържа подземни етажи, мозайки, скулптури, фонтани и музеи.

Под комплекса се намира и една от най-големите подземни гари в света, наречена Châtelet – Les Halles.

Външни препратки 

 Снимка на квартал Халите
 Châtelet-Les Halles
 Исторически снимки

Квартали на Париж
Уилям Голдинг

Сър Уилям Джералд Голдинг () е английски романист и поет, носител на Нобелова награда за литература (1983).

Биография и творчество 

Роден на 19 септември 1911 г. в село Сейнт Кълъмб Мейнър (St Columb Minor), което е в рамките на град Нюкий, Корнуол. Започва да пише на седем. Корнуолските му корени са рядко споменавани, но в младите си години научава характерния корнски език.

Баща му бил преподавател в местното училище и интелектуалец с радикални възгледи по отношение на политиката, както и силно вярващ в науката. Семейството се мести в Марлборо, където Голдинг посещава Marlborough Grammar School. По-късно (1930) започва следването си на естествени науки и английски език в Оксфордския университет. Първата му книга – стихосбирка, излиза година преди получаването на бакалавърска степен по изкуства.

Жени се за Ан Брукфийлд (Ann Brookfield) през 1939 г. Преподава английски език и философия в Bishop Wordsworth's School в Сейлсбъри.

По време на Втората световна война служи на Британската кралската флота и участва в потопяването на немския боен кораб Бисмарк. Участва и в завладяването на Нормандия. След края на войната се завръща към преподаването и писането.

Посветен е в рицарство през 1988 г. от кралица Елизабет Втора.

Уилям Голдинг умира на 19 юни 1993 г. в Перанаруъртал, Англия.

Библиография 
 Poems (1934)
 Повелителят на мухите (Lord of the Flies, 1954)
 Наследниците (The Inheritors, 1955)
 Pincher Martin (1956)
 The Brass Butterfly (пиеса, 1958)
 Free Fall (1959)
 Кулата (The Spire, 1964)
 The Hot Gates (есета, 1965)
 The Pyramid (1967)
 Богът скорпион (The Scorpion God, 1971)
 Богът скорпион
 Пук-пук (Clonk-Clonk)
 Извънреден пратеник (Envoy Extraordinary)
 Зрима тъмнина (Darkness Visible, 1979)
 A Moving Target (есета, 1982)
 The Paper Men (1984)
 An Egyptian Journal (1985)
 To The Ends of the Earth - трилогия:
 Морски обреди (Rites of Passage, 1980)
 Close Quarters (1987)
 Fire Down Below (1989)
 Двойният език (The Double Tongue, посмъртно, 1995)

За него 
 L. L. Dickson, The Modern Allegories of William Golding, University of South Florida Press, 1990. ISBN 0-8130-0971-5
 R. A. Gekoski and P. A. Grogan, William Golding: A Bibliography, London, André Deutsch, 1994. ISBN 978-0-233-98611-1
 John Carey, William Golding: The Man Who Wrote Lord of the Flies, New York: Simon & Schuster, 2009.

Външни препратки 
 
  Petri Liukkonen, Подробна биобиблиография на Уилям Голдинг, Books and Writers (kirjasto.sci.fi). Архивирано
  Нобелова лекция на Уилям Голдинг
  Уилям Голдинг във fantasticfiction.co.uk

Английски детски писатели
Английски драматурзи
Английски романисти
Английски поети
Носители на награда „Букър“
Носители на Нобелова награда за литература
Британски нобелови лауреати
Британски военни дейци от Втората световна война
Британски мореплаватели
Възпитаници на Оксфордския университет
Корнуол
Емпедокъл

Емпедокъл () е древногръцки философ и гражданин на Акрагант, (колония на гр. Джела в Сицилия). Смята се, че е живял приблизително между 483 и 423 година преди н.е. Сведения за неговите живот и творчество са запазени от Диоген Лаерций. Според предаденото, Емпедокъл е автор на около 5000 стиха, от които днес са запазени около 530.

Във философската си поема „За природата“ той обяснява, че в основата на света и нещата стоят четирите стихии – земя, въздух, вода и огън. Тези стихии се привличат или се отблъскват или, както казва авторът, – цари дружба или враждебност. За Емпедокъл това е и основа на естествения отбор при живите същества, при които се налагат съществата с най-добра комбинация между четирите стихии. Друга прочута негова философска поема, от която са запазени фрагменти, е „Пречиствания“, излагаща възгледите на Емпедокъл за душата и прераждането.

Според легендата, за да не бъде видян, че умира, и така поклонниците му да разберат, че не е бог, Емпедокъл се хвърлил в кратера на Етна.

Емпедокъл е един от последните философи, които излагат своите идеи в стихове. За това към него проявяват интерес и литератори. Фридрих Хьолдерлин е автор на пиесата „Смъртта на Емпедокъл“, а Матю Арнолд му е посветил поемата „Емпедокъл на Етна“. Ромен Ролан, скоро след получаване на Нобеловата награда за литература, му посвещава едно есе.

Източници

Библиография 
 Емпедокъл, Фрагменти, Антична философия (1988), съст. Ради Радев, София: Наука и изкуство

Външни препратки 
 Empedoclis Carminum Fragmenta (Текст на фрагментите на Емпедокъл на старогръцки език) 
 Эмпедокл. Эллинские поэты VII-III вв. до н. э., серия Античная классика, Отв. ред. М. Л. Гаспаров. Москва: Ладомир, 1999, стр. 183—201 ISBN 5-86218-237-3
 Эмпедокл (Фрагменты в стихотворном и прозаическом переводе) // Генрих Якубанис. Эмпедокл философ, врач и чародей: Данные для его понимания и оценки. Киев: тип. Имп. Ун-та св. Владимира, 1906, стр. 73-134.

Древногръцки философи
Сицилианци
Самоубийци
Пенелопе Крус

Пенелопе Крус Санчес () е испанска актриса. Родена в испанската столица Мадрид, като дете и млада девойка Крус е танцьорка. По-късно тя напуска гимназията, за да се занимава с танци в Мадридската национална консерватория (неин пръв предмет е класически балет) и с театър в Кристина Ротас Скул в Ню Йорк (4 години). През 2009 г. Пенелопе Крус е удостоена с награда „Оскар“ в категория „най-добра поддържаща актриса“ за изпълнението си във филма на Уди Алън Вики, Кристина, Барселона.

Биография

Личен живот 
Пенелопе е близък приятел с испанския режисьор Педро Алмодовар, познати от почти 20 години. Най-добрата приятелка на Крус е мексиканската актриса Салма Хайек.

В началото на 2001 г. започва тригодишна връзка с актьора Том Круз, който скоро преди това се е разделил с Никол Кидман. Всичко започва на снимачната площадка за филма Ванила Скай, в който те участват. През януари 2004 г. става известно, че са прекратили отношенията си.. През април 2003 г. тя подава иск срещу австралийското списание New Idea за дифамация в статия за отношенията ѝ с Круз. След раздялата с Круз актрисата се среща с Матю Маконахи (от 2005 до 2006 г.) .

През 2007 г. Пенелопе започва да се среща с актьора Хавиер Бардем (род. 1969), работил с нея в няколко филма. Бардем ѝ партнира в нейната дебютна роля, като Силвия в „Jamón, jamón“, както и в главната ѝ роля във „Вики, Кристина, Барселона“. Играят заедно и през 2013 година във филма „Съветникът“. Двамата сключват брак през юли 2010 г. с тайна церемония в къща на техен приятел на Бахамите. Съпрузите имат две деца – син Леонардо (род. 25 януари 2011) и дъщеря Луна (род. 22 юли 2013).

Филмография

Източници

Външни препратки 

 
 

Испански актьори и актриси
Носители на „Оскар“ за най-добра поддържаща женска роля
Носители на награда BAFTA
Испанци в САЩ
Родени в Мадрид
Принц

Принцът (от латинското принцепс) е монарх или член на кралско семейство от мъжки пол.

Принцесата е дъщеря на крал или подчинена на крал управителка от високо ниво, съпруга на принц или друг член на кралско семейство от женски пол или самата тя монарх.

В славянските страни тези монаршески титли отговарят на титлите княз и съответно княгиня.

Като част от йерархията на титлите в германските и латински държави в Западна Европа принц стои веднага след крал и над херцог. В периода на разцвет на Свещената римска империя владетелите на малките германски държавици носят титлата принц (fürst) като почетно звание. Днес владетелите на Монако също са принцове.

Източници 

Благороднически титли
Джеки Икс

Джеки Икс (, Жак (Жаки) Бернар Икс, собственото име Джеки се утвърждава в България от английски) е белгийски пилот от Формула 1.

Роден е на 1 януари 1945 година в Брюксел, Белгия.

През 1977 година е победител в 6-часовите състезания на пистата „Силвърстоун“, „Брандс Хеч“ и „Уоткинс Глен“ в Англия.

В началото на кариерата се състезава с мотоциклети, но подобно на други пилоти от Формула 1 – Хуан Мануел Фанджо, Алберто Аскари, Тацио Нуволари и Джон Съртис – талантът му се развива пълноценно едва във Формула 1.

Отбори 

 Купър — 2 състезания – 1967 г.
 Ферари — 57 състезания – 1968, 1970 – 1973 г.
 Брабам — 11 състезания – 1969 г.
 Макларън — 1 състезания – 1973 г.
 Уилямс — 4 състезания - 1973, 1976 г.
 Лотус — 24 състезания - 1974 – 1975 г.
 Волф – 5 състезания – 1976 г.
 Енсайн — 9 състезания – 1976 – 1978 г.
 Лижие — 8 състезания - 1979 г.

Класирания в Световния шампионат 
 1967 – 20 място – 1 точка
 1968 – 4 място – 27 точки
 1969 – 2 място – 37 точки
 1970 – 2 място – 40 точки
 1971 – 4 място – 19 точки
 1972 – 4 място – 27 точки
 1973 – 9 място – 12 точки
 1974 – 11 място -12 точки
 1975 – 16 място – 3 точки
 1976 – Без класиране
 1977 – Без класиране
 1978 – Без класиране
 1979 – 18 място – 3 точки

Източници 
 

Белгийски пилоти от Формула 1
Хора от община Брюксел
Кампала

Кампала () е столицата на Република Уганда. Името на града е производно от импала’ – вид африканска газела.

Градът е разположен в южната част на страната, в близост до голямото африканско езеро Виктория. Изграден е върху 10 хълма, като източните му квартали са разположени на брега на езерото. Населението на града наброява 1 208 544 жители (2002). Кампала е сред най-зелените градове на Африка.

След провъзгласяването на Уганда за независима държава на 9 октомври 1962 година Кампала е обявен за нейна столица. Градът е търговско-промишлен и политически център на страната. Там са резиденциите на държавния глава, правителството, националната банка и др. Външният вид на града е доста привлекателен. Сградите представляват смесица от различни архитектурни стилове, характерни за африканските, европейските и азиатските страни. Новите райони на града са застроени предимно в европейски вид, с много зеленина и добре изградена шосейна мрежа. Има много църкви, джамии и индуистки храмове. Там се намира и националният университет. На хълма Накасер, заобиколен от палми, е разположен парламентът. В близост е изграден красив парк. На входа на парка се издига паметник, символизиращ извоюването на независимостта на страната.

Националният музей в Кампала предлага етноложки и природонаучни експозиции, както и интересна колекция от народни музикални инструменти. Там се намират Центърът за археологически изследвания и гробницата на кралете на Буганда – старото кралство на народа ганда в Уганда.

Икономика 

Важна роля в икономиката играе първичната обработка на селскостопанска продукция – кафе, чай, тютюн и др. В последните години силно са застъпени леката промишленост, производството на кожи, мебели, хранително-вкусовата, текстилната, химическата и фармацевтичната промишленост. Застъпени са също металообработването, дървопреработване и други отрасли от промишлеността.

Има завод за обогатяване на медна руда, както и заводи за строителни материали и керамика.

 Транспорт
Кампала е голям железопътен център на линията към важния пристанищен град Момбаса. Няколко автомагистрали свързват столицата с други градове. На около 10 километра от Кампала има международно летище.

Важно икономическо значение има и транспортът по езерото Виктория.

 Туризъм
Кампала е привлекателна туристическа дестинация за туристи от Европа, Азия и Северна Америка. Екзотичния вид на града и близостта на езерото Виктория ежегодно привличат стотици туристи. Има добре уредени хотели и мотели.

Известни личности 
 Родени в Кампала
 Годфри Бинайса (1920 – 2010), политик
 Йогеш Мехта (р. 1954), индийски бизнесмен

Източници
Доспат (пояснение)

Доспат може да се отнася за:

 Доспат, град в Южна България, разположен близо до границата с Република Гърция;
 Доспат, река в Западните Родопи, протичаща през България и Гърция;
 Доспат, язовир на река Доспат;
 Доспат, планина, част от Западните Родопи;
 Доспат, връх на остров Ливингстън, Антарктика;
 Доспат, на гръцки Принотопос, бивше село в Драмско, Гърция.
Милош Зяпков

Милош Георгиев Зяпков е български анархист, поет, сатирик , белетрист, и писател.

Биография 
Роден е в Ракитово. Баща му, анархист, е лежал в лагера Богданов дол, което слага отпечатък върху трудния път на поета. Учи в Педагогическото училище във Велинград. Записва задочно педагогика и литература в Софийския университет „Кл. Охридски“. От 1957 г. до края на живота си работи в ТВУ „Максим Горки“, Ракитово. Умира на 50 години при неизяснени обстоятелства; вероятно е убит от политическите си противници.

Творбите на Милош Зяпков излизат от печат едва след смъртта му. Единствен негов наследник е дъщеря му Албена Милошева Зяпкова, която наследява авторските права над произведенията му. През 1994 г. Деян Неделчев печели първа награда на „Златният Орфей“ с „Къде си ти“, музика Хайгашот Агасян.

Поезия 
Не ме сънувай
Не ме сънувай. Няма да те стопля.

Изстинали са моите ръце.

Не ме сънувай. Само скрити вопли
дарява нощем моето сърце.

Не ме сънувай. Любовта убита
възкръсва ли, това и сам не знам.

Не ме сънувай. С болката си скрита
не мога радост и насън да дам.

Не ме сънувай. Мене ако жалиш,
в съня спокойна тази нощ бъди.

Не ме сънувай и... ще те погаля.

А ти след туй се просто събуди..

„Не исках да съм просто жив“

1992.

Памет 
Община Ракитово провежда конкурс за Националната литературна награда „Милош Зяпков“. Съучредители на Наградата са Съюзът на българските писатели, Сдружението на българските писатели и Сдружението на писателите в град Пазарджик.

Източници

Външни препратки 

 От и за Милош Зяпков в Своден каталог НАБИС – национален каталог на академичните библиотеки в България
 Милош Зяпков, Избрани творби
 Милош Зяпков, моят брат

Български писатели
Български анархисти
Лагеристи в Богданов дол
Български дисиденти
Родени в Ракитово
Починали в България
Георги Петканов

Георги Петров Петканов е български политик и юрист.

От 24 юли 2003 г. е министър на вътрешните работи в правителството на Симеон Сакскобургготски, а от 2005 до 2007 г. е министър на правосъдието в това на Сергей Станишев.

През 2008 г. Георги Петканов е избран за конституционен съдия от квотата на Народното събрание.

През 1971 г. завършва право в Софийския университет (СУ), където негов състудент е Огнян Герджиков. Работи като прокурор в Девин (1972–74). От 1974 г. Георги Петканов е асистент в Юридическия факултет на СУ, като защитава дисертация за кандидат на юридическите науки през 1983 г. През същата година специализира в Московския държавен университет. От 1989 г. Георги Петканов е доцент, а през 1996 г. става професор.

От 1991 до 1995 г. Петканов е декан на Юридическия факултет, а в периода 1995 – 1997 г. е заместник-ректор на СУ. Бил е и председател на Общото събрание на СУ (1990 – 2003). Умира на 1 май 2015 г.

Женен, има син и два внука.

Бележки

Външни препратки 
 От и за Георги Петканов в Своден каталог НАБИС – национален каталог на академичните библиотеки в България

Министри на вътрешните работи на България
Български политици след 1989
Български юристи
Преподаватели в Юридическия факултет на Софийския университет
Носители на орден „Св. св. Кирил и Методий“
Народни представители от НДСВ
Хора от област Смолян
Министри на правосъдието на България
Конституционни съдии в България
Възпитаници на Московския университет
Починали в София
Мокош

Мокош (още Макош, Мокоша, Мокуша, Мокощ) е богиня, почитана от източните славяни. Тя охранява хамбарите, оборите, плевните и кошарите, и дарява храната и дрехите в семейството. Грижи се за добруването на рода и дома, за материалното подсигуряване на неговите обитатели. Представяна е като млада дългокоса жена с рог в дясната ръка, което е явен паралел с общоиндоевропейската идея за „Рога на изобилието“.

Името ѝ е с твърде неясна етимология и многото автори дават напълно противоположни значения. Името ѝ често се споменава в комбинация с Мати Сыра Земля, т.е. налице е връзка с влажната земя, което е в близка релация с плодородието на почвата: влажна земя – плодовита земя – богата реколта и обратно – суха земя – безплодна земя – бедна реколта.

Мокош вероятно е едно от превъплъщенията на Майката Земя. Като такова, тя е била особено почитана сред източните славяни и била единствената богиня включена във Владимировия висш пантеон, наред с боговете Перун, Хърс, Даждбог, Стрибог и Симаргал.

Според някои автори Мокош е била съпруга на Велес – господаря на градината на праведните Рай. В този смисъл тя е представяна като богиня на подземния свят, Нав. В подкрепа на този възглед е и пасажът: „требу кладутъ и творят... Мокошьи диве.... мажютъ Екатию богыню, сию же деву творятъ и Мокошь чтут“ от „Слово об идолах“, където Мокош е сравнявана с древногръцката Хеката.

За богиня Мокош също се споменава в „Слово о мздоимании“, „Слово о покаянии“ и др.

Бележки

Вижте също 

 Славянски божества
 Славянска религия

Източници 
 Тази статия се основава на материал от Вечния Славянски Огън , използван с разрешение от Огнеслав. 

Славянски богини
Богиня майка
Лел

Лел (Лелбог, Lelbog) e митично същество, споменато в някои полски книги от 15 – 16 век. Най-ранното запазено сведение за него е на Ян Длугош от 15 век, а през 1519 година е споменато в „Полска хроника“ на Матиас фон Мехов. Според тези описания Лел е покровител на брака и семейното щастие, син на богинята Лада и бог Ослад и брат на пролетния бог Дид (Полел) и са близнаци с Лиля (Леля), богиня подбуждаща природата към плодородие, а човека – към любовни контакти и брак, възпламенявайки любовта в сърцето.

Бележки

Вижте също 
 Славянски божества
 Славянска религия
 Славянски митични същества 

Славянски богове
Леля

Леля (Ляля) е митично същество, за чието съществуване се съди по припевите на някои сватбарски народни песни, главно руски. Покровителства рождението. Подбужда природата към плодородие, а човека — към любовни контакти и брак, възпламенявайки любовта в сърцето.

В „Синопсиса“ и „Повест за построяването на бенедиктинския манастир на Лиса планина“ Леля е описана като една от двете богини Рожденици. В руски шевици е представена в обкръжение на Мокош. Култът към Леля и Лада подробно е анализиран от академик Борис Рибаков в книгата му „Язычество древних славян“.

Вижте също 
 Славянски божества
 Славянска религия
 Славянски митични същества
 Българска митология
 Езичество

Източници 
 Тази статия се основава на материал от Вечния Славянски Огън , използван с разрешение от Огнеслав. 

Славянски богини
Списък на пещерите в България

Тази страница е списък на най-дълбоките и най-дългите пещери в България.

Списък на пещерите

Най-дълбоките пропасти в България

Най-дългите пещери в България 

На местата, където има закръгления, точната дължина не е известна. Открити са нови части в Темната дупка при Гара Лакатник.

Източници

Външни препратки 
 Пълен списък на известните пропасти в България
 Пещера Магура – рисунки на 12000 г. 
 Пълен списък на картотекираните пещери
 Картотека на българските пещери – www.hinko.org
Змей

Змеят е митологично същество в българския и сръбския фолклор. В българския фолклор змеят е представен като огнедишащо, крилато същество с голямо люспесто тяло, приличащо на змия и често пъти е с много глави. В българския език змей горянин се използва за змей, живеещ в планината.

Макар да имат характеристики на влечуги – златни люспи по долната част на тялото, опашка, скрити под мишниците крила, – те са силно антропоморфни и могат да се движат сред хората без да бъдат разпознати. Живеят в пещери или дълбоки и непристъпни гори.

Като цяло змейовете са добронамерени към хората и защитават селата в териториите си от носещите градушки хали и лами. В същото време те са склонни към влюбване в хора, като такива връзки често завършват зле. Змейовете понякога отвличат, а в други случаи се женят на пищни сватби за млади момичета, които след това отвеждат в дома си, където те са изолирани от хората. От такива връзки могат да се родят деца – хора с крила под мишниците. Женските змейове (змеици) също имат връзки с мъже, които заболяват и умират. Има и вярвания, че по магически път обикновени хора могат да се превърнат в змейове.

В някои случаи змейовете са представяни като зловредни, обикновено когато са наскоро дошли в съответния район. Тогава те причиняват масов глад като отклоняват или спират облаците и дъждовете и по този начин предизвикват суши. При продължителна суша на някои места е провеждан специален ритуал за гонене на змей. Понякога змейовете принуждават селата, край които живеят, да им дават като данък млади девойки. В противен случай змеят спира реките или отравя езерата.

Змеят може да бъде победен от лековити билки – вратига, комунига, синя тинтява, чемерика, перуника, набрани на Еньовден или през Русалската неделя.

Най-ранните сведения за змейове са от български литературни източници от XV-XVI век, в които те са представяни като притежаващи метални полета с метална трева и метални овце и вършеещи на метални гумна.

Източници 

Митични същества
Българска митология
Култура на Сърбия
Култура на Северна Македония
Полудница

Полудница (Полуденица) в славянската митология е жесток полски дух с вид на красива млада жена в чисто бяла ленена риза. Тя броди по пладне из нивите, особено по време на жътва, и убива всеки когото срещне. Понякога краде и деца. Изцяло бялата дреха сред славяните е била символ на траур, и в този смисъл на смъртта.

Полудница идва от полу и ден, което подкрепя поверието, че тя се появява само по пладне, в средата на деня. Това време от денонощието се е считало за също толкова опасно и неблагоприятно, колкото и полунощ. Тези два момента от деня и нощта са се наричали разпътен час и в него хората си стояли в къщи, за да не ги постигне лоша дума, да не хванат уроки и да не бъдат срещнати от зли сили, които да им навредят. Защото точно в разпътния час се активирали всички демони и проклятия. Такъв един особено могъщ демон била и полудницата, заедно с нейната посестрима – полунощницата.

Вероятно персонажът на полудницата се е появил като персонификация и обяснение на слънчевия удар.

Вижте също 
 Славянски митични същества
 Славянска религия

Славянска митология
Духове
Роман (пояснение)

Роман може да се отнася за:

 роман, литературен жанр
 Роман (България), град в България
 Роман (Румъния), град в Румъния
 Роман (цар), български цар
 Роман (патриарх), български патриарх
 Роман (папа), римски папа
 четирима византийски императори
 Роман I (Византийска империя) (†948)
 Роман II (Византийска империя) (938 – 963)
 Роман III (Византийска империя) (968 – 1034)
 Роман IV (Византийска империя) (†1071)
 Роман (Киевска Рус), велик княз на Киевска Рус
Европейски път

Системата на европейските пътища (номерирани E01 и т.н.) представлява мрежа от пътища, покриваща цяла Европа и части от Азия и Африка. Номерирането на пътищата се координира от Икономическата комисия на ООН за Европа.

Европейски пътища в България 

 – Ла Коруня – Билбао – Сан Себастиан – Бордо – Клермон Феран – Лион – Шамбери – Суза – Торино – Алесандрия – Тортона – Бреша – Верона – Местре – Палманова – Триест – Любляна – Загреб – Джаково – Белград – Вършац – Тимишоара – Дробета-Турну Северин – Крайова – Александрия – Букурещ – Гюргево – Русе – Разград – Шумен – Варна ... Самсун – Орду – Гиресун – Трабзон – Батуми – Поти

 – Орадея – Беюш – Дева – Петрошани – Търгу Жиу – Крайова – Калафат ... Видин – Враца – Ботевград – София – Благоевград – Сяр – Солун

 – Лисабон – Сан Себастиан – Тулуза – Ница – Генуа – Рим – Пескара ... Дубровник – Прищина – София – Пловдив – Истанбул – Измит – Гереде – Амасия – Ерзурум – Гюрбулак – Иран

 – Бяла – Плевен – Ябланица – Ботевград – София

 – Клайпеда – Каунас – Вилнюс – Лида – Слоним – Кобрин – Сирет – Сучава – Роман – Уржичени – Букурещ – Гюргево – Русе – Бяла – Велико Търново – Габрово - Стара Загора – Хасково – Свиленград – Орменион – Кастанис – Димотика – Александруполис

 – Тулча – Констанца – Варна – Бургас – Малко Търново – Дерекьой – Къркларели – Бабаески – Хавса – Кебан – Галиполи – Айвалък – Измир – Селджук – Айдън – Денизлъ – Асипаям – Коркутелъ – Анталия

 – Ябланица – Велико Търново – Шумен

 – Поповица – Стара Загора – Бургас

 – София – Кюстендил – Куманово

Външни препратки 
 Карта на европейските пътища
 European Agreement on Main International Traffic Arteries (AGR) 14 март 2008
Списък на британските монарси

Днешната монархия на Обединеното кралство е пряк наследник на Английската, Шотландските и Ирландската монархии. Със създаването на Кралство Великобритания на 1 май 1707 година, се обединяват Кралство Англия и Кралство Шотландия. След това през 1801 г. към него се присъединява Ирландия и държавата става Обединено кралство Великобритания и Ирландия, а с отделянето на Ирландската република се стига до днешната държава – Обединено кралство на Великобритания и Северна Ирландия.

Списъкът проследява монарсите на:
 Великобритания (1707 – 1801),
 Обединено кралство на Великобритания и Ирландия (1801 – 1927)
 Обединено кралство на Великобритания и Северна Ирландия (1927 – ).

Монарси на Великобритания

Династия Стюарт

Хановерска династия

Монарси на Обединеното кралство Великобритания и (Северна) Ирландия

Хановерска династия

Династия Сакс Кобург Гота

Уиндзорска династия 

Британски монарси
Пингвинови

Пингвинови (Spheniscidae) е семейство птици от традиционния разред Пингвиноподобни, а според Sibley-Alquist разредът е Щъркелоподобни. Това са нелетящи птици, обитаващи Южното полукълбо. Противно на всеобщото разбиране, те не живеят само в земи със студен климат като Антарктида. Три вида живеят в тропиците; един живее на север чак до островите Галапагос и случайно може да прекоси екватора, докато се храни.

Броят на видовете пингвини е предмет на спорове като според различни източници е между 17 и 20. Няколко от тях са застрашени видове.

Вижте също

Източници
Ромас Каланта

Ромас Каланта () е литовски студент, смятан от някои за национален герой на Литва.

Той се самозапалва на публично място на 14 май 1972 г. в знак на протест срещу потисничеството от страна на съветското правителство към литовския език, култура и народ.

За него са написани няколко книги.

Външни препратки 
 Младият мъж с пленителните очи  (на английски)

Съветски дисиденти
Самоубийци
Починали в Литва
Каунасци
Родени в Литва
Алитус
Литовци
Християнизация

Християнизацията е широкообхватен обществен феномен в световната история. Изразява се в подмяната на традиционните религии на определени общества или народи от различни форми на християнството.

Християнизацията довежда до сериозни промени във всички сфери на обществения живот и културата. Старите обичаи, вярвания и религиозни практики са изместени от нови форми, които с времето се развиват в нови културни традиции (европейска, несторианска, коптска, етиопска).

Решаваща в исторически план за налагането на християнството като водеща световна религия е християнизацията на Римската империя.

Форми на християнизация 
В хода на последните две хилядолетия християнизацията приема различни форми, които най-общо могат да бъдат групирани като:

 Мисионерство — проповед на християнските възгледи и обединение на хората, които ги приемат в християнски общини. Тази форма е доминираща в Близкия изток и Средна Азия, в Средиземноморието до началото на 4 век, при ранното разпространение на християнството сред съседните на Римската империя народи. След 17 век започва нова, продължаваща и днес, мисионерска вълна довела до създаването на нови християнски общности в Африка, части от Америка, Азия.

 Приемане на християнството за държавна идеология от обществените елити. Извършвано по различни причини, официализирането на християнството е типично за периода от първите случаи през 4 век (Армения, 301; Римска империя, 313) до покръстването на скандинавските страни през 11 век и на Литва през 14 век.

 Налагане на християнството на завладени народи. С превръщането на християнството в политическа идеология, то започва да бъде налагано насилствено на новозавладени народи. Примери за това са покръстването на саксите (началото на 9 век), на Прибалтика (13-14 век), на мюсюлманите и евреите в Испания (15-16 век), на голям брой местни жители в Америка (16-17 век).

Хронология 
 301 – официално приемане на християнството в Армения
 313 – официално приемане на християнството в Римската империя
 496 – официално приемане на християнството във Франкската империя
 864 – официално приемане на християнството в България
 988 – официално приемане на християнството в Русия

Съвременни оценки на християнизацията

Положителни 
Християнизацията на Европа създава една нова цивилизация, която в продължение на векове оставя дълбоки следи в световната култура.

Някои хора твърдят, че основата на европейските ценности – права на човека, уважението към личността — се коренят в християнското „възлюби ближния си като себе си“. Според тях в християнската религия няма разделение на правоверни и рая или на евреи и гои, като в подкрепа на това се дават откъси от Библията, например: „за да бъдете синове на вашия Отец Небесен; защото Той оставя Своето слънце да грее над лоши и добри, и праща дъжд на праведни и неправедни. “

Вижте също 
 Християнство
 Езичество
 Ислямизация