Sokrates

Sokrates (469 f.Kr.–399 f.Kr.) var en græsk filosof fra Athen. Hans indflydelse, der er formidlet igennem hans elev Platon, er blevet så skelsættende, at han er en af de mest kendte og respekterede tænkere.
Betegnelsen på de tidligere klassiske filosoffer er førsokratikerne.

Kilderne til viden om Sokrates 
Sokrates udviklede ingen systematisk filosofi, og så vidt vi kender til, skrev han ikke selv. Når hans indflydelse alligevel blev så stor, er det fordi hans elev Platon har skrevet om ham, samt to andre af hans samtidige, officeren Xenofon og komediedigteren Aristofanes. Alle tre kendte ham godt, men beskriver ham yderst forskelligt. 

Komedien Skyerne er den eneste kilde, der med sikkerhed kan dateres til Sokrates' levetid. Aristofanes var i 20-årsalderen, da han skrev en farce om den 40-årige Sokrates. I Skyerne er Sokrates skolebestyrer i Grubleriet (eller Spekulatoriet), og i åbningsscenen svæver han rundt i en kurv oppe i luften, optaget af astronomiske studier. I Grubleriet diskuteres finurlige problemer, som fx om myg summer med munden eller enden. Sokrates brillerer med sit snakketøj og tager sig rundeligt betalt for at lære eleverne, hvordan man nemmest bliver af med sine kreditorer. Her har man altså sofisme og naturfilosofi under det samme tag, og Aristofanes lader til sidst hele dette forargelsens hus gå op i flammer med samt sine beboere.  De fleste kilder beskriver Sokrates som uskøn, tyk og skaldet med udstående øjne. Det forlød, at når han skulle pynte sig, tog han sandaler på. En senere kilde påstår, at han var til stede i Dionysos-teatret i Athen under opførelsen af Skyerne, og at han da rejste sig, så publikum bedre kunne bedømme ligheden med originalen. Noget tyder på, at Aristofanes her støtter sig til den almene opfattelse af Sokrates; for han var næppe blevet dømt til døden, hvis folkemeningen ikke havde stillet sig kritisk overfor ham. 

Xenofon var hans store beundrer, men i hans Erindringer om Sokrates skrevet omkring 40 år efter filosoffens død, fremstår en bedsteborgerlig og tam Sokrates; nærmest en velvillig onkel, der deler råd og vink ud om, hvordan man bedst vælger en vennekreds. Et helt kapitel drejer sig om at vise mådehold med diæten. Det er svært at tænke sig, at den middelmådighed, Xenofon gør ham til, skulle kunne fascinere en mand som Platon så meget, at han valgte at lægge næsten al sin filosofi i munden på Sokrates. Kierkegaard skrev, at hvis Sokrates havde været som i Xenofons fremstilling, "fristes man til at føle en stille sympati for hans landsmænd, der slog ham ihjel, for han må have kedet dem til døde." 

For Platon var Sokrates det gode menneske og den store lærer. Platon benytter med tiden også Sokrates som talerør for sin egen filosofi i sine dialoger, hvad der komplicerer fortolkningen af teksterne. De fleste forskere mener i dag, at det er i Platons tidlige dialoger, man kommer Sokrates som historisk skikkelse nærmest, da mange af dem fandt sted i offentlighed, med flere af Sokrates' venner til stede. Platon kunne derfor ikke tillade sig nogen videre digteriske friheder i det, han skrev. 

I antikken regnedes Aischines fra Sfettos, Antisthenes, Xenofon og Platon som de fire største sokratikere. Aischines havde ry for at være den, der kom tættest på Sokrates, som skal have udtalt, at kun "pølsemagerens søn" (dvs. Aischines) vidste at værdsætte ham;  men kun nogle fragmenter at hans værker er bevaret.

Liv 

Sokrates var den første græske filosof, der var født i Athen; og bortset fra sin deltagelse i flere felttog, forlod han ikke byen. "Træerne og landskabet kan ikke lære mig noget," skal han have sagt.  Hans forældre var billedhuggeren Sofroniskos og jordemoderen Fainarete. Han deltog som hoplit i peloponneserkrigen før Nikiasfreden i 421 f.Kr.  hvilket betyder, at han må have været relativt velhavende på det tidspunkt. Platon roser ham flere gange for hans rolige mod i kamp, bl.a. i dialogen Symposion. Sokrates kom flere gange i konflikt med Athens myndigheder; første gang netop som hoplit. Efter en søulykke, da mange af flådemandskabet havde sat livet til, ville folkeforsamlingen afsige en summarisk dødsdom over nogle admiraler. Sokrates var den eneste, der bevarede fatningen og protesterede mod den ulovlige fremgangsmåde. Selv sagde han: "Det havde nær kostet mig livet." Nogle år senere havde "de 30 tyranner" med støtte fra Sparta magten i Athen, og prøvede at kompromittere flest muligt af befolkningen. En dag pålagde de Sokrates at deltage ved arrestationen af en af deres politiske modstandere. Sokrates adlød ikke. Var "de 30" ikke blevet styrtet kort tid efter, ville hans faste holdning utvivlsomt have kostet ham livet. 

Han giftede sig med Xanthippe, som han fik tre sønner med (Lamprokles, Sofroniskos og Menexenos). Han må have giftet sig sent i sit liv, da hans ældste søn Lamprokles ved hans henrettelse i 399 f.Kr. beskrives som en stor dreng. Ifølge Platon tilbragte Sokrates dagene med at gå rundt og diskutere filosofi med sine medborgere. Hans indkomst begrænsede sig til mad og gaver fra venner, og de mønter han fandt på gaden. Hans iltre kone Xantippe var noget utilfreds med det.

I 406 f.Kr. blev han ved lodtrækning medlem af De 500s Råd. Samme år modsatte han sig en anklage fra folkeforsamlingen imod strategerne, på trods af stor modstand fra folkeforsamlingen.

Rettergangen 

I 399 f.Kr. blev der slået en anklage mod Sokrates op på Athens torv: "Denne anklage er skrevet og overrakt under ed af Meletos, søn af Meletos, fra bydelen Pitthos, mod Sokrates, søn af Sofroniskos, fra bydelen Alopeke. Sokrates gør uret derved at han ikke tror på statens guder, men isteden indfører nye guddommelige væsner. Han gør også uret ved at forføre unge til onde handlinger. For disse forbrydelser kræver vi, at han dømmes til døden."

Der fandtes ingen offentlig tiltalemyndighed i byen. Den enkelte borger måtte rejse sag på eget initiativ på fællesskabets vegne. Meletos var en ung digter, man ellers ikke hører om. To indflydelsesrige mænd havde også undertegnet: Politikeren Lykon og garveren Anytros. De må have følt sig ret sikre på sagens udfald, da der fandtes en bestemmelse om, at hvis en anklager fik færre end 100 stemmer, måtte han ud med en større bøde for at have anstiftet unødigt kiv. 

Domstolen var en folkejury. 6.000 mænd over 30 år blev sat til at være dommere i et år. De blev valgt ved lodtrækning, og fik som løn dagpenge, så også fattige borgere kunne deltage. Når nogen var trukket ud, måtte han aflægge ed på at dømme efter loven; og hvor der ikke fandtes en nedskrevet lov, dømme efter sin "retfærdigste overbevisning". Alle dommere var lægfolk, for der fandtes ingen jurister; ikke engang et ord tilsvarende vort begreb "jus". Arkonten, der ledede domstolen, var ligeledes en almindelig borger, valgt ved lodtrækning. Hverken han eller nogen anden gav dommerne nogen form for retsbelæring. De lyttede til anklagernes og tiltaltes taler, og gik derefter og smed stemmesymbolet i urnen - én urne for skyldig, én for uskyldig. Der var ingen formel drøftelse forinden. Til hver retssag blev et varierende antal dommere udtrukket fra de 6.000 - altid et ulige tal, så afstemningen ikke kunne ende uafgjort. I retssagen mod Sokrates blev 501 udtaget - så mange, at der ikke var tid til at bestikke eller påvirke dem, inden sagen kom op. Domstolen trådte sammen tidligt om morgenen. Først argumenterede anklageren for sin sag, og den anklagede forsvarede sig. Så kom afstemningen. Blev den tiltalte fundet skyldig, skulle straffen fastsættes. Først foreslog anklageren en passende straf; derefter kunne den anklagede acceptere eller komme med et andet forslag. Domstolen diskuterede i givet fald, hvilken straf der forekom rimeligst. 

Når det i anklagen forlød, at "Sokrates gør uret" - og ikke "Sokrates bryder loven" - havde han næppe brudt nogen lov. Alligevel kunne man stilles for retten. Athenerne kendte ikke begrebet "ingen forbrydelse uden lov". Når dommerne havde hørt partsindlæggene, skulle de i sager, hvor der ikke fandtes nogen gældende lov, dømme, som de fandt retfærdigst. De 501 var ikke pålagt at vise til sædvane eller præcedens; heller ikke at dømme ud fra rimelighed eller lovens ånd, eller ved at vise til eksisterende lov indenfor et beslægtet område. Dommen i folkedomstolen var endelig og kunne ikke ankes; for dommen blev anset som et udtryk for folkemeningen, og i Athen stillede man ikke spørgsmål ved flertallets ret til at have ret. Athenere havde politisk frihed til at ytre sig, men de havde ingen personlig retsbeskyttelse. Sokrates blev stillet for retten for noget, han havde sagt; ikke for nogen bestemt handling. Athenerne var ellers stolte af sin ytringsfrihed. De talte frit i folkeforsamlingen og citerede satiriske teaterstykker. Men især i sager, der vedrørte bystatens religion, skulle man tage sig i vare for at tirre flertallet. Da Sokrates var anklaget for ikke at tro på statens guder, blev dette en sag af typen asebeia, dvs. gudløshed eller ringeagt for guderne.  Asebeia-sager kunne handle om tyveri fra et tempel, om at have fældet hellige træer, om ulovlig opdyrkning af indviet jord, om blasfemi eller forkert udøvelse af kulten. Bystatens eksistens afhang af gudernes velvilje, og den, der udfordrede guderne, satte sine medborgeres eksistens på spil. 

I Athen havde den lange krig mod Sparta endt med en fuldstændig katastrofe kun fem år før retssagen mod Sokrates. Som en straf fra Apollon blev de også ramt af pest. Sokrates havde aldrig haft nogen befatning med Spartas repræsentanter i Athen, militærjuntaen "de 30 tyranner", der kun sad ved magten i 8 måneder. Han havde derfor ikke været med til at vanære Athens guder. Men i årtier havde han kritiseret demokratiet, og flere af hans elever havde stået i ledtog med tyrannerne. Nøjagtigt hvordan anklagen mod ham lød i retten, er uvist, da de taler ikke er bevaret. Sokrates' forsvarstale blev derimod offentliggjort kun 4 år efter retssagen, da mange athenere stadig havde den friskt i minde; så større friheder kan Platon ikke have taget sig med ordlyden. Mere sandsynligt har han haft andre til støtte for sin hukommelse. 

Meletos aflagde ed, inden han læste anklagen op og begrundede den. Vanduret, der eller begrænsede taletiden til seks minutter, var sat til side i sager som denne. Sokrates gjorde intet forsøg på at forsvare sig, men ironiserede i stedet over modparten. Noget forbedringspotential røbede han heller ikke ved at sige: "Jeg vil adlyde guden mere end jer!" Han mindede tilhørerne om, at han som hoplit havde kæmpet både ved Potidaia, Amfipolis og Delion; nu mente han, at guden både ved orakelord og drømmesyn havde pålagt ham at vie sit liv til tænkning og granskning af sig selv og andre. Flere gang blev han afbrudt af tilråb, men talte videre og satte hele aktoratet på tiltalebænken ved at omtale sig selv som "en guds gave" til athenerne, idet han havde forsømt hus og hjem, og aldrig taget betalt, men var gået omkring som en far eller ældre bror for at få sine medborgere på bedre tanker. Han blev dømt skyldig med 280 stemmer mod 221. Anklagerne forlangte dødsstraf, men Sokrates havde ret til at komme med et modforslag. Havde han foreslået landsforvisning, kunne de have nøjet sig med det. I stedet foreslog han byens højeste æresbevisning, dvs. bespisning på rådhuset, siddende til bords med vinderne af de olympiske lege og særlig fortjenstfulde embedsmænd. Den hybris blev dog athenerne for meget; så hjalp det ikke, at hans venner Platon, Kriton og nogle andre bagefter klarede at overtale ham til at foreslå en mindre bøde på 30 sølvpenge (gængs pris for en slave). Nu blev han dødsdømt med stort flertal. Hans sidste ord til de 501 og øvrige tilhørere var: "Men nu er det på tide at gå herfra; jeg til døden, I til livet. Hvem af os, der går til det bedste, det ved ingen uden guden." 

I øvrigt var processer mod filosoffer ikke noget nyt i Athen; både Anaxagoras og Protagoras blev forvist efter at have virket i byen. De fleste nærede dyb mistillid både til naturfilosoffer og sofister.

Dødsdommen 

Sokrates sad en hel måned i dødscelle ved foden af Akropolis. fra fængselsgården, i dag overgroet med tidsler og buske, ser man lige op til Parthenon. Årsagen var, at lige dagen inden retssagen havde athenerne sendt et skib af sted med de offergaver, de årligt sendte til Apollon på Delos. Så byen måtte ikke besudles med en henrettelse, inden skibet var tilbage. Det år tog færden ualmindelig lang tid. Hver dag i sin sidste tid fik Sokrates besøg i cellen af venner; han digtede også lidt, blandt andet omskrev han nogle af Æsops fabler til rim. I Platons dialog Faidros hævder Sokrates selv, at cikaderne var mennesker; men da muserne forheksede dem med inspiration, glemte de helt, at de også skulle spise og sove. De blev til cikader, der synger uden ende og uden mad og hvile. 

I dialogen Kriton kom vennen Kriton en morgen til fængslet med dårlige nyheder. Skibet fra Delos havde pga. dårlige vindforhold landsat folk på et næs ikke langt fra Athen, så skibet kom til anløbe byen samme dag, og dermed måtte Sokrates dø "i morgen". Hele natten havde Kriton ligget vågen og spekuleret, og med en desperat flugtplan i hovedet snublede han gennem nattemørke gyder til Sokrates' fængsel, hvor vogteren slap ham ind. Kriton var velstående og havde tilbudt sig at kautionere for at Sokrates ikke stak af i ventetiden, mens skibet var undervejs til Delos. Kriton kunne også betale en bestikkelse til vogteren for at lade Sokrates gå. Imidlertid troede Sokrates ikke, skibet før tre dage senere; for samme morgen havde han i en drøm hørt en kvinde klædt i hvidt sige: "Den tredje dag skal du nå det frugtbare Ftia." Det er en henvisning til Iliaden, hvor Achilleus sagde dette om sig selv. Ftia i Thessalien var hans hjemsted, så "at rejse til Ftia" betød "at rejse hjem"; Sokrates tænkte på det hinsidige. Flygte ville han ikke; hans venner ville risikere at tabe borgerrettigheder og ejendom og sendes i forvisning. I dialogen Forsvarstalen retfærdiggøres Sokrates' liv; i Kriton retfærdiggøres hans død. 

I dialogen Phaidon beskrives Sokrates' sidste timer. Platon kom ikke; efter egne oplysninger var han syg. Øjenvidnet, den 18-årige Faidon fra Elis, havde været spartanernes fange og solgt som slave til Athen, hvor Sokrates havde fået en af sine venner til at løskøbe ham. Faidon var derfor blandt Sokrates' mest hengivne venner. I alt var de omkring tyve, der samledes udenfor ved daggry. Fangevogteren bad dem om at vente, til han meldte fra. "De 11", dvs. fængselsbestyrelsen, der havde ansvar for at fuldbyrde dødsdommen, var ved at løse Sokrates fra hans lænker og forklare ham, hvordan han kom til at dø. Kort tid efter kunne vennerne gå ind, hvor de fandt Sokrates siddende på bænken, og Xantippe ved hans side med den yngste søn på armen. Hun skreg op i sin fortvivlelse. Sokrates beroligede hende ikke, men bad Kriton om at finde nogen til at følge hende hjem. Ingenting forstyrrede Sokrates' ro. Man samtalte om, at svaner angiveligt synger, inden de skal dø; for i græsk mytologi var kyknos, svanen, Apollons hellige fugl. Sokrates mente, svaner har en profetisk indsigt i, at der venter dem noget godt efter døden, og "jeg forlader livet ikke mere trist til sinds, end de er". Han besluttede at tage et bad, inden han drak giften, så "kvinderne slap for at vaske ham" efter hans død. Han gav sig god tid, så det nærmede sig solnedgang, da han kom nybadet tilbage. Vogteren kom til og roste Sokrates for hans sindsro, brast i gråd og gik igen. Sokrates selv ønskede ingen videre udsættelse, så Kritons tjener hentede manden, der skulle skænke giften op; han bar den færdigblandet i et bæger. Længst mod sydvest på Athens gamle torv, er der fundet rester af et hus fra omkring 450 f.Kr., sandsynligvis det gamle byfængsel. Under udgravninger fandt man 13 små terrakottaflasker af den type, man i antikken anvendte til gift. I ruinerne fandt man også et lille marmorportræt af Sokrates. 

Sokrates bevarede sin sindsro til sidste øjeblik; han var jo også over 70 år og påpegede selv, hvor latterligt det ville være for en så gammel mand at klynge sig til livet, når han alligevel snart skulle dø. Kækt spurgte han betjenten, om guden kunne få et drikoffer af bægret. Betjenten frarådede det, da man kun blandede lige nok gift til, at det medførte døden. Til henrettelser benyttede man en drik af skarntyde og opium udrørt i vin. Sokrates udbragte da en skål til guderne med bøn om at flytningen til Hades ville blive ham til gavn og lykke. Så tømte han bægret, "let på hånden og let til sinds". Vennerne brast i gråd, og blev formanet af Sokrates. Skamfulde tav de, mens Sokrates efter betjentens råd spadserede rundt i cellen, til han mærkede, at hans fødder føltes tunge. Da lagde han sig på ryggen, som han var blevet tilrådet. Betjenten trykkede hans fødder kraftigt, og Sokrates mærkede ikke noget. Kuldefølelsen krøb langsomt opad i kroppen; Sokrates fulgte selv vågent med i det hele. Pludselig trak han dugen over sit ansigt bort, og sagde: "Kriton, vi skylder Asklepios en hane! Ofr den til ham og glem det ikke." Der var måske tale om et konventionelt offer til lægeguden, som Sokrates tidligere har lovet og derefter glemt; eller han kan have tænkt på sin filosofgerning som en art lægekunst. Eller måske var det en tak for, at han fik en nem død. Giften var nemlig uforudsigbar og kunne give smerter. Nietzsche tolkede bemærkningen som Sokrates' opfatning af livet som en sygdom, som døden befriede ham fra - og det skuffede Nietzsche dybt, at Sokrates sådan afslørede sig som pessimist. Kriton lovede at huske hanen; så gav det et sæt i den døende, og han var død. Kriton lukkede hans øjne og mund. Faidon afslutter sin beretning om Sokrates med, at " af alle vi kendte på hans tid, var han den bedste og klogeste og den mest retfærdige". 

Teksten kan opfattes bogstaveligt, som en beskrivelse af giftens virkning. En anden tolkning er, at beskrivelsen afspejler en filosofisk idé: sjælens frigørelse fra kroppen, som gradvis følelsesløshed før han døde med et lille sæt, idet hans sjæl forlod legemet.

Visdom 
Sokrates talte tit om visdom (på græsk: sophia (σοφία)). Hans begreb om visdom var ret bredt. Med ”visdom” mente han både viden, dygtighed, klogskab og indsigt. En håndværker kan have en ”visdom” i sit arbejde, det vil sige dygtighed og kunnen i sit fag. ”Visdom” kan imidlertid også være filosoffernes indsigt i mere abstrakte forhold.

Ifølge Sokrates var der en af hans elever, der engang spurgte oraklet i Delfi: ”Er der nogen, der er visere end Sokrates?” Oraklet svarede, at ingen var visere. Dette svar undrede Sokrates. Han sagde: ”Det ved jeg jeg dog, at jeg ikke i fjerneste måde er vis.”

For at modbevise oraklets ord begyndte han at lede efter nogle, som var visere end ham. Han gik først til politikerne, derefter til digterne, og til sidst til håndværkerne. Alle disse mennesker havde en stor visdom på hver deres område. Men Sokrates fandt ud af, at hvis de bevægede sig uden for deres eget område, så havde de ingen visdom. Både politikerne, digterne og håndværkerne gjorde den samme fejl: De var dygtige til deres fag, og derfor troede de, at de var dygtige på andre områder, for eksempel filosofiske problemer.

Sokrates indså, at han frem for disse mennesker havde et bestemt forspring i visdom: Han bildte sig ikke ind, at han havde en visdom, som han ikke havde. Han konkluderede derfor, at oraklet havde haft ret. Han var visere end disse mennesker.

Her må vi forstå, at der ifølge Sokrates findes forskellige slags visdom. Der er den lavere menneskelige visdom om praktiske forhold. Det er den visdom, som håndværkerne har. Om dem sagde Sokrates, at de på nogle områder var visere end ham.

Så er der den højere menneskelige visdom. Det er den, som filosofferne har. Det er for eksempel den visdom, som Sokrates har, når han ved hjælp af kritiske spørgsmål undersøger, om nogen har den visdom, som de tror de har.

Endelig er der den guddommelige visdom. Det er den, som Gud har. Det er visdom om de yderste og højeste ting. Det er den fuldkomne visdom. Det er for eksempel visdom om det gode og visdom om døden. De sande filosoffer længes efter denne visdom og stræber efter at få den. Men de når den ikke i absolut forstand. Sokrates fremhævede, at hans menneskelige visdom, ”når man holder sig strengt til sandheden, intet er værd.”

Ifølge Sokrates er det kun Gud, der har den absolutte visdom. Det er kun Gud, der kender de højeste sandheder. Den opfattelse ser vi i hans - tidligere citerede - sidste ord under rettergangen: "Men nu er det på tide at gå herfra; jeg til døden, I til livet. Hvem af os, der går til det bedste, det ved ingen uden guden." 

Det er denne guddommelige visdom, som Sokrates taler om, når han siger, at han ikke er vis. På det menneskelige plan har han selvfølgelig en del visdom, ikke mindst på det filosofiske område. Men den guddommelige visdom ejer han ikke. Som filosof stræber han dog efter at få den.

Filosofi 
Han var en skeptiker, men ingen kyniker. Antikkens kyniske skole var dog inspireret af Sokrates. På hans tid var de lærde gået trætte af de svar, gamle myter gav på eksistentielle spørgsmål. Sofisterne åbnede skoler, hvor de underviste overklassens unge mænd i retorik og kunsten at diskutere. Til forskel fra sofisterne stillede Sokrates sin uvidenhed til skue, og han tog sig ikke betalt for sine samtaler, men gik hellere barfodet og diskuterede udelukkende af glæde over samtalen. Når han stillede spørgsmål som "Hvad er sandhed?" eller "Hvad er retfærdighed?" gav han selv ingen svar. Han mente, svarene kunne opnås gennem fornuftig debat og oplysning. Det skabte indtryk af, at begreber som "godhed" og "retfærdighed" eksisterer uafhængigt af tid, sted og omstændigheder, ligesom opfattelsen af, at de kun er opnåelige for dem, der involverer sig i fornuftig diskussion. Moral afhang af uddannelse.

Sokrates er beskyldt for at være sofist, men med urette. Han troede i modsætning til de relativistiske sofister på en universel sandhed og noget universelt godt og skønt, og han nærede modvilje mod ørkesløs retorik og overfladisk veltalenhed. Samtidig kritiserede Sokrates overfladisk fysisk kærlighed, eros og forsvarede den åndelige kærlighed (se platonisk kærlighed). Den unge Alkibiades lovpriser i Symposion Sokrates: For selv om han er grim, besidder han indre skønhed.

Sokrates mener også, at dyd og moral er viden. Kender man sig selv og verden tilstrækkeligt godt, vil man handle rigtigt. Man kan ikke skade det vidende og gode menneske, men mennesker kan skade sig selv ved at begå onde og forkerte gerninger.

Sokrates' bidrag til den pædagogiske filosofi er "den maieutiske metode". På græsk betyder maieutikós jordemodergerning,  hvad der også var hans mors erhverv. Læreren er en slags jordemoder for forløsningen af den viden, eleven allerede har skaffet sig.

I dialogen Menon lader Platon Sokrates vise hvordan selv en uvidende slavedreng kan bringes til at indse matematiske sandheder. Men ingen kan dybest set lære andre noget. Vi har alle en viden i os, og den gode lærer kan ved sin undervisning bringe denne frem.

Ordspil 
Sokrates var også kendt for sin vished, han har mange ordspil fx ''lad den som vil ændre verden, først ændre sig selv'' og mange andre.

Kritik 
I den filosofiske tradition betragtes Sokrates ofte som en helt, der døde for filosofiens skyld, og som en oprører imod falske autoriteter.

Andre som fx journalisten I.F. Stone giver et andet billede af Sokrates som en elitær anti-demokrat og en trussel imod det frie samfund.  Denne dom udledes bl.a. på baggrund af hans omgang med Alkibiades, der gik over til Athens fjende Sparta, og Kritias, den værste af de 30 tyranner. Begge var Sokrates' elever. Xenofon skriver om de to, at de "af karakter var de mest ærekære af alle athenerne,"  og at de omgikkes Sokrates, fordi de vidste, at han "i sine samtaler kunne gøre, hvad han ville, med dem, der samtalede med ham"  (dvs. at han var dreven i at manipulere andre). Så snart de mente, de havde lært den kunst af Sokrates, forlod de ham. Xenofon mener, de begge opførte sig godt, så længe de var sammen med Sokrates, "fordi de den gang mente, at det var det bedste at opføre sig sådan." (At det lønnede sig.) Da de havde forladt ham, blev de begge yderligere fordærvet: Kritias, fordi han tog til Thessalien, "og var der sammen med mennesker, der dyrkede lovløshed mere end retfærdighed"  og Alkibiades, fordi alle så op til ham for hans smukke udseende og magtposition.

Kritikken af den sokratiske metode bygger på en grundlæggende analyse af dialektik – foretaget af Karl Popper i bogen Det åbne samfund og dets fjender. Her udpeges Marx, Hegel og Platon (Sokrates' elev) som fjender af det åbne samfund.

Fjendskabet er ikke oprindeligt personligt, men bliver det i kraft af den dialektiske mekanisme, som sætter lighedstegn mellem tænkeren (filosoffen) og det tænkte. Denne logik medfører, at Sokrates må acceptere dialektikkens dom – og underkaste sig den.

Sokrates og renæssancen 
I middelalderen kendte Vesten Sokrates kun gennem Aristoteles' og Ciceros skrifter og halvanden Platon-dialog. Men i det Byzantinske Rige var Platons skrifter bevaret, og da man indså, at Byzants snart kom til at erobres af muslimske hærstyrker, forsøgte gejstlige fra Østkirken at forene de to kirker. I 1438 blev der arrangeret et kirkemøde i Firenze, hvortil de østlige udsendinge medbragte talrige antikke skrifter, deriblandt Platons dialoger og Xenofons erindringer om Sokrates, som nu blev anfører for renæssancens humanisme, talsmand for moralsk frihed ubundet af dogmer og tradition, lyttende kun til sin samvittigheds indre stemme. Sokrates mente, at salighed kan opnås i dette liv, ikke afhængigt af nåde, men af en utrættelig stræben efter at fuldkommengøre sit eget væsen. "Sancte Socrates, ora pro nobis!" (= Hellige Sokrates, bed for os!), udbrød Erasmus af Rotterdam.

Litteratur 
 Claus Friisberg, Hvem var Sokrates?, Vestjysk Kulturforlag, 2007.  .
 Andreas Simonsen, Sokrates – Hans livsholdninger og forkyndelse, Gyldendal, 1976. .
 Stone, I. F.: The Trial of Socrates

Kilder 
 Aristofanes: Skyerne, i Aristofanes (2005): Kavalerier, Skyerne, Lysistrate. Samlede komedier bind 2. (Oversat af Kai Møller Nielsen), Syddansk Universitetsforlag, 
 Platon: Sokrates forsvarstale. Frederiksberg, Det lille forlag 1998.
 Platon: Symposion. Gyldendal, 1998. 1. udgave, 19. oplag.
 Platon: Menon
 Xenofon: Erindringer om Sokrates og Sokrates' forsvarstale, (Oversat af Henrik Nisbeth), Odense Universitetsforlag 2000,

Noter

Eksterne henvisninger 

 I. F. Stone Interviewed about the Trial of Socrates 
 Dansk online artikel om skarntydegift og Sokrates 
 Information: Information.dk: Sokrates var skyldig i alle anklager
 

Oldgræske filosoffer