alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Китайска планинска котка

Китайската планинска котка (Felis bieti), наричана още сива котка, е слабо проучен хищник от семейство Коткови близкородствен с Дивата котка. Изследване от 2007 г. дори предлага ревизия на нейната класификация като подвид дива котка. От 1992 г. насам е прието да се нарича Китайска планинска котка. По-рано е била наричана още гобийска или пустинна котка, тъй като се среща и в покрайнините на пустинята Гоби.

Физическа характеристика 
На дължина китайските котки достигат до 68,5-84 cm без опашката (29-40 cm). Теглото на възрастните екземпляри варира между 4,5 и 9 кг. Козината им е с пясъчен цвят; коремът е белезникав, на краката и опашката имат тъмни пръстени.

Разпространение 
Китайската планинска котка се среща в западните китайски провинции Тибет, Чингхай, Гансу и Съчуан. Обитава редки гори, шубраци и степни райони до 3000 m надм. вис.

Начин на живот и хранене 
Активна е нощем. Ловува предимно сутрин и привечер. Основна нейна плячка са пики, зайци, гризачи, а също и птици. Има сведения за котки ловящи къртици, като по слух локализират своите жертви под земята и ги изравят от дупките им. Поради суровите природни условия в китайската пустош тези котки са принудени да прекарват голяма част от живота си в своите дупки.

Размножаване 
Размножава се през януари-март и женската ражда през май 2-4 котенца, които стават самостоятелни на 7-8 месечна възраст.

Природозащитен статус 
Планинската котка е защитена в Китай и като рядък вид с ограничен ареал на разпространение e вписана в Червения списък на световнозатрашените видове на IUCN като уязвим вид.

Източници

Външни препратки 
 Китайската планинска котка в ITIS 

Фауна на Палеарктика
Котки
Тръстикова котка

Тръстиковата котка (Felis chaus), наричана още Блатен рис или Хаус, е средно голям хищник от семейство Коткови (Felidae).

Физическа характеристика 
Тръстиковата котка е едра котка (най-голямата от род Felis). На дължина достига 70 – 75 cm, а на височина около 36 cm. Опашката е сравнително къса – 25 – 30 cm. Теглото варира от 8 до 16 kg. Има и подвидове със значително по-дребни размери. Оцветяването на козината също варира от бежово-сиво до червено-кафяво. Новородените са раирани с много тъмни ивици, които избледняват с възрастта. Хаусът е силен и свиреп хищник с превъзходен слух. Тялото му е стройно и атлетично – с дълги крака и относително къса, раирана опашка, а на ушите си има и къси черни пискюли, за което е наричан още блатен рис.

Разпространение 
Тръстиковите котки са разпространени в Северна Африка (по поречието на Нил), в Близкия изток, Предна, Централна и Югоизточна Азия, Индия, Шри Ланка и в делтата на Волга. Обитават предимно блатисти местности, обрасли с тръстика или храсталаци, но се срещат и в степи, сухи тропически гори и често дори в житни ниви в близост до населени места.

Начин на живот и хранене 
Тръстиковите котки са активни денем, като тяхна основна плячка са блатните и водоплаващи птици, гризачи, малки диви прасенца, а понякога жаби и змии. Има сведения дори и за котки, които плуват и се гмуркат за риба.

Размножаване 
Полова зрялост хаусът достига на 1,5-годишна възраст. Размножителният период е през февруари-март. Тогава мъжките лаят, също като кучета. Бременността продължава около 66 дни и през май женската ражда 2 – 5 котета. Тръстиковите котки (особено мъжките) много самоотвержено защитават своите малки.

Подвидове 
 Felis chaus chaus, от Югоизточна Турция, района на Кавказ, Югозападна Русия, Близкия изток до Пакистан и Туркмения
 Felis chaus affinis, от Кашмир до Непал, Бутан и Северозападната част на Индокитай
 Felis chaus fulvidina, Тайланд, Мианмар, Лаос, Камбоджа и Виетнам
 Felis chaus furax, Ирак и Сирия
 Felis chaus kelaarti, Шри Ланка
 Felis chaus kutas, Западна Индия и Пакистан
 Felis chaus maimanah
 Felis chaus nilotica, Египет
 Felis chaus oxiana, Югозападна Русия
 Felis chaus prateri, Западна Индия

Допълнителни сведения 
Хванати от малки тръстиковите котета се поддават на опитомяване. От древноегипетски рисунки и барелефи се вижда, че древните египтяни са опитомявали тръстикови котки и са ги използвали за лов на водоплаващи птици. Има и порода домашни котки наречена Хаузи (също Хауси, Чауси или Чаузи) – хибрид между хаус и абисинска домашна котка.

Източници

Външни препратки 
 Тръстиковата котка в ITIS 

Котки
Фауна на Индо-Малайската област
Фауна на Палеарктика
Пясъчна котка

Пясъчната котка  (Felis margarita) е дребен хищник от семейство Котки. Среща се и като или барханна котка, (бархан- дюна, рус.) или sand dune cat, (англ.)

Физическа характеристика 
Пясъчната котка много прилича на домашната и е със същите размери. Дължина на тялото 43 – 58 cm, а на опашката 28 – 35 cm. Тежи 2 – 3,5 кг. Тялото и е компактно, с къси крайници и рунтава опашка с тъмно оцветен край. Главата е сравнително широка, с ниско поставени остри уши. Козината и е гъста с пясъчно-жълта окраска и сив оттенък, като надолу постепенно изсветлява. Изпъстрена е с бледи и неясни сиво-кафяви ивици, което създава впечатлението за еднотипна окраска. Ходилата и са гъсто окосмени, което ги предпазва от горещини и студ в пустинята.

Разпространение 
Среща се в Северна Африка (Алжир, Египет, Либия, Мароко, Нигер, Судан, Тунис), Югозападна Азия (Иран, Катар, Оман, Пакистан), Централна Азия (Туркменистан, Узбекистан) и Саудитска Арабия. Обитава пустинни местности покрити с рядка растителност. Получава името си по един вид пясъчни дюни, наречени бархан.

Начин на живот и хранене 
Пясъчната котка е активна привечер и нощем. Лови мишки, песчанки и други дребни гризачи, влечуги и насекоми. С добре развития си слух открива жертвите си дори когато са заровени под пясъка.

Размножаване 
Обикновено има по две котила годишно – през март-април и отново през октомври. Бременността продължава 59 – 63 дни, след което се раждат 2 – 4 котенца. Малките отварят очи на 14 дни, а прохождат на 20 дни. Започват да се хранят с твърда храна след петата седмица и стават независими на 3 – 4 месеца. Достигат полова зрелост на около 10 – 12 месеца. Живеят максимум 13 години.

Подвидове 
 Felis margarita margarita, в Сахара
 Felis margarita harrisoni, на Арабския полуостров
 Felis margarita thinobia, в Иран
 Felis margarita scheffeli, в Пакистан

Природозащитен статус 
Пакистанските пясъчни котки са редки и фигурират в Червения списък на световнозатрашените видове на IUCN като потенциално застрашени.

Външни препратки 
 Пясъчната котка в ITIS 
 Пясъчна котка

Бележки 

Котки
Фауна на Афротропическата област
Фауна на Палеарктика
Чернолапа котка

Чернолапата котка (Felis nigripes), известна още като джайра, е най-дребният представител на семейство Коткови (Felidae).

Физическа характеристика 
На дължина достига едва 35-50 cm с още 15-20 cm опашка. Тежи около 1,3 до 2 кг. По отношение на дребните си размери има сравнително голяма глава. Оцветяването на гърба ѝ е от канелено- до жълтеникаво-кафяво, като към корема изсветлява до бяло. Изпъстрена е с тъмни петна, сливащи се в ивици и черни пръстени около краката и опашката. Ходилата ѝ са чисто черни, откъдето идва наименованието ѝ. Има изумително силен, пронизителен писък.

Разпространение 
Среща се в Южна Африка – пустинята Калахари и полупустинята Кару. В Намибия, Ботсвана и Южноафриканската република. Обитава песъчливи равнини обрасли с тревиста растителност.

Поведение 
Активна е нощем, като предпочита да ловува рано сутрин или привечер. Нейна плячка са дребните гризачи и птици, а също гущери и безгръбначни животни. Деня обикновено прекарва в заешки дупки, изоставени термитници, в скални пукнатини или храсталаци.

Размножаване 
След 60-65 дневна бременност женската ражда 3-5 котета.

Природозащитен статус 
Чернолапата котка е включена в Червения списък на световнозатрашените видове на IUCN като уязвим вид.

Източници

Външни препратки 
 

Котки
Фауна на Афротропическата област
Уязвими видове
Ягуарунди

Ягуарунди (Puma yagouaroundi), отделян в самостоятелен род Herpailurus, е хищник от семейство Коткови. Скорошни генетични изследвания доказват близкото му родство с пумата.

Етимология 
Името „ягуарунди“ произхожда от гуаранската дума yaguarundi.

Таксономия 
През 1803 г. Етиен Жофроа Сент-Илер описва кожите и черепите на два екземпляра ягуарунди, открити на различни места в Централна Америка, и предлага научното име Felis yagouarundi. 

През 1858 г. Николай Северцов предлага родовото име Herpailurus. По-късни автори класифицират ягуарунди в род Пуми заедно с пумата (P. concolor).

Физическа характеристика 
Ягуарунди е котка със средни размери, малка глава и малки закръглени уши, къси крака и сравнително дълга опашка. Тези характеристики са типични за представителите на семейство Порови и в този смисъл немското му наименование Wieselkatze (невестулкова котка) доста му подхожда. На дължина достига средно 65 cm без опашката (45 cm) и тежи около 6 кг, като мъжките са малко по-едри от женските. Козината му е къса и гъста. Окраската варира при различните подвидове – от преобладаващо сиво до кафяво или червеникаво, като се наблюдава и меланизъм (има чисто черни екземпляри).

Разпространение и местообитание 
Разпространен е в Южна Америка на изток от Андите (с изключение на Северна Колумбия където се среща и на запад), на юг до Северна Аржентина и Уругвай, а на север из Централна Америка до Източно и Североизточно Мексико и южен Тексас. Обитава дъждовни гори, тревисти равнини, крайречни храсталаци и тресавища, среща се дори в полупустини (Мексико). На места живее до 3000 м надм. вис.

Начин на живот и хранене 
Ягуарунди води предимно наземен начин на живот, но се катери по дърветата и плува много добре. Активен е предимно през деня. Храни се основно с дребни бозайници, птици, риба, влечуги и жаби, като приема и храна с растителен произход. Когато живее в близост до човека напада и малки домашни животни.

Размножаване 
След 60-70 дневна бременност женската ражда 2-6 малки. Те се раждат с ярко изразени петна, които по-късно изчезват.

Допълнителни сведения 
В някои села в Бразилия, Венецуела и Колумбия отглеждат ягуарунди като домашно животно, за да лови гризачи и други вредители.

Видът е широко разпространен в Южна Америка, но в Тексас и Централна Америка (без Коста Рика) е рядък.

Бележки

Литература 
 Anderson S., Mammals of Bolivia, 1997
 Акимушкин И., Мир Животних

Външни препратки 
 

Пуми
Фауна на Неотропическата област
Фауна на Неарктика
Оцелот

Оцелотът (Leopardus pardalis) е хищник със средни размери от семейство Коткови разпространен в горите на Южна и Централна Америка.

Физическа характеристика 
Оцелотът е едра котка с дължина на тялото 90-110 cm и опашка 30-40 cm. Височина при холката 50-55 cm. Тежи 8-16 кг. Неговата леопардова окраска е много характерна – жълтеникав основен тон, изпъстрен с тъмни розетовидни петна и ивици с мраморен ефект и е почти невъзможно да бъдат открити две животни с еднакви шарки.

Разпространение и начин на живот 
Разпространен е от Южните щати (Тексас) до Аржентина. Обитава гъсто обрасли гори и храсталаци. Активен е предимно нощем, а денем си почива в короните на дърветата. Ловува както на земята, така и по дърветата. Жертвите му са предимно дребни елени, маймуни, гризачи и други бозайници с дребни и средни размери, но лови също птици, гущери, жаби, риба.

Размножаване 
Бременността при оцелота продължава около 70 дни, след което ражда 2-4 котета. Малките започват да ловуват с майка си на около 3 месечна възраст, а стават самостоятелни приблизително при навършване на една година.

Допълнителни сведения 
Оцелотът се поддава на опитомяване, когато е сред хора от ранна детска възраст.

Видът продължава да бъде преследван от човека заради красивата си и ценна кожа, изключително търсена в модната индустрия и въпреки взетите мерки за защита, бъдещето на вида продължава да бъде несигурно. В САЩ ловът на оцелоти, както и продажбата на кожите им, са забранени.

Източници

Външни препратки 
 Оцелотът в ITIS 

Южноамерикански котки
Фауна на Неотропическата област
Онцила

Онцилата (Leopardus tigrinus), известна още като тигрова котка или тигрило, е дребен хищник от семейство Коткови, близкородствен с оцелота и маргая.

Физическа характеристика 
Онцилата е с размерите на едра домашна котка, но с по-дълга опашка и е малко по-лека във връзка с дървесния си начин на живот. Дължина на тялото е 50-55 см, а на опашката – около 30 см. Тежи 2-3 кг. С жълтеникавата си козина, изпъстрена с черни петна и шарки, изглежда като умалено копие на оцелота. Около шията има тъмна ивица, наподобяваща огърлица.

Разпространение и начин на живот 
Тигровата котка е широко разпространена в Южна и Централна Америка (от Аржентина до Мексико), като се среща на места, в които се наблюдава отсъствие на оцелоти (не се среща в басейна на Амазонка и Ориноко). Обитава гъсти тропически гори и храсталаци до 3000 м надм. вис. в Андите. Активна е денем и при залез, като ловува предимно по дърветата. Нейна плячка са различни птици и яйцата им, маймуни и други дребни дървесни бозайници, но лови също гущери, змии, жаби. Живее 8-12 г., в плен до 20 г.

Подвидове 
 Leopardus tigrinus tigrinus – Източна Венецуела, Гвиана, Североизточна Бразилия
 Leopardus tigrinus guttulus – Бразилско плато, Уругвай, Парагвай, Северна Аржентина
 Leopardus tigrinus oncilla
 Leopardus tigrinus pardinoides – Западна Венецуела, Колумбия, Еквадор

Размножаване 
След около 62-68 дни бременност женската ражда от 3 до 5 котета.

Допълнителни сведения 
Тигрило, както местните наричат тази котка, се поддава на опитомяване, ако е отраснала сред хора.

Въпреки че е защитена, онцилата продължава да бъде преследвана от бракониери заради ценната си кожа.

Източници

Външни препратки 
 Онцилата в ITIS 

Южноамерикански котки
Фауна на Неотропическата област
Канадски рис

Канадският рис (Lynx canadensis) е северноамерикански хищник от семейство Коткови. Често погрешно видът е класифициран като подвид на Евроазиатския рис. Изследвания сочат, че през ледниковата епоха представители на общ правид преминават в Северна Америка и еволюират в днешния вид.

Физически характеристики 
Дължината на тялото му е от 80 до 100 cm, височина до 60-65 cm и тегло от 8 до 24 кг.

Разпространение 
Населява предимно Канада и Аляска и някои щати от континенталната част на САЩ като Колорадо, Монтана, Вашингтон и Айдахо.

Местообитание 
Той пребивава в снежно-планинските райони.

Подвидове 
Канадският рис днес е представен от три съвременни подвида както следва:
 Lynx canadensis canadensis
 Lynx canadensis mollipilosus
 Lynx canadensis subsolanus – подвидът е разпространен на остров Нюфаундленд. Това са най-едрите представители, за които е известно, че нападат и малки на елена Карибу в случаи, когато зайците намалеят.

Хранене 
Американският див заек е основна част от хранителния му режим. В менюто му влизат и гризачи, птици и риби. През зимата канадските рисове се хранят и с по-големи животни като различни видове елени.

Размножаване 
Бременността продължава 63 - 70 дни. Раждат през май — юни (по-рядко през юли) по 1 - 5 малки. Отрасналите малки се отделят от майката на 10- месечна възраст. Половата зрялост настъпва на 10 - 23 месечна възраст. В дивата среда живеят средно 10 - 15 години.

Източници 

Фауна на Неарктика
Рисове
Червен рис

Червеният рис (Lynx rufus) е северноамерикански хищник от семейство Коткови.

Физически характеристики 
Бобкетът е дребен рис с дължина на тялото от 65 до 90 (някои екземпляри до 120 cm), височина при холката 36 – 38 cm, къса опашка 10 – 18 cm, тегло 7 – 14 кг и ръждивокафява окраска. Прилича на рис, но е доста по-дребен.

Разпространение 
Разпространен е от Южна Канада до Северно Мексико.

Местообитание 
Лесноприспособим вид е и се среща почти навсякъде от високопланински гори до полупустинни местности или тресавища, като човешкото присъствие не го притеснява особено. Всяка година женската ражда до 6 малки.

Хранене 
Храни се основно с гризачи, зайци, ловува птици, риба, змии и др. През зимата понякога яде прясна мърша. Регистрирани са случаи на нападения над елени и техните малки. Това става, когато жертвата е в легнало положение, рисът се хвърля отзад и му прегризва врата. В редките случаи, когато успее да убие елен, рисът изяжда най-напред вътрешностите, след което скрива трупа под снега и се връща за следващото хранене.

Външни препратки

Източници 

Фауна на Неарктика
Рисове
Колоколо

Колоколо (Leopardus colocolo), известна като пампасна котка, е слабо проучен дребен хищник от семейство Коткови разпространен в Южна Америка на запад от Андите и в Аржентина.

Общи сведения 
Колоколо е дребна котка с дължина на тялото 55-70 см. и тегло 3-7 кг. Окраската ѝ варира от сиво до жълтеникаво или тъмнокафяво и е изпъстрена с тъмни петна и ивици.

Предполага се, че ловува нощем и предимно на земята, като нейна жертва стават дребни бозайници и птици.

Обикновено ражда 2 малки. Продължителността на живота ѝ е между 9 и 16 години.

Трудно се поддава на опитомяване и живота на затворено не ѝ понася.

Таксономия 
Няколко вида южноамерикански котки, сред които и този, се отделяха в род Oncifelis (виж Котка на Жофруа и Кодкод). Пампасните котки (Oncifelis colocolo) от своя страна след скорошни таксономични промени бяха разделени на три отделни вида:
 Leopardus colocolo – Колоколо
 Leopardus pajeros – Пампасна котка
 Leopardus braccatus – Пантаналска котка

Природозащитен статус 
Пампасните котки са вписани в Червения списък на световнозатрашените видове на IUCN като потенциално застрашени.

Източници

Външни препратки 
 Пампасната котка в ITIS 

Южноамерикански котки
Фауна на Неотропическата област
Кодкод

Кодкодът (Leopardus guigna), известен още като чилийска котка или гуиня, е дребен хищник от семейство Коткови (Felidae), най-малкият представител, срещащ се в Северна и Южна Америка. Основно е наблюдаван в централните и южни райони на Чили и в съседна Аржентина. По-рядко се среща спрямо другите американски котки.

Физическа характеристика 
Кодкодът е един от най-малките представители на семейство котки. Главата и тялото му достигат само до около 50 cm., а теглото до 1,5 – 3 kg. Козината му е светлобежова или сива на цвят, покрита с кръгли, малки, черни петна. Върху главата и врата тези петна понякога са под формата по-скоро на ивици. Опашката му е къса, козината е гъста и е покрита с черни, тесни ивици. Кодкодът се среща предимно в горски райони. Плячка за кодкода са малките бозайници, гризачи, птици както и някои насекоми. Кодкодът може да живее както на земята, така и по дърветата. Представители се срещат в Андите. Кодкодът свива гнездо в клоните на дърветата и малките му котенца живеят на тях. Този вид е застрашен от изчезване, доста уязвим и чувствителен към условията на средата.

Литература

Източници

Външни препратки 

 Кодкод на сайта на CITES посетен на 9 септември 2012 г.
 Кодкод на сайта на ITIS посетен на 9 септември 2012 г.
 Кодкод на сайта на NCBI посетен на 9 септември 2012 г.
 Кодкод на сайта на IUCN посетен на 9 септември 2012 г.
 Кодкод на сайта на Animal Diversity Web посетен на 9 септември 2012 г.
 Kodkod  посетен на 9 септември 2012 г.
 Kodkod  посетен на 9 септември 2012 г.
 Güiña посетен на 9 септември 2012 г.
 Кодкод посетен на 9 септември 2012 г.

Южноамерикански котки
Фауна на Неотропическата област
Андска котка

Андската котка (Leopardus jacobita) е дребен хищник от семейство Коткови (Felidae).

Източници

Външни препратки 
 Андската котка в ITIS 

Южноамерикански котки
Фауна на Неотропическата област
Манул

Ману̀лът (Otocolobus manul) е средно голям вид хищник от семейство Коткови (Felidae), отделян в самостоятелен род "Otocolobus" (от гръцки: "oto" – ухо и "kολοβός" – скъсен, незавършен, липсващ; се превежда като "Късоух"). Наричан е още Па̀ласова котка в чест на описалия го естественик Петер Симон Палас.

Физическа характеристика 
Манулът е средно голяма котка, достигаща на дължина 52 – 67 cm без опашката (22 – 29 cm). Теглото му е от 2 до 5 kg. Има едро, набито тяло с къси крайници. Главата му е сравнително малка и широка, с къси, заоблени уши, разположени странично. Очите са големи, обли и жълти. Козината му е гъста и плътна, с дължина на косъма около 6 cm. Окраската му е сиво-жълтеникава до сребриста с ръждив оттенък и е изпъстрен с тъмни петна и ивици. Бузите и пухкавата опашка са раирани в черно.

Разпространение 
Манулът се среща в степни райони до 4000 m надморска височина от източните брегове на Каспийско море до Монголия, Китай и Тибет, както и по крайбрежието на езерото Байкал. Обитава високи плата, равнини, поречията на реки и планински степи.

Подвидове 
 Felis manul manul, Монголия и Западен Китай
 Felis manul ferruginea, от Армения и Иран до Пакистан и Казахстан на север
 Felis manul nigripecta, Кашмир, Непал, Тибет

Начин на живот и хранене 
Активен е предимно нощем, като през деня си почива в малки пещери. Храни се с дребни бозайници (тушканчици, пики и др.) и птици.

Размножаване 
Размножителният период на манула е през март – април. След около 2 месеца бременност женската ражда 3 – 5 малки.

Допълнителни сведения 
Според някои учени манулът е взел участие във формирането на дългокосместите породи домашни котки.

Природозащитен статус 
Манулът е вписан в Червения списък на световнозастрашените видове на IUCN като потенциално застрашен вид.

Източници

Външни препратки 
 Манулът в ITIS 

Фауна на Палеарктика
Коткови
Мраморна котка

Мраморната котка (Pardofelis marmorata) е хищник от семейство Коткови с размерите на едра домашна котка разпространен в гъстите дъждовни гори на Югоизточна Азия и на о-вите Суматра и Борнео, като навсякъде тази котка е много рядка и биологичните ѝ особености не са добре проучени.

Класификация 
Точното място на мраморната котка в таксономичната класификация на семейство Котки все още е предмет на научни спорове, тъй като притежава анатомични черти присъщи както на Същинските (мъркащи) котки (виж Азиатска златна котка), така и на Пантеровите (ревящи) котки (виж Димен леопард).

Физическа характеристика 
По строеж на тялото, окраска и начин на живот мраморната котка наподобява Димния леопард. Живее и ловува изключително по дърветата и тялото ѝ е гъвкавао, издължено и набито с къси крака и изключително дълга опашка (почти колкото дължината на тялото), която служи за баланс при движение по клоните на дърветата. Дължина на тялото 53 cm, а на опашката 45 cm, тегло около 4,5 кг. Също като димния леопард тази котка се слави с изкючително дълги за своите размери кучешки зъби. Главата ѝ е малка, закръглена и широка в областта на скулите, като очните ябълки са обградени отвсякъде с кости, което е необичайно за котките. Ушите ѝ са малки и закръглени. Разкошната петниста окраска на мраморната котка е една от най-ефективните маскировъчни окраски сред бозайниците. Светлия сиво-кафеникав основен тон е осеян с издължени тъмносиви петна очертани с черно по края и това създава характерния мраморен ефект на окраската ѝ.

Разпространение 
Среща се в Северна Индия, Непал, Бирма, Тайланд, Малайзия, на о-вите Суматра и Борнео.

Начин на живот и хранене 
Мраморната котка обитава гъсти девствени гори и ловува по дърветата, предимно денем, като основна нейна плячка са птиците, катерици и други дребни бозайници, но лови също влечуги, жаби и насекоми.

Размножаване 
Бременността трае около около 80 дни, малките са от 1 до 4. Те се развиват бързо, проглеждат на 14 дни, козината им е изпъстрена с петна, но мраморното си оцветяване придобиват по-късно. Полова зрялост достигат на двегодишна възраст. Смята се че продължителността на живота на тези котки е около 12 години.

Природозащитен статус 
Мраморната котка е много рядка и води изключително потаен начин на живот, така че за числеността на нейната дива популация може само да се предполага. Вписана е в Червения списък на световнозатрашените видове на IUCN като уязвим вид.

Източници

Външни препратки 
 Мраморната котка в ITIS 

Фауна на Индо-Малайската област
Мъркащи котки
Бенгалска котка

Бенгалската котка (Prionailurus bengalensis), наричана още далекоизточна (леопардова) котка, е дребен хищник от семейство Коткови (Felidae).

Физическа характеристика 
Далекоизточните котки са с големината на едра домашна котка, като в Индонезия средната дължина на тези котки е около 45 см. без опашката (20 см.), а Амурските котки са значително по-едри (60/40 см). Теглото им съответно е от 4 до 7 кг. Оцветяването на козината също варира при отделните подвидове: от жълтеникаво до червеникаво или сиво, като долната част на главата, гърдите и корема са белезникави. Изпъстрени са с разнообразни по форма и подредба черни петна и ивици, като най-характерни са черните и бели шарки по лицето. Ушите са черни с бели петна.

Разпространение 
Далекоизточните котки се срещат из цяла Югоизточна Азия (от Сибир на север и Кашмир на запад, до Тайван, Филипините, Борнео и Ява). Обитават гористи местности и храсталаци в близост до вода, без да се притесняват особено от човешко присъствие.

Подвидове 
 Prionailurus bengalensis alleni
 Prionailurus bengalensis bengalensis – Бенгалска котка (Индия, Бангладеш, Индокитай)
 Prionailurus bengalensis borneoensis, о-в Борнео
 Prionailurus bengalensis chinensis, Китай, Тайван, Филипините
 Prionailurus bengalensis euptilurus – Амурска котка, Далекоизточна горска котка.
 Prionailurus bengalensis iriomotensis – Ириомотенска котка
 Prionailurus bengalensis heaneyi
 Prionailurus bengalensis horsfieldi, Хималаите
 Prionailurus bengalensis javanensis, о-вите Ява и Бали
 Prionailurus bengalensis rabori
 Prionailurus bengalensis sumatranus, о-в Суматра
 Prionailurus bengalensis trevelyani, Северен Кашмир

Начин на живот и хранене 
Бенгалската котка е активна предимно нощем, отличен катерач е и дори плува, макар и рядко. Плячката и е най-разнообразна, в зависимост от местообитанието (зайци, гризачи, други дребни бозайници, птици, дори прилепи).

Размножаване 
Размножителният период е през март. Бременността продължава 65 – 70 дни, след което женската ражда 4 – 5 котета.

Допълнителни сведения 
Тези котки се поддават на опитомяване и някои специалисти са на мнение, че са взели участие във формирането на сиамската и някои други ориенталски породи домашни котки.

Бележки

Външни препратки 
 Бенгалската котка в ITIS 

Далекоизточни котки
Фауна на Индо-Малайската област
Фауна на Палеарктика
Плоскоглава котка

Плоскоглавата котка (Prionailurus planiceps), отделяна понякога в самостоятелен род Ictailurus, е хищник от семейство Коткови. Има размерите на домашна котка, но за разлика от останалите котки черепа ѝ е удължен и плосък, откъдето идва името ѝ. Ноктите си не може да прибира изцяло в лапите. Козината ѝ е от червеникава до тъмнокафява на цвят, изпъстрена с неясни тъмни петна. Гърлото, гърдите и корема са бели, а лицето е нашарено с бели и кафяви краски.

Среща се в горите на полуостров Малака и островите Борнео и Суматра. Живее в близост до вода и предпочита наводнените участъци на гората, където лови главно риба, раци и жаби.

Плоскоглавата котка е вписана в Червения списък на световнозатрашените видове на IUCN като уязвим вид.

Източници

Външни препратки 
 Плоскоглавата котка в ITIS 

Далекоизточни котки
Фауна на Индо-Малайската област
Ръждивопетниста котка

Ръждивопетнистата котка (Prionailurus rubiginosus) е дребен хищник от семейство Коткови. На дължина достига само 42 cm. Козината ѝ е сиво-кафява, изпъстрена с ръждиво-кафяви петна и ивици (откъдето идва наименованието ѝ).

Среща се в Южна Индия и Шри Ланка. Обитава савани, осеяни с храсти, както и влажни гори.

Ръждивопетнистата котка е вписана в Червения списък на световнозатрашените видове на IUCN като уязвим вид.

Физическа характеристика 

Ръждивопетнистата котка има къса червеникавосива козина върху по-голямата част от тялото с ръждиви петна по гърба и по хълбоците. Четири черни линии преминават през очите и две от тях се простират над врата. Шест тъмни ивици са от всяка страна на главата, простиращи се над бузите и челото. Брадичката, гърлото, вътрешната страна на крайниците и корема са белезникави с малки кафеникави петна. На гърдите има ръждива линия. Лапите и опашката й са еднородни червеникавосиви.

Това е най-малката дива котка в Азия и съперничи на чернонолапата котка като най-малката дива котка в света. Тя е с дължина от 35 до 48 см, с опашка от 15 до 30 см и тежи само 0,9 до 1,6 кг. Бухналата опашка е около половината от дължината на тялото.

Източници

Външни препратки 
 Ръждивопетнистата котка в ITIS 

Фауна на Индо-Малайската област
Далекоизточни котки
Котка рибар

Котката рибар (Prionailurus viverrinus), наричана още рибна котка, е хищник от семейство Коткови със средни размери. Козината и́ е сиво-зеленикава на цвят, изпъстрена с черни петна, които преминават в ивици на врата и главата. Има плоско чело и къси, странично разположени уши. Опашката и́ е относително къса, по-малко от половината от дължината на главата и тялото, забелязана в основата и с няколко черни пръстена в края. Тя е около два пъти по-голяма от домашната котка и закръглени и мускулести със средни до къси крака. Лицето и́ е удължено. Дължината и́ е от 57 до 78 см, с опашка от 20 до 30 см. Тежи от 5 до 16 кг.

Среща се в Пакистан, Западна и Южна Индия, Шри Ланка и в Югоизточна Азия до Непал, Бутан и Китай на север и о-в Ява на изток. Живее в близост до вода; в джунгли, блата обрасли с тръстика или в мангрови гори по крайбрежието. Отличен плувец е и се храни предимно с риба, която умее да лови, гмуркайки се.

Котката рибар е вписана в Червения списък на световнозастрашените видове на IUCN като застрашен вид.

Източници

Външни препратки 
 Рибната котка в ITIS 

Далекоизточни котки
Фауна на Индо-Малайската област
Африканска златна котка

Африканската златна котка (Caracal aurata) е хищник от семейство Коткови, подобен на Азиатската златна котка, но по-близък родствено с каракала и сервала.

Разпространение и местообитание 
Разпространен е в Ангола, Бурунди, Габон, Гана, Гвинея, Демократична република Конго, Екваториална Гвинея, Камерун, Кения, Кот д'Ивоар, Либерия, Нигерия, Руанда, Сенегал, Сиера Леоне, Уганда, Централноафриканска република и Южен Судан.

Обитава гористи местности, национални паркове, ливади и савани в райони с тропически климат.

Описание 
Цветът на козината на африканската златна котка обикновено варира от канелено или червеникавокафяво до сиво, но се срещат и черни екземпляри. Дължината на тялото ѝ е от 61 до 102 cm, а на опашката – 16 – 35 cm. Висока е около 38 – 55 cm при тегло 4 – 16 kg.

Размножаване 
Котките се размножават лесно и бързо, когато са заедно в един зоопарк. Бременността на женските трае 75 дни, и максималният брой родени котенца е едно или две. Очите на новородените котета се отварят една седмица след раждането им. Майката котка спира кърменето на котенцата си когато те станат на 7 седмици. Африканските златни котки са напълно сексуално развити, когато станат на 18 месеца.

Продължителността им на живот е около 21 години. Популацията на вида е намаляваща.

Бележки

Външни препратки 
 Златната котка в ITIS

Мъркащи котки
Фауна на Афротропическата област
Каролинка

Каролинката (Aix sponsa) е дребна птица от семейство Патицови, разред Гъскоподобни. Тежи между 0,5 и 0,7 кг, дължина на тялото 45 – 48 cm. Има изразен полов диморфизъм, мъжката е красиво оцветена, а женската почти незабележима с маскировъчни цветове.

Разпространение 
Разпространена е в Северна Америка, среща се в диво състояние по бреговете на малки реки. Аклиматизирана в Европа, (включително и България), където живее в диво и полудиво състояние.

Начин на живот и хранене 
В Северна Америка е екологичния еквивалент на мандаринката, с която са в един род, заема същата екологична ниша и обитава сходен биотоп. Климатизирана е в Европа (включително България) и Азия, като в някои страни се е превърнала в често срещан вид. Начина и на живот е в по-голяма степен свързан с дърветата отколкото на мандаринката. Когато търси подходящо място за гнездене, ловко се разхожда по клоните на дърветата и оглежда всяка попаднала и дупка.

Размножаване 
Гнезди в дупки по дърветата, често пъти на значителна височина от порядъка на двадесетина метра. Снася 7 – 12 синкави яйца, които мъти само женската. Мъжката я напуска в този период и се присъединява към ятата от други мъжки.

Допълнителни сведения 
Отглеждана на много места като паркова птица, добре понася съжителство с човека. В някои страни е обичаен ловен обект. На територията на България е защитен вид.

Източници 

Същински патици
Фауна на Палеарктика
Фауна на Неарктика
Поен лебед

Пойният лебед (Cygnus cygnus) е едър представител на семейство Патицови, разред Гъскоподобни. Прилича на Малкия лебед, но е по-едър. За разликата от Немия лебед, държи шията си изправена и е малко по-дребен. Тежи между 5 и 12 кг. Дължина на тялото 150 cm, размах на крилете около 200 cm. Няма изразен полов диморфизъм. Оперението му е чисто бяло. В основата клюна е жълт, подобно на Малкия лебед, но при Пойния лебед жълтото петно достига до средата му. Плува добре, но не се гмурка, докато търси храна потапя само главата си. Издава висок и ясен тръбен звук.

Разпространение 
Широко разпространен е в Азия и Европа (включително и България), в редки случаи достига и Северна Америка. Прелетна птица. Обитава крайбрежните участъци на езера, язовири и големи реки, като понякога можем да го срещнем и в близост до соленоводни басейни.

Начин на живот и хранене 
Живее по двойки, извън разможителния период на ята. Храни се с водна и наземна растителност. Понякога яде и животинска храна, дребни рибки които търси на дълбочина до метър, метър и половина. Малките се хранят само с жива храна, дребни безгръбначни, ракообразни, насекоми и мекотели.

Размножаване 
Полова зрялост настъпва на 2–3 годишна възраст. Моногамна птица, двойките са постоянни. Гнезди на земята или върху купчина суха тръстика, в близост до вода, често пъти на обрасли с водна растителност островчета. Гнездото е голямо, построено от сухи клонки, мъх, тръстика. Снася 3–7 бели или сиво-жълтеникави яйца. Мъти само женската в продължение на 35–40 дни, мъжкият през това време се държи в близост до гнездото и го защитава. Малките се излюпват втората половина на юли, достатъчно развити за да могат да се придвижват и хранят самостоятелно. Двамата родители се грижат заедно за малките.

Допълнителни сведения 
В България е защитен вид.

Източници 

Лебеди
Фауна на Палеарктика
Малък лебед

Малкият (американски) лебед (Cygnus columbianus, син. Cygnus bewickii), наричан още и тундров лебед, тундрен лебед, западен малък лебед или малък поен лебед, е едър представител на семейство Патицови, разред Гъскоподобни. Видът е критично застрашен в България, включен в Червената книга на България и в Закона за биологичното разнообразие.

Описание 
Прилича на пойния лебед, но е по-дребен. Тежи между 4,5 и 8,2 кг. Дължина на тялото 110 – 120 cm, размах на крилете около 190 cm. Няма изразен полов диморфизъм. Оперението му е чисто бяло. В основата на клюна си има по едно жълто петно от всяка страна, подобно на Пойния лебед, но по-малко, също така шията му е по-дебела и изглежда по-къса.

Подвидове 
 C. c. bewickii (W. Yarrell, 1830)
 C. c. columbianus (Ord, 1815)

Разпространение 
Широко разпространен е в Азия и Европа (включително и България). Прелетна птица. Обитава крайбрежните участъци на езера, язовири и големи реки, като понякога можем да го срещнем и в близост до соленоводни басейни.

Начин на живот и хранене 
Живее по двойки, извън разможителния период на ята. Храни се с водна и наземна растителност, трева. Понякога яде и животинска храна, дребни рибки които търси на дълбочина до метър, метър и половина.

Размножаване 
Полова зрелост настъпва на 2 – 3 годишна възраст. Моногамна птица, гнезди на земята, в близост до вода. Снася 1 – 7 бели яйца. Мътят и двамата родители в продължение на 30 – 32 дни. Малките се излюпват втората половина на юли, достатъчно развити за да могат да се придвижват и хранят самостоятелно. Двамата родители се грижат заедно за малките.

Източници 

Лебеди
Фауна на Палеарктика
Червен пипер

Червеният пипер е подправка, представляваща прах или дребни люспи, получени чрез смилане или счукване на сушени червени чушки или чушлета. Наред с най-традиционните овкусители – солта и захарта, това е най-разпространената подправка на кулинариите по цял свят. Названията на подправката в различните езици варират, но обозначават един и същи вид подправка, получена от плодовете на пипера (чушките).

Придава на ястията специфичния си сладникав аромат, който се освобождава напълно при термична обработка. Тя трябва да бъде кратка и умерена, защото при висока температура захарите в него прегарят и вкусът му става горчив.

Червеният пипер бива най-общо два вида според вкуса си – лютив и сладък.

 Лютивият червен пипер (чили, кайен) се приготвя от узрели лютиви чушлета и се използва за подлютяване на ястия, сосове и подправкови смеси.
 Сладкият червен пипер се получава от сладки червени чушки и придава на ястията леко сладникав вкус. Червеният пипер оцветява ястията в приятен оранжев до керемиден цвят. Понякога се използва за поръсване на различни продукти, но тогава ароматът му не се освобождава напълно и постигнатият ефект е повече естетичен, отколкото вкусов.

Традиционното българско разбиране за червения пипер е малко по-усложнено и зависи от начина на приготвянето му. Това, което сега наричаме сладък червен пипер се нарича от старите българи благ пипер. Той задължително е фино стрит на прах.

Лютивият се дели на 3 вида:
 слабо лютив червен, който всъщност е смес на благ с лютив, също стрит на прах. По същество – в миналото това е традиционният червен пипер на българите, който служи за овкусяване на храни. Благият пипер се е ползва предимно за поръсване на питка, хляб, сирене, салати. В наши дни най-често се използва така нареченият „сладък“ (благ) пипер.
 лют червен, който може да е стрит на прах или ронен (стрит на по-едри люспи). Този вид се смята за аналогичен на северноамериканския кайен.
 серт червен, който почти винаги е само ронен, а не фино смлян. Силно лютивият се смята за аналогичен на мексиканското и южноамериканското чили.

Източници 

Подправки
Българска кухня
Кухня на Северна Македония
Сръбска кухня
Босненска кухня
Руска кухня
Унгарска кухня
Испанска кухня
Португалска кухня
Пуерториканска кухня
Лечебни растения
Последна теорема на Ферма

Последната теорема на Ферма (известна още като великата или голямата теорема на Ферма) е знаменито твърдение от теорията на числата. То гласи, че при  не съществуват цели положителни числа ,  и , удовлетворяващи уравнението . При  и при  уравнението има безброй много решения. Случаят  е изследван още в древността; свързан е с теоремата на Питагор и Питагоровите триъгълници.

Теоремата е формулирана за първи път от Пиер дьо Ферма през 1637 г. в полето на книгата „Аритметика“ от Диофант. В бележката Ферма твърди, че доказателството е прекалено дълго, за да се смести в границите на полето.

Теоремата няма значими математически следствия, но опитите за решаването ѝ са довели до откриването на множество важни за математиката твърдения. Поради своята простота и елегантност, а по-късно и заради явната си сложност тя става едно от главните предизвикателства пред математиците за период от 358 години. Нерешената задача е стимулирала развитието на теорията на числата през XIX век и доказателството на теоремата на модуларността през XX век. Смята се за една от забележителните теореми в историята на математиката. В световните рекорди на Гинес е отбелязана като „най-трудната математическа задача“ заради многото неуспешни опити да бъде решена.

Първото правилно доказателство на теоремата е публикувано през 1994 г. от Андрю Уайлс. Първоначалният вариант съдържа грешка, отстранена от автора след двугодишни усилия. Доказателството е прието окончателно през 1996 г. и съдържа 150 страници. То е твърде сложно и проверката му е по силите на съвсем малко математици.

За това доказателство Андрю Уайлс получава Абелова награда през 2016 г. Обосновката на комитета по награждаването гласи: „за очарователното доказателство на последната теорема на Ферма чрез теоремата за модуларността на полустабилни елиптични криви, откриващо нова ера в теорията на числата.“

Бележки 
 Саймън Синг (1999), Последната теорема на Ферма, София: Атика, ISBN 954-729-50-9

Теореми
Теория на числата
Конзола

Конзола () или също подпора, корбел () в архитектурата обозначава носещ елемент, представляващ издатина на стена, имащ конструктивно и декоративно значение. Обикновено конзолата служи като поддържащ елемент, върху който се поставят други компоненти, като корнизи, ребра на сводове, дъги, арки, фигури, колони, пиластри, балкони, еркери, греди, плочи или фермови конструкции. Конзолата е закрепена неподвижно (запъната) само в единия си край, а другият е свободен. Тя предава напречното натоварване, предизвиквайки в опората въртящ момент и сила на срязване. Конзолата е статически определима конструкция.

Конзолите се използват широко в строителството, например при балкони, кули, комини и други. Особено по исторически сгради конзолите са били използвани чисто като елемент от дизайна.

Конзоли в архитектурата 
Конзолите в архитектурата често са елемент на дизайна в допълнение към функцията им като поддържащ елемент. Като правило те са изработени от самороден камък или зидария. В доста редки случаи те могат да бъдат изработени и от дърво или метал, а като декоративна работа също от изпечена глина, гипс и др.

Конзолите често са украсени с орнаменти или фигури. В романската архитектура често им се придават човешки гримаси, неприлични жестове и т. н., които от една страна могат да имат предпазващо от демони и беди (апотропеично) значение, но от друга страна могат да се разбират и като дролерия или закачка от страна на занаятчиите спрямо стопанина на строежа. От късния ренесанс нататък те често са проектирани като волути.

Конзоли в конструкционното инженерство 

Конзолите се използват като носещи елементи по-специално във високото (надземно) строителство, в строежа на промишлени халета на фабрики, както и в инженерни конструкции, за да се отведат умишлено тежести в посока на подпорите или стените. Типични приложения за конзоли са например опора за релси на мостови кранове в халета и свързването на готови бетонни части.

В някои случаи конзолите са проектирани като конзолни греди, които също могат да бъдат направени от дърво, но се използват най-вече стомана и стоманобетон.

Конзоли в домакинската техника 
Конзолите се използват в домакинската техника, например за поддържане на тръби, кабели, устройства или машини от всякакъв вид; по-специално те са хоризонтални носещи елементи, които от едната си страна за закачени на друг вертикален елемент.

Източници 

Архитектурни елементи
Конструкции
Мотив (изкуство)

Терминът може да означава и предметът на дадена живописна творба.

В литературата мотивът е повтарящ се тематичен елемент в художествено произведение, като например мотивът за пътуването, лудостта, невъзможната любов и други. Мотивът е дума, образ или израз, които отпращат към някакъв познат сюжет, носещ универсално послание. С мотива се посочват подтемите (тезите). Негови други значения са: подбуда, причина, подтик за някакво действие. Мотивът дава теми, за които човек да се замисли. Мотивът няма пряка връзка с мотивацията.

Източници 

Термини в изкуството
Литературни термини
Ажур

Ажурът ( – „на светлина“) е техника при резбарското, златарското, плетаческото, бродерийното и др. изкуства, при която между декоративните елементи се оставят отвори (дупки). Така фонът се премахва, фигурите се очертават по-ярко, създават се ефекти на свободно проникващата светлина, подсилващи триизмерността. Ажурна е всяка прорязана от край до край декоративна форма. Ажурен е синоним на прозрачен, мрежест, прозирен, клетчат; изработен на дупчици. 

В дебърската резбарска школа (Храм Свети Спас в Скопие) обемът на изработката достига до три „етажа“ в дълбочина.

Източници 

Артистични техники
Червеногуш гмуркач

Червеногушият гмуркач (Gavia stellata) е вид птица от семейство Гмуркачови (Gaviidae).

Разпространение 
Видът е разпространен в арктическите райони на Северна Евразия и Северна Америка.

Източници 

Гмуркачоподобни
Фауна на Палеарктика
Фауна на Неарктика
Голям гмурец

Големият гмурец (Podiceps cristatus), наричан и Гмурец рогач, Дългъч е птица от семейство Гмурецови.

Общи сведения 
Птицата е с дължина 46 – 51 cm и размах на крилата 59 – 73 cm. Тя е отличен плувец и преследва рибата, с която се храни, под водата. Особено при малките е, че главите им са на бели и черни ивици като на зебри. Те загубват тези шарки, когато пораснат. Диморфизмът е сезонен и възрастов.

Тялото отгоре е тъмнокафяво, отдолу е бяло. Гърдите са бели. През зимата горната част на главата е черна със слабо удължени пера, бузите са почти бели, а през лятото темето и тилът стават черни с рогчета, бузите придобиват кафяво-рижи окраски и на върха се появяват черни „бакенбарди“. Вратът е тъмнокафяв, а шията е бяла. Почти целият клюн е червен. Краката са тъмни на цвят. Очите са червени.

Разпространение 
Гмурците обикновено обитават вътрешни водоеми, обрасли с рядка растителност. При опасност малките се крият в оперението на майка си, която се гмурка.

Среща се в Европа, Азия, Африка, Австралия и Нова Зеландия. Наблюдава се из най-различни водоеми в България, както и по Черноморието.

Начин на живот и хранене 
Храни се с риби, ракообразни, жаби и други. Птицата е гнездящ, мигриращ и зимуващ вид за България.

Бележки 

Гмурци
Фауна на Палеарктика
Фауна на Афротропическата област
Фауна на Индо-Малайската област
Фауна на Австралазия
Фауна на Океания
Полярен буревестник

Полярният буревестник (Fulmarus glacialis) е вид птица от семейство Буревестникови (Procellariidae).

Общи сведения 
Той има планиращ полет с редки махове, с широко разтворени встранни крила се носи (рее се) по вятъра, като се извисява и спуска с удивителна ловкост. Достигат дължина до 48 cm.

Разпространение 
Северните части на Тихия океан, Северен Атлантически океан.

Начин на живот и хранене 
Гнезди на колонии на скалите по крайбрежията и по усамотени острови.

Размножаване 

Мъжкият и женската се редуват в мътенето, а след това хранят млаките си с повърната, полусмляна храна.

Източници 

Fulmarus
Фауна на Палеарктика
Фауна на Неарктика
Розов пеликан

Розовият пеликан (Pelecanus onocrotalus) е вид едра водоплаваща птица от семейство Пеликанови (Pelecanidae), среща се и в България. Размахът на крилете му достига 2,7 m.

Разпространение 
Розовият пеликан се среща в Мала Азия, Африка и Европа. В България единственото място за гнездене е резерватът „Сребърна“, където има малка колония.

Начин на живот и хранене 
Пеликанът се храни предимно с риба и по-рядко със земноводни.

Размножаване 
Гнездата и малките им колонии са сред тръстиките в езера, блата и делти на реки. Гнездото е голямо и се намира върху туфи тръстика или малки островчета, често в близост до гнездата на други видове. Снася 2-3 яйца. Възрастният розов пеликан в началото на размножителния период е с нежно розово оперение.

Допълнителни сведения 
В България е изключително рядък вид, включен в „Червената книга“ като изчезнал вид. Това означава, че щом бъде установено гнездово находище в страната, то трябва да бъде обявено като защитена природна територия с най-строг режим на охрана. През 2007 г. в ПР „Сребърна“ са забелязани гнездящи 2 двойки, което дава надежда за възстановяване на естествената им среда в резервата и постепенно евентуално установяване на колония розови пеликани и в България.

Източници 

 Розов пеликан - Природонаучен музей Бургас

Фауна на Палеарктика
Пеликанови
Малка бяла чапла

Малката бяла чапла (Egretta garzetta) е птица от семейство Чаплови.Среща се в Африка, централна Америка и защитена местност  „Злато поле" България.

Физически характеристики 

Дължина на тялото: 55–65 cm; Размах на крилете: 88–106 cm. Изцяло бяла птица. Може да се сгреши с голямата бяла чапла. Основните различия са по-малкият размер, тъмният клюн и крака с жълти стъпала, които обаче не се виждат, когато птицата е кацнала във водата.

Начин на живот и хранене 
Хранят се с насекоми, земноводни, ракообразни и влечуги. Улавят плячката си в плитки води, често с разперени крила и пристъпвайки с крака, за да подплашат малките рибки. Могат също така да стоят на едно място изчаквайки в засада плячката си. Най-често лети с активен гребен полет и по-рядко – чрез планиране. Летателният ѝ апарат е с по-малка пластичност, в сравнение с други видове чапли с нейната големина.

Източници

Външни препратки 
 Снимки на малка бяла чапла от България

Фауна на Афротропическата област
Фауна на Палеарктика
Бели чапли
Фауна на Индо-Малайската област
Фауна на Австралазия