alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Вратига

Вратига (Tanacetum vulgare) е многогодишно, тревисто сложноцветно растение.

Народни наименования на растението – ветриче, глистава трева, рошава кадънка, свирка.

Тревисто многогодишно растение с голям брой изправени стъбла, високи 40 – 160 см. Цветовете са оранжево-жълти, цветните кошнички са събрани в голям брой (до 100) гъсти сложни щитовидни съцветия по върховете на разклоненията. Разпространено по тревисти места и храсталаци. Цъфти от юни до септември.

Кошничките съдържат около 1,5 % етерично масло с камфороподобна, немного приятна миризма и горчивото вещество танацетин. Етеричното масло е жълтеникава течност, която на въздуха потъмнява.

Допълнителни сведения 
Събира се горната облистена част на растението с цветните кошнички (около 20 см от върха надолу) по време на цъфтене.
    

Отровно!

Източници

Външни препратки 
 ITIS 36328 
 Poisonous plants: Tanacetum vulgare 

Tanacetum
Лечебни растения
Защитени лечебни растения
Отровни и силно действащи лечебни растения
Алергизиращи лечебни растения
Обикновена вълча ябълка

Обикновената вълча ябълка (Aristolochia clematitis) е тревисто многогодишно растение. Разпространено е по сухи, тревисти места, покрай стобори и пътища, плевел в окопните култури.

Описание 
Кореновата му система е права, неразклонена, набраздена, къса и пълзяща. Листата са жълто-зелени, закръглени, с изпъкнало по долната им страна жилкуване, достигащи дължина 3 – 15 см. Цветовете ѝ са жълти. Цъфти в края на пролетта и началото на лятото (май–юни). Плодът представлява едра крушообразна увиснала кутийка с множество семена.

Разпространение 
В България е разпространена до 700 м надморска височина в полските, предпланинските и планинските райони.

Допълнителни сведения 
Растението е отровно. Съдържа етерично масло, дъбилни вещества, клематитин, ябълчна киселина, антибиотични вещества, витамин С. Има противомикробно действие, използва се за заздравяване на рани, за лечение на гнойни възпаления по кожата, кожен сърбеж, протрита кожа, язви. Използва се също и за понижаване на артериалното налягане, понижаване тонуса на матката, увеличаване силата на сърдечните съкращения. При предозиране аристолохиевата киселина, съдържаща се във вълчата ябълка е капилярна отрова и причинява некротични възпаления в тубулния апарат на бъбреците. Използват се коренищата (отвара, настойка), надземната част (отвара).

Отровната съставка на вълчата ябълка, аристохолова киселина (aristolochic acid) е веществото с най-силно канцерогенно действие, което надминава това на никотина върху белия дроб и на ултравиолетовата светлина върху кожата. Поради това, употребата на вълчата ябълка в ролята на алтернативна медицина не е оправдано. Вътрешното приложение е много по-опасно от външното.

През 1956 година българският лекар, Йото Танчев, установява ендемичен синдром свързан с висока честота на бъбречни заболявания и рак на пикочните пътища, в областта на Враца. Първоначалната теория е свързана с тежки метали в питейната вода, поради карстовите източници на питейна вода в района. Тази теория е отхвърлена и опровергана и е заместена с хипотезата за замърсяване на брашното със семена на вълча ябълка. Подобни райони свързани с висока честота на бъбречни заболявания са установени и в Румъния и Югославия, където отново главна причина е присъствието на вълча ябълка, или използвана като алтернативна медицина, или случайно.

Източници 
 
 Енциклопедия България, том 4, Издателство на БАН, София, 2011, с. 1466

Aristolochia
Отровни и силно действащи лечебни растения
Флора на България
Флора на Европа
Бяла върба

Бялата върба (Salix alba) е двудомно дърво.

Бялата върба е влаголюбива и студоустойчива. Расте на надморска височина до 1600 m, предимно около реки. Среща се в Европа, Азия и Северна Африка като в България това е най-разпространеният вид върба. На височина достига до 25 m.

Действие и приложение 
В съвременната медицина се използва върбовата кора, която се събира рано на пролет. Кората е нарязва на парченца или се смачква, за да се използва в отвари.

Има противоревматично, обезболяващо, потогонно, успокояващо действие. При простудни, трескави състояния, плеврит, ревматизъм, подагра, главоболие, възпаление на пикочния мехур По-рядко се прилага при чревни разстройства, обилна менструация, кожни обриви, гнойни рани, против потене на краката и др.

Внимание!

Върбата в големи количества може да доведе до неразположение, като гадене, стомашно-чревни проблеми, световъртеж и обрив. Прекомерната употреба маже да предизвика поява на афти в устата. Растението не се приема при алергия към аспирин. Кората не се препоръчва при бременни жени или кърмачки, както и за хора, страдащи от астма, стомашна язва, диабет и бъбречни заболявания.

Източници 

Дървесни видове
Върба
Лечебни растения
Алергизиращи лечебни растения
Върбинка

Лечебната върбинка (Verbena officinalis), или само върбинка, е тревисто многогодишно растение. Разпространено по тревисти, буренливи места и като плевел. Растението е включено в списъка на лечебните растения съгласно Закона за лечебните растения.

Стъбло, цветове и плод 
Тревисто растение с високо до 1 м, разклонено, четириръбесто стъбло. Листата са срещуположни, долните с дръжки, лировидни или 1—2 пъти пересто нарязани; горните са приседнали, почти цели, назъбени или целокрайни. Цветовете са бледорозови или светловиолетови, събрани на върха на стъблото и разположени в класовидни съцветия. Чашката и венчето са петделни. Плодът е сух, разпада се на 4 орехчета.

Лечебно действие и приложение 
Върбинката произхожда от Европа. В Северна Европа се е използвала при ревматични болки и рани, а в аюрведическата медицина като контрацептив. Проучванията на растението доказват, че билката има потенциал като антиоксидант, при неврологични и ендокринни проблеми.

Вярва се, че върбинката стимулира отделянето на мляко. Народните предания разказват, че с върбинка са лекувани раните на Исус след свалянето му от кръста.

Върбинката има укрепващо действие при изтощение, слабост, нервна и психическа умора, като диуретично средство при задържане на течности в организма, за засилване на млечната секреция при кърмачки.

Митове 
В древността, по времето на свръхестествените създания, се е вярвало, че върбинката се използва за елиминиране или заплашване на вампирите. Както върбинката се противопоставя на вампири, така и вълчето биле и планинският ясен на върколаци. Причинява нараняване на кожата и изгаряне.

Вижте също 
 Лимонова върбинка

Източници 

Върбинкови
Цветя
Лечебни растения
Индикар

Индикар () са американския еквивалент на автомобилните състезания във Формула 1.

История 
Освен основните серии има и подготвителни серии, както в Европа са сериите GP2, но в САЩ те се наричат Индилайтс.

Името произлиза от името на американския град Индианаполис – Инди, и от английската дума за кола – кар.

Провежда се в САЩ от 1996 година. По-късно се организират кръгове в цял свят – Великобритания, Канада, Мексико, Австралия, Бразилия, Германия, Япония.

„Индианаполис Мотор Спидуей“ е най-големият спортен стадион в света и може да побере рекордните 420 000 зрители по трибуните си.

Състезанията се провеждат на няколко типа писти: овални (с овална форма и само с леви завои), улични състезания (стартове по улиците на големи градове), надпревари на обособени части от граждански летища (например Кливланд или Едмънтън) и обикновени писти.

Характеристики 
Болидите са сходни като тип с тези, които се състезават във Формула 1, но са с различни двигатели, аеродинамика и тегло.

Двигателите са 6-цилиндрови, с турбо и работен обем от 2,2 литра. Сериите КАРТ и след това наследилите ги серии Чампкар използват 8-цилиндрови двигатели с турбокомпресор и работен обем от 2,65-литра, влезли в употреба в Индикар в края на 60-те години на ХХ век. Те притежават специално изработен разтоварващ клапан на компресора, който при определено налягане се отваря и по този начин се контролира мощността.

При започването на Индикар през 1996 г. има два доставчика на гуми Goodyear (до 1999 г.) и Firestone (единствен доставчик след 2000 г.). Размерът на предните гуми е 305/45R15, а на задните – 415/40R15. За състезания на суха писта се ползват сликове, докато нарязаните гуми се ползват за уличните състезания и на мокра писта поради съображения за безопасност.

Точкуване 
Понастоящем точкуването в Индикар е уникално и не се използва в нито един друг автомобилен шампионат:
 Първото място дава 50 точки, второто 40, третото 35, четвъртото 32, петото 30, шестото 28, седмото 26, осмото 24, деветото 22, десетото 20, единайсетото 19, дванайсетото 18, тринайсетото 17, четиринайсетото 16, петнайсетото 15, шестнайсетото 14, седемнайсетото 13, местата от осемнайсето до двайсет и четвърто носят по 12 точки, а местата от двайсет и пето до тридесет и трето по 10 точки.
 Бонус точки се печелят на база на две постижения: спечелено първо място на квалификациите носи 1 точка, а пилотът водил в най-много обиколки в състезание получава 2 точки.
 Пилотът, събрал най-много точки през сезона, се обявява за шампион.

Поради спор за контрола на американския автомобилен спорт между собственика на пистата „Индианаполис мотор спийдуей“ Тони Джордж и собствениците на отбори в сериите КАРТ, от 1996 до февруари 2008 г. съществуваха два паралелни шампионата. Единият бяха сериите КАРТ (от 2004 преименувани на серии Чампкар), а другият организиран от Индирейсинг лигата – серия, създадена от Тони Джордж.

Вижте също 
 Серии Индилайтс
 Формула 1
 Indycar Series Game
Джак Брабам

Сър Джон Артър „Джак“ Брабам () е пилот и собственик на тим от Формула 1.

Роден е на 2 април 1926 година в Сидни, Австралия.

Трикратен Световен шампион във Формула 1 – 1959, 1960 и 1966 година.

Роден е в семейство на собственик на магазин за плодове. Прекъсва училище на 15-годишна възраст и започва работа като механик в автосервиз. По време на Втората световна война, служи във военната авиация.

Кариера 
От 1950 година започва да се занимава с автомобилни състезания.

Формула 1

Купър

1955 
Прави своя дебют във Формула 1, с Купър, в състезание за Голямата награда на Великобритания.

1959 
Става Световен шампион с тима на Купър.

1960 
Отново е шампион с Купър, захранван с двигател „Ковънтри-Клаймакс“.

Брабам

1961 
Съвместно с австралийския конструктор – Рон Таурнак, създават собствена компания – „Мотор Рейсинг Девелопментс“, с цел сформиране на екип за самостоятелно участие във Формула 1.

1962 
Участва със свой болид – „Брабам BT-13“, в състезанието за Голямата награда на Германия.

Първа победа с болид „Брабам“ носи американския пилот Дан Гърни в старт за Голямата награда на Франция, на 28 юни 1964 година с болид „Брабам BT7“. Самия Джак Брабам прави НБО със скорост 179,775 км/час.

1965

1966 
Джак Брабам печели 4 старта и отново е Световен шампион, за трети път в кариерата си.

1970 
Прекратява активна състезателна дейност.

Има трима сина – двама от които – Гари Брабам и Дейвид Брабам са участвали във Формула 1.

През 1990 година името му е записано в „Международната зала на славата в моторните спортове“

През годините 
(Състезанията с удебелен шрифт показват Първа Позиция на Старта.)

Външни препратки 
 Grand Prix History – Зала на славата , Джак Брабам
 www.4mula1.ro
 Официален сайт

Източници

Вижте също 
 Формула 1

Личности от Формула 1
Австралийски пилоти от Формула 1
Родени в Сидни
Носители на ордена на Британската империя
Дан Гърни

Даниел „Дан“ Секстън Гърни () е американски пилот и конструктор от Формула 1. Роден е на 13 април 1931 година в Порт Джефърсън, Ню Йорк, САЩ. Дан Гърни е една от най-забележителните фигури в историята на американските автомобилни състезания. Печелил е 24-те часа на Льо Ман, участвал е в Инди 500 и във Формула 1.

Единственият американец печелил кръг от състезанията във Формула 1 с болид, собствена разработка — „Игъл“ („Eagle T1G“)

Победи във Формула 1

Източници

Вижте също 
 Формула 1

Гърни, Дан
Лятно бърне

Лятното бърне (Spatula querquedula), наричано още чекръкчийка, е сравнително дребен представител на семейство Патицови (Anatidae), разред Гъскоподобни (Anseriformes).

Физическа характеристика 
Тежи между 350 и 500 гр. Дължина на тялото 37–40 см, размах на крилете около 63 см. Изразен полов диморфизъм сезонен и възрастов диморфизъм. Лети бързо, каца във водата леко и почти безшумно, излита рязко и вертикално. Рядко се гмурка. Мъжкият в брачно оперение е с широки бели вежди. През другите сезони прилича на женската, която е с черна ивица през окото и белезникави вежди. Младите са като женската, но тялото отдолу е с кафяви щрихи. Женската по големина и окраска наподобява женската на зимното бърне, но гушата и основата на клюна са белезникави, а веждите добре очертани. Мъжката издава характерен звук, като от чупещо се дърво: кърр, кърр.

Разпространение и местообитание 
Сравнително широко разпространена в Европа, Западна и Югоизточна Азия, достигайки до Марианските острови. Случаен посетител в Северна Америка. Среща се и в България. Обитава гъсто обрасли с водна растителност и тръстика водоеми и избягва гористите местности.

Начин на живот и хранене 
Приема предимно животинска храна, като главен дял в менюто и имат различните видове мекотели.

Размножаване 
Гнездото си построява на сухо място под укритието на храст или висока трева. Снася от 7 до 12 мръсно бели до жълтеникаво кафяви яйца. Мъти 23 дни само женската. Малките се излюпват достатъчно развити за да могат да се придвижват и хранят самостоятелно.

Допълнителни сведения 
Ловен обект на територията на България.

Бележки 

Патици
Фауна на Палеарктика
Фауна на Афротропическата област
Фауна на Индо-Малайската област
Сива патица

Сивата патица (Mareca strepera) е представител на семейство Патицови, разред Гъскоподобни, със средни размери.

Подвидове 
 † A. s. couesi
 A. s. strepera

Физическа характеристика 
Тежи между 500 и 1300 гр. Дължина на тялото 43–55 см, размах на крилете около 95 см. Няма силно изразен полов диморфизъм. Лети бързо и леко, но шумно, излита вертикално. Женската издава висок крясък подобно на врана.

Разпространение и местообитание 
Сравнително широко разпространена в Европа, Азия и Северна Америка, среща се и в България. Типична прелетна птица. Обитава езера или бавно течащи реки, богати на водна растителност.

Начин на живот и хранене 
Приема предимно растителна храна, като зимно време се храни и с неголеми количества животинска.

Размножаване 
Гнездото си построява директно на земята в равнините, понякога отдалечено на един-два километра от водоема. Обикновено е скрито под храст или друга подходяща растителност, но може да бъде и на открито в близост до гнезда на чайки, калугерици и др. Гнездото представлява ямка, застлана със суха трева и пух. Снася от 5 до 14 жълтеникави или зеленикави яйца. Мъти 27–28 дни само женската. Малките се излюпват достатъчно развити за да могат да се придвижват и хранят самостоятелно.

Допълнителни сведения 
Включена в Червената книга на България.

Бележки 

Mareca
Фауна на Палеарктика
Фауна на Неарктика
Фауна на Афротропическата област
Фауна на Индо-Малайската област
Голяма белочела гъска

Голямата белочела гъска (Anser albifrons) е едър представител на семейство Патицови, разред Гъскоподобни.

Физическа характеристика 
Тежи между 1,4 и 3,3 kg. Дължина на тялото 65 – 78 cm, размах на крилете около 130 – 165 cm. Няма изразен полов диморфизъм. Отличава се от другите представители на род Гъски по по-голямото и забележимо бяло петно на челото и черните петна по гърдите и корема. Издава висок, звънлив крясък: „клинг, клинг“.

Разпространение и местообитание 
Широко разпространена и с висока численост в Европа, Азия и Северна Америка, среща се и в България. Типична прелетна птица.

Гнезди в открити местности в тундрата в близост до морски бряг или влажна зона. По време на зимуване се храни в обработваеми земи и други тревни площи, а нощува в блата, езера, язовири, по-рядко в реки и крайбрежни морски води.

Начин на живот и хранене 
Приема предимно растителна храна, зърнени, понякога дори нанася щети на селскостопанските култури.

Размножаване 
Началото на гнезденето е обикновено през втората половина на юни. Малките се излюпват през втората половина на юли. Гнездото си построява директно на земята в равнините. Представлява ямка, бедно застлана със суха трева, мъх, пух и малки перца. Снася от 3 до 6 яйца. Мъти 27–28 дни, като по време на мътенето и отглеждането на малките, мъжкия се държи заедно с женската. Малките се излюпват достатъчно развити за да могат да се придвижват и хранят самостоятелно. През август когато са се излюпили малките, Голямата белочела гъска образува смесени ята с други видове гъски и патици в близост до различни водни басейни.

Допълнителни сведения 
Ловен обект в България.

Бележки 

Гъски
Фауна на Палеарктика
Фауна на Неарктика
Джим Кларк

Джим Кларк () е шотландски пилот от Формула 1, смятан за един от най-добрите пилоти в историята на Формула 1.

Роден е на 4 март 1936 г. във фермата Килмани, Шотландия. Има 4 сестри. Загива на пистата Хокенхаймринг, Германия, на 7 април 1968 година, на 32-годишна възраст.

Двукратен световен шампион във Формула 1 през 1963 и 1965 година с екипа на Лотус-Клаймъкс.

Източници

Външни препратки 
  Подробна биография 

Британски пилоти от Формула 1
Загинали автомобилни пилоти
Шотландски спортисти
Носители на ордена на Британската империя
Реймънд Фийст

Реймънд Илайъс Фийст () е американски писател.

Биография и творчество 
Реймънд Фийст е роден на 23 декември 1945 г. в малък град в Южна Калифорния. Завършва с отличие през 1977 г. Калифорнийския университет в Сан Диего с бакалавърска степен по журналистика.

Неговият първи фентъзи-роман е „Магьосникът“ („Magician“) и излиза през 1982 и жъне огромен успех. След това излизат „Сребротрън“ („Silverthorn“) и „Мрак над Сетанон“ („A Darkness at Sethanon“). Тези три романа го поставят сред най-добрите фентъзи писатели. По-късно са издадени „Принц на Кръвта“ (Prince of the Blood), „Кралският Корсар“ (King’s Bucaneer“) и „Сага за Империята“ („Empire Trilogy“).

След излизането на „Войната на студенокръвните“ Реймънд Фийст става създател на един от най-мащабните фентъзи-светове.

Библиография

Поредица за разлома

Серия „Легенда за огнегривия“ (The Firemane Saga) 

 King of Ashes (2018) Крал на пепелища, изд. „Бард“ (2018), прев. Валерий Русинов, ISBN 9789546558596
 Queen of Storms (2020) Кралица на бури, изд. „Бард“ (2021), ISBN 9786190300410
 Master of Furies (работно заглавие, планирана)

Самостоятелни романи 

 Faerie Tale (1988)

Бележки

Външни препратки 

  на Реймънд Фийст
 Интервю – Реймънд Фийст пред „Цитаделата“
 Интервю на Реймънд Фийст за SciFi България

Американски фентъзи писатели
Тойота Рейсинг

Тойота е отбор във Формула 1, който принадлежи на едноименната японска автомобилна компания. Участието на автомобилна компания във Формула 1 е логично продължение на дългогодишното ѝ участие в автомобилните спортове (Индикар, Чемпкар, Световен рали шампионат и др.). Освен като производител на шасита за собствения си тим е производител на двигатели както за своя тим, така и за други тимове от Формула 1.

Въпреки огромните средства, които се влагат в тима, резултатите са слаби, което води до критики към ръководството на екипа. През 2009 година, резултатите се подобряват като до четвъртия старт (Голяма награда на Бахрейн), екипа има едно 3-то място, а в старта за Голямата награда на Бахрейн, спечелва първите две места на старта.

Технически директор е Паскал Васелон.

В началото на ноември 2009 година, бордът на директорите на Тойота обявява официално оттеглянето си от Формула 1, като причина е посочена глобалната финасова криза.

Навлизане във Формула 1 

Още през 1999 става ясно, че Тойота има амбицията да влезе в шампионата на Формула 1, което се случва три години по-късно през 2002. През първия им сезон пилоти са опитният вече Мика Сало и дебютантът във Формула 1 Алън Макниш. Те печелят само 2 точки и така тимът остава на последното място в класирането при конструкторите.

През следващата година двамата пилоти са заменени с Оливие Панис и шампиона в КАРТ-сериите Кристиано да Мата. Панис е френски пилот, който дълго време е част от света на Формула 1, и опитът му в състезанията спомага развитието на Тойота. Този тандем донася 16 точки за екипа и 8-ото място в генералното класиране.

През 2005 година към Тойота се присъединява Ралф Шумахер. В края на сезон 2005 екипът наема и напусналия Рено – Ярно Трули.

През 2007 година тимът запазва пилотите си.

През 2008 година пилоти са Ярно Трули и Тимо Глок, който сяда на мястото на Ралф Шумахер. Тест пилот е Камуи Кобаяши.

Външни препратки 
 Официален сайт на отбора 

Спорт в Кьолн
Конструктори от Формула 1
Автомобилен спорт в Германия
Тойота
Тери Гудкайнд

Тери Гудкайнд () е американски писател на фентъзи.

Биография и творчество 
Тери Гудкайнд е роден на 1 май 1948 г. в Омаха, Небраска, САЩ.

Преди да започне да пише е работил като дърводелец, хипнотерапевт, художник на дивата природа, и реставратор на редки артефакти.

Автор е на поредицата „Мечът на истината“.

Библиография

Мечът на истината 
 Първият изповедник. Легендата за Магда Сеарус. (The First Confessor:The Legend of The Magda Searus, 2013)
 Прелюдия: Дългът на костите (2001; ISBN 9547332376)
 Първото правило на магьосника (1994; ISBN 954733011X)
 Камъкът на Сълзите (2 части) (1996; ISBN 9547330489, ISBN 9547330497)
 Кръвта на Братството (1997; ISBN 9547330640)
 Храмът на Ветровете (2 части) (1998; ISBN 9547330926, ISBN 9547330934)
 Душата на Огъня (2 части) (1999; ISBN 9547331213, ISBN 9547331221)
 Вярата на Прокудения (2 части) (2000; ISBN 9547331752, ISBN 9547331760)
 Колоните на Сътворението (2 части) (2001; ISBN 9547332597, ISBN 9547332600)
 Уязвимата империя (2 части) (2003; ISBN 9547333542)
 Лавинен Огън (2 части) (2005; ISBN 9547334182, ISBN 9547334190)
 Призраци (2006; ISBN 9547334956)
 Изповедник (2008; ISBN 9789547335677)
 Машина за знамения (2011; ISBN 9547337169)
 Третото кралство (2013; ISBN 9789547338272)
 Severed Souls (2014)
 Warheart (2015)

Романи 
 Законът на деветките (The Law of Nines, 2009; ISBN 9547336636)
 Death's Mistress (2017)

Екранизации 

През 2008 г. ABC (American Broadcasting Company) започва филмирането на поредицата „Мечът на истината“ под игралното име „Legend of the Seeker“. Пилотният епизод се излъчва на 1 ноември 2008 г. Излъчени са два сезона преди да бъде спрян през 2010 г.

Награди 
 Номинация: 2004 Prometheus Award за Уязвимата империя
 Номинация: 2006 Prometheus Award за Лавинен Огън

Източници 

  Биография и библиография във „Fantasticfiction“
  Биография и библиография в „Goodreads“

Външни препратки 

 Официална страница
 TV сериал
 

Американски фентъзи писатели
Американски писатели фантасти
Родени в Омаха
Скала на Рихтер

Ска̀лата на Рихтер е ска̀ла за определяне и сравняване силата на земетресенията. Ска̀лата на Рихтер показва енергията на земетресението или т. нар. магнитуд. Тя представлява десетобална логаритмична ска̀ла, получена от изчисление на десетичния логаритъм на общата хоризонтална амплитуда на най-голямото изместване от нулата на сеизмографа. Намаляването на амплитудата, когато сеизмометърът е на разстояние от земетръсния епицентър, се отчита при пресмятане на магнитуда.

История 
Ска̀лата е разработена през 1935 от Чарлз Франсис Рихтер в сътрудничество с Бено Гутенберг (Beno Gutenberg), и двамата от Калифорнийския технологичен институт. Първоначалните намерения на създателите ѝ е тя да се използва само в Калифорния при сеизмограми, записани на специален инструмент, сеизмометъра на Ууд-Андерсън. Идеята на Рихтер е да се създаде местна магнитудна ска̀ла, която да отдели огромното количество по-малки земетресения от големите, наблюдавани в Калифорния по това време.

Рихтер избира с „0“ да бъде означавано земетресение, което би показало максимум общо хоризонтално изместване на 1 микрометър на сеизмограма, записано при използване на сеизмометъра на Ууд-Андерсън, разположен на 100 километра от епицентъра на земетресението. Този избор е направен, за да предотврати отрицателни магнитуди. Днес чувствителните сеизмографи постоянно регистрират земетресения с отрицателен магнитуд.

Магнитуди 
Земетресения с магнитуд от 4,5 или по-голям са достатъчно силни, за да се регистрират от всички сеизмографи по света.

Измервателни скали
Сеизмология
Калифорнийски технологичен институт
Белене (остров)

Остров Белене (или Персин, Беленски остров) е български дунавски остров, разположен от 560,5 до 576 км по течението на реката в област Плевен, община Белене. Площта му е 41,1 км² (според някои източници е 42,656 км²) и е най-големият български остров. Островът е деветият по големина дунавски остров след Житния остров в Словакия, Балта Яломитей и Голяма Браила в Румъния, Сигеткьоз (Малък Житен остров), Чепел и Сентендре в Унгария и Панчевачки рит и Костолац в Сърбия.

Островът се намира североизточно от град Белене и има елипсовидна форма с дължина над 14 км и ширина до 5 км. От българския бряг го отделя дългият и тесен (минимална ширина 270 м) Беленски канал, в който се намират по-малките острови Магарица, Белица и Предел. Максималната му надморска височина е 23,9 м и се намира в северозападната част на острова и представлява около 9 м денивелация над нивото на река Дунав. Остров Белене е изграден от речни наноси, дебели 15 – 20 м, с долен – песъчливо-чакълест и горен – предимно песъчливо-глинест хоризонт. Образуван е от съединяването на няколко по-малки острова. Понижените участъци на острова (главно в източната част) представляват запълнени с глинести наноси изоставени речни ръкави. Големи участъци от тази част на острова при високи води на реката се заливат, а има и постоянни блата (Писчанско блато, Мъртвото блато) в североизточната му част. Почвите са алувиално и алувиално-блатни. Отделни части от острова са обрасли с влаголюбива растителност – върба, топола, трепетлика и др. В миналото на острова са проведени мащабни отводнителни мероприятия и сега в централната и особено в западната му част, където надморската височина е по-голяма, има обширни обработваеми земи. От град Белене до острова има изграден понтонен мост.

В миналото на острова се е намирал първият концентрационен лагер „Белене“, създаден още през 1944 г. с решение на Политбюро на ЦК на БКП. Днес на негово място в западната част на острова е разположен действащият Затвор – Белене, а в източната е разположен природният резерват „Персински блата“, обявен през 1981 г. за защитена територия. В резервата има над 170 вида птици, някои от които са: блестящ ибис, малък корморан, черночела сврачка, червеногуша гъска.От бозайниците има глигани, чакали, лисици, невестулки и видри.

Вижте също 
 Списък на българските острови

Топографска карта

Източници 
 

Остров
Острови на България в Дунав
Рамсарски места в България
География на община Белене
Белене (пояснение)

Белене може да се отнася до:

 Белене, град в България на река Дунав
 Община Белене в България
 Белене, български остров в Дунав, известен още като Персин
 Белене, морски залив в Антарктика
 Белене, концентрационен лагер на остров Белене
 АЕЦ „Белене“
Световен шампионат на Формула 1 (2006)

Световен шампионат на ФИА – Формула 1, Сезон 2006 година e 57-и пореден.

Започва на 12 март 2006 г. и завършва на 22 октомври.

Съдържа в календара 18 старта.

Отбори 

1 По време на сезона отборът на Мидланд Ф1 Рейсинг е купен от Спайкър MF1.

Стартове

Класиране при пилотите

Класиране при конструкторите 
{|
|- valign="top"
|

Източници 
 Резултати от сезона

Световен шампионат на Формула 1 – Сезони
Мамби

Мамбите (Dendroaspis) са род змии от семейство Аспидови (Elapidae).

Разпространение и местообитание 
Тези змии са разпространени в Африка. Живеят по дърветата.

Описание 
Мамбите са най-бързите змии на света и могат да се придвижват много бързо със скорост около 18 km/h.

Много са отровни, като тяхната отрова съдържа невротоксини, които могат да се окажат фатални за човека, ако незабавно не се предприемат противоотровни мерки. Средно изхвърлят при ухапване между 60 mg и 120 mg отрова.

Видове 
 Източна зелена мамба (D. angusticeps)
 Мамба на Джеймсън (D. jamesoni)
 Черна мамба (D. polyepis)
 Западна зелена мамба (D. viridis)

Най-популярната от рода е Черна мамба. Тя съдържа много опасна невротоксична и кардиотоксична отрова, която може да убие човек за по-малко от 30 минути. Изключително бърза и смъртоносна змия. Има матов сивкаво-черен цвят и достига невероятните 4 м и 30 см дължина. Смята се за най-страховитата змия в Африка. Без противоотрова, човек, ухапан от черна мамба е обречен на смърт. Западна зелена мамба, източна зелена мамба и мамба на Джеймсън са също много отровни и опасни змии. Често се бъркат с бумсланг.

Източници
Черна мамба

Черната мамба (Dendroaspis Polylepis) е вид змия от семейство Аспидови (Elapidae), род Мамби (Dendroaspis). Към този род принадлежат 5 вида.

Физически характеристики 
Черната мамба е най-голямата отровна змия в Африка и втората по големина отровна змия в света (само кралската кобра е по-голяма). Средната ѝ дължина е около 2 – 2,5 m, но достига до 4 – 4,5 m. Дължи името си на черната вътрешност на устата си, а всъщност цветът ѝ варира от матово жълтеникаво-зелено до тъмносиво, (маслинен, маслиненозелен, сиво-кафяв, сив металик). Цветът ѝ се променя с възрастта. Черната мамба е най-бързата змия в света, развива скорост от 12 до 18 km/h. Отровните зъби са предни, много малки. Отровата е нервотоксична. Характерно е, че при различните популации има разлики в химичния състав на отровата.

Разпространение и местообитание 
Среща се в цяла Африка южно от Сахара, от Сенегал и Мавритания до Сомалия и Етиопия, на юг до северните части на ЮАР. Липсват данни да се среща в Габон и Демократична република Конго. Макар да се катери по дърветата, тя не е дървесен вид. Предпочита крайбрежни тръстики и храсталаци. Черната мамба е строго териториална змия, която обикновено се оттегля при опасност, но става особено агресивна, когато се почувства застрашена – най-вече ако опасността се намира между нея и леговището ѝ. Предпочита да живее в изоставени мравуняци и термитници, хралупи.

Начин на живот 
При атака черната мамба се извисява, извива се дъговидно и напада бързо, балансирайки върху задната третина на тялото си, а челюстите ѝ разкриват тъмния цвят на устата ѝ. Нападайки, тя леко издува шията си подобно на кобра. При ухапване инжектира от 60 до 120 mg отрова, като 10 – 20 mg само са смъртоносни за възрастен човек. Леталният изход при хората настъпва до 15 минути след ухапването, ако незабавно не му бъде инжектирана противоотрова. Тя е от 3 до 10 пъти по-силна от тази на различните видове кобри. Когато нападне, захапва многократно. Тя е от малкото змии, които могат да ухапят човек по лицето, защото може да издигне до 2/3 от тялото си над земята. Когато ловува, хапе и се отдръпва, изчаквайки нервотоксинът да парализира жертвата. Смъртта настъпва от задушаване, причинено от парализа на гръдните мускули и диафрагмата. Интересно е, че около 50% от ухапванията са сухи – не отделя отрова. Храни се с дребни гризачи, птици, рядко с гущери и змии. Тя самата е честа жертва на някои видове грабливи птици, мангусти и медояди.

Бележки 
Много от най-едрите представители на африканската фауна стават нейна жертва, ако случайно се натъкнат на нея.

За черната мамба се носят митове и легенди, например, че може да настигне бягащ кон, че в продължение на километри може да преследва човек, че ако някой погледне в очите ѝ, скоро ще умре, и други.

Вижте също 
 Мамби
 Змия
 Африка

Източници 
 Факти за черната мамба
 Информация от National Geographic
 Черна мамба 
 Dobiey M., Vogel G. Venomous Snakes of Africa
 Акимушкин, И. Мир животных

Мамби
Отровни змии

Фауна на Афротропическата област
Аделейд

Аделейд или Аделаида (, произнася се по-близко до Адълейд) е град в Южна Австралия.

Разположен е на брега на Индийския океан в залива Сейнт Винсънт. Той е петият по население град в Австралия. Основан e през 1836 г. Наречен е на британската кралица Аделаида Саксен-Мейнинген.

Аделейд е железопътен възел, има аерогара на 5,6 км от града и пристанище Порт Аделейд на 11 км от града. Развити са корабостроителната, автомобилната, самолетната, химическата, военната промишленост.

Има университет от 1874 г., консерватория, обсерватория, аграрен институт от 1924 г. и много музеи. Наброява 1 138 800 жители към 2006 г.

Побратимени градове 
  Джордж Таун, Малайзия от 1973 г.
  Крайстчърч, Нова Зеландия от 2008 г.
  Малмьо, Швеция от 1988 г.
  Остин, САЩ от 1983 г.
  Ферол, Испания от 2008 г.
  Химеджи, Япония от 1982 г.

Личности 
 Родени в Аделейд
 Елтън Мейо (1880–1949), американски социолог и организационен психолог
 Уилям Лорънс Браг (1890–1971), физик
 Хауърд Флори (1898–1968), английски патолог и бактериолог
 Робин Уорън (род. 1937), патолог, нобелов лауреат и изследовател
 Александър Даунър (род. 1951), политик
 Андрю Томас (род. 1951), космически инженер и астронавт
 Сузан Петрили (род. 1954), професор по философия и теория на езика
 Антъни Лапаля (род. 1959), актьор
 Аурелио Видмар (род. 1967), футболист
 Деймън Хериман (род. 1970), актьор, сценарист, продуцент, режисьор и оператор
 Стюарт О'Грейди (род. 1973), спортист
 Сиа Фърлър (род. 1975), певица
 Алиша Молик (род. 1981), професионална тенисистка
 Лейтън Хюит (род. 1981), тенисист
 Тереза Палмър (род. 1986), актриса
 Джак Бобридж (род. 1989), спортист

 Починали в Аделейд
 Лорънс Уелс (1860–1938), пътешественик-изследовател, топограф
 Дъглас Моусън (1882–1958), австралийски геолог
 Роналд Фишър (1890–1962), английски статистик, еволюционен биолог и генетик

Източници

Външни препратки 
 Официален сайт
Късоклюна гъска

Късоклюната гъска (Anser brachyrhynchus) е едър представител на семейство Патицови, разред Гъскоподобни. Тежи между 2,5 и 3,5 kg. Дължина на тялото 60–70 cm, размах на крилете около 130–170 im. Няма изразен полов диморфизъм. Женската е малко по-дребна от мъжкия.

Разпространение 
Разпространена в Европа, но с много ниска плътност на популацията. Среща се и в България.

Начин на живот и хранене 
Приема предимно растителна храна.

Размножаване 
Снася от 3 до 7 мръсно бели яйца. Мъти 27–28 дни, като по време на мътенето и отглеждането на малките, мъжкия се държи заедно с женската. Малките се излюпват достатъчно развити за да могат да се придвижват и хранят самостоятелно.

Допълнителни сведения 
Вписана в Червената книга на застрашените видове.

Бележки 

Гъски
Фауна на Палеарктика
Фауна на Неарктика
Снежна гъска

Снежната гъска (Chen caerulescens) е едър представител на семейство Патицови, разред Гъскоподобни. Плътно набито телосложение с къса шия. Тежи между 2,5 и 3,5 кг. Дължина на тялото 60–70 cm, размах на крилете около 130–170 cm. Няма изразен полов диморфизъм. В бялата и фаза, оперението и е напълно бяло с изключение на черните махови пера, а в тъмната фаза, тъмно сиво със синкав оттенък и бяла глава. На север се среща предимно бялата фаза, а на юг тъмната. По-често се срещат двойки в една фаза.

Разпространение 

Разпространена е предимно в Северна Америка, но неголям брой птици живеят и в Азия и Европа. Среща се и в България.

Начин на живот и хранене 

Приема предимно растителна храна, зърнени култури. Живее и гнезди на ята. Прелетна птица.

Размножаване 
Моногамна птица, гнезди в колонии от понякога няколко хиляди двойки. Малките се излюпват достатъчно развити за да могат да се придвижват и хранят самостоятелно.

Източници 

Гъски
Фауна на Неарктика
Малка белочела гъска

Малката белочела гъска (Anser erythropus) е сравнително едър представител на семейство Патицови, разред Гъскоподобни, но за отбелязване е, че от своя страна е сред най-дребните членове на род Гъски. Тежи между 1,6 и 2,5 kg. Дължина на тялото 60 cm, размах на крилете около 127 cm. Няма изразен полов диморфизъм.

Има възрастов диморфизъм. Възрастните са сиво-кафяви с голямо бяло петно на челото, което достига задния край на окото; гърдите са с черни препаски. При младите петното на челото и препаските липсват. При всички възрасти има жълт кръг около окото

Разпространение 
Среща се, но изключително рядко в Азия и Европа (включително и България). Прелетна птица, едно от местата и за зимуване е Балканският полуостров. През есенно-зимния период се среща на ята в обработваемите площи и обширни водоеми, понякога с голямата белочела гъска.

Начин на живот и хранене 
Приема предимно растителна храна, зърнени култури.

Размножаване 
Моногамна птица. Гнездото си строи директно на земята, често скрито под някой храст. Снася 4–5 бледокремави яйца с размери 76 х 49 mm и средна маса от 100 g. Мъти само женската в продължение на 25–28 дни. Малките се излюпват достатъчно развити за да могат да се придвижват и хранят самостоятелно.

Допълнителни сведения 
Рядък, недобре изучен вид, включен в Червената книга на застрашените видове.

Бележки 

Гъски
Фауна на Палеарктика
Административно деление на Австрия

Република Австрия е федерална република разделена административно на девет федерален щата (провинции) (нем.: Bundesländer; ед. ч. Bundesland). Столицата на страната Виена има приравнен статут на провинция.

Федерални органи на властта 
Всяка федерална провинция има свой собствен законодателен орган на федералната власт – ландтаг (нем.: Landtag), собствено правителство - ландесрегирунг (нем.: Landesregierung) и губернатор - ландесхауптман (нем.: Landeshauptmann). Изборите за ландтаг се провеждат на всеки пет години, с изключение на провинция Горна Австрия, където се провеждат на шест години. Губернаторът се избира чрез гласуване в ландтага.

Федералните щати на Австрия имат ограничени законодателни пълномощия. Причината е най-вече историческа, поради това, че по времето на австро-унгарската империя централната власт е била съсредоточена в столицата – Виена.

Административно деление
Ник Перумов

Николай Данилович Перумов е популярен съвременен руски писател фантаст.

Биография и творчество 
Той е роден на 21 ноември 1963 година. Семейството му произлиза от знатен арменски род. По образование Перумов е инженер-физик – завършил е Ленинградския политехнически институт. В продължение на 10 години работи в Ленинградския НИИ за особено чисти биопрепарати.

Творчество 
Той започва да пише своите първи разкази в края на 70-те години, но първата му публикация излиза в Ставропол в тираж 50 000 екземпляра. Това е трилогията „Пръстенът на мрака“, която е продължение на „Властелинът на пръстените“ на Дж. Р. Р. Толкин.

Библиография 
 Эльфийский Клинок (1993)
 Черное Копье (1993)
 Гибель Богов (Гибелта на боговете) (1995)
 Адамант Хенны (1995)
 Воин Великой Тьмы (1995)
 Земля без Радости (1995)
 Посредник (1996)
 Разрешенное Волшебство (1996)
 Черная Кровь (1996)
 Один на Один (1997)
 Враг Неведом (1997)
 Не время для драконов (Не е време за дракони) (със Сергей Лукяненко) (1997)
 Операция „Антиироид“ (Автор – Полина Каминская, Ник взел участие в разработката на сюжета) (1997)
 Алмазный меч, Деревянный меч" (Диамантен меч, дървен меч) (2 тома) (1998)
 Рождение Мага (1999)
 Дочь некроманта (2000)
 Вернуть посох (2000)
 Странствие мага (2 тома) (2000)
 Армагеддон (2000)
 Одиночество мага (2001)
 Череп на рукаве (2002)
 Война Мага. Том 1. Дебют. (2003)
 Война Мага. Том 2. Миттельшпиль. (2004)
 Череп в небесах (2004)
 Война Мага. Том 3. Эндшпиль. (2006)

Външни препратки 
 Официален сайт на Ник Перумов

Руски писатели фантасти
Руски фентъзи писатели
Арменци в Русия
Родени в Москва
Взвод

Взводът е тактическо подразделение в състава на рота (батарея), като може да съществува и самостоятелно (в състава на част, съединение, учреждение). Състои се от 2 – 5 отделения (екипажи, разчети). Взводът е организационна единица във всички родове войски и специални войски и подразделенията за осигуряване и обслужване.

Вижте също 
 Командир на взвод

Военни формирования по размер
Рота

Ро́та  е основно тактическото подразделение в почти всички съвременни армии. Приблизително включва от 60 до 225 души. Състои се от 2 до 5 взвода, подразделения за управление и за снабдяване. Командирът на ротата е капитан или майор. Може да има и заместник-командир, офицер. След него в йерархията следват командирите на взводове и главният сержант на ротата. Няколко роти се групират в ново тактическо подразделение – батальон, или понякога като част от по-голямо военно формирование – полк. 

Отделната рота е организационно самостоятелна тактическа и административно-стопанска единица.

В зависимост от предназначението ротите са: стрелкови (мотострелкови), пехотни (мотопехотни), танкови, минохвъргачни, радиотехнически, свързочни, инженерно-сапьорни, десантно-щурмови, разузнавателни, ремонтни, автомобилни, морско-пехотни, охранителни, щабни, за материално осигуряване и други. В ракетните войски и артилерията на ротата съответства подразделението батарея. 

Като тактическо подразделение в България ротата е въведена през 1878 г.

Вижте също 

 Командир на рота
 Главен сержант на рота

Източници 

Пехотна организация
Батальон

Батальонът () е основното тактическо подразделение в сухопътните и въздушнодесантните войски и в морската пехота на почти всички съвременни армии. Влиза в състава на полка или е самостоятелна войскова част. Състои се от 3 – 5 роти и подразделения за управление и снабдяване.

В състава на армията на Царство България е с наименованието дружина.

Видове 
Батальоните биват мотострелкови (пехотен, мотопехотен), танков, парашутнодесантен, инженерносапьорен, свързочен, автомобилен и др.

Бележки

Вижте също 
 Командир на батальон
SETI@Home

SETI@Home е проект за разпределени изчисления за домашни компютри, свързани в Интернет, стартиран и поддържан от Калифорнийския щатски университет в Бъркли, Калифорния. SETI е акроним на Search for Extra-Terrestrial Intelligence („Търсене на извънземен разум“). Целта на SETI@Home е да се анализират данните, постъпващи от радиотелескопа Аресибо, за радиоизлъчвания от извънземен разум. С над 5 милиона потребители от цял свят, това е най-сериозният и сполучлив пример за проект, базиран на разпределени изчисления.

От стартирането му на 17 май 1999, проектът е направил изчисления, които компютърът на университета би направил сам за над 2 милиона години. На 26 септември 2001, SETI@Home е извършил общо 1021 операции. Тази стойност влиза в Рекордите на Гинес като най-голямото изчисление, правено някога.

Софтуерът на SETI@Home за споделени изчисления е достъпен за всички основни операционни системи и се стартира както като скрийнсейвър, така и докато потребителят работи, като използва излишните ресурси на компютърния процесор за изследване.

Имало планове да се получават данни от обсерватория Паркес в Австралия и да се анализират и сигнали от южното полукълбо, но остават непотвърдени. Софтуерната платформа на SETI@Home е наречена „Отворена инфраструктура за мрежово изчисление, Беркли“ (Berkeley Open Infrastructure for Network Computing – BOINC), която позволява да се следят повече типове сигнали, а също и позволява на потребителите да допринасят за други проекти за споделени изчисления, базирани на BOINC платформа.

На 1 септември, 2004 е засечен интересен сигнал SHGb02+14a.

Външни препратки 
 SETI@home Сайтът на проекта
 SETI@home BOINC страницата
 Българската Уикипедия в SETI@home BOINC
 BOINC платформата
 SETI Net – A one man attempt to build the machinery, electronics necessary to detect a signal

Разпределени изчисления в общността
Извънземни цивилизации
Калифорнийски университет – Бъркли
Гражданска наука
Радио сигнал SHGb02+14a

Радио сигналът SHGb02+14a е получен при търсене на извънземен разум в проекта SETI@home. За него се съобщава в специализираното издание New Scientist на 1 септември 2004 г. Този слаб източник е наблюдаван три пъти на честота 1420 мегахерца.

Планетарното общество, в своето изявление е твърде скептично за откритието. Скептицизма е породен от факта, че източника е локализиран между съзвездията Риби и Овен, в посока, където няма звезда на 1000 светлинни години. Честотата на сигнала се характеризира с бързо отместване, което предполага за източник планета обикаляща 40 пъти по-бързо своето слънце отколкото Земята.

Обясненията за явлението варират от артефакт със степен на случайност, до космически шум или технологична грешка.

Външни препратки 
 Статията в New Scientist
 Статията в сайта на Планетарното общество 
 Сигналът на страницата на проекта SETI@Home 

Извънземни цивилизации
Математик

Математикът е учен, който се занимава с изучаване и научни изследвания в областта на математиката. Хора, които използват математиката в други области, специфично на бита, но не допринасят директно към нея, обикновено не се считат за математици, макар че днес много математици работят в интердисциплинарни научни области, които са силно гранични на математиката, като например математическата икономика .

Българско трудово законодателство 
От гледна точка на съвременното българско трудово законодателство професионална квалификация математик се дава на завършилите висше образование по математика. Такива най-често работят в БАН, университетите и училищата.

Описание 
Математиците обикновено се занимават с намиране и описване на връзки и закономерности или с формулиране на доказателства, които да обосноват логически дадена теорема. Източници на задачи в математиката са физиката, икономиката, игрите, информатиката и обобщения на вече съществуващи математически задачи. Въпреки че голяма част от математиката не е диретно приложима, историята показва, че приложения могат да бъдат намерени в бъдеще. Например теорията на числата, която е една от най-старите области в математиката, е била считана за напълно неприложима в реалния свят, но след изобретяването на компютрите тя намира приложения в криптографията и компютърните алгоритми.

Макар да не съществува Нобелова награда по математика, математиците понякога получават нобелови награди в други области за своите изчисления и теории , а също съответни на нобеловата награда са Абеловата награда, учередена през 2001, и наградата, която се смята за най-престижна в областта на математиката, е Филдсовият медал. Този медал се дава веднъж на четири години, като всеки път се награждават не повече от четирима лауреати, ненавършили 40 години.

Проблеми на пола 
Сред математиците мъжете са повече от жените. Причината не е известна. В миналото е имало дискриминация, но понастоящем такава няма. Най-вероятната причина е, че математиката е по-привлекателна за мъжете, отколкото за жените. 

Известни жени в математиката: Еми Ньотер, Софи Жермен, София Ковалевска, Рожа Петер, Джулия Робинсън, Мариана Чорни и Емили дьо Шатле.

Източници

Външни препратки 

  Биографии на известни математици
  Научно родословно дърво на математиците
  Цитати от математици
  Хумористични цитати от математици 

 
Професии в науката
Долорес Клейборн

Долорес Клейборн е роман от Стивън Кинг, публикуван през 1993.

Когато се появява на пазара, много фенове са изненадани и/или недоволни, тъй като книгата не оправдава техните очаквания за роман на ужасите. Написан е на разговорен английски език, често дори на диалект, който главната героиня използва, за да разказва историята си. Другото нетипично за романа е пълната липса на глави или други разделители на текста; целият текст е един непрекъснат монолог.

В началото на историята, Долорес Клейборн е в полицейския участък, за да разясни на полицията, че не е убила болната си работодателка, възрастна жена на име Вера Донован, за която се е грижила в продължение на много години. Тя обаче споменава, че преди 30 години е убила съпруга си, Джо. Романът се развива като разказ на нейния живот, проблемния ѝ брак и връзката ѝ с работодателката.

За разлика от повечето книги на Стивън Кинг, този роман съдържа много малко свръхестествени елементи, а малкото, които съществуват, създават връзка с предишния роман на автора — Играта на Джералд. Много читатели са на мнение, че книгата би била по-добра без тази връзка, защото връзката е маловажна и непознаването на другия роман не пречи на усещането. По-късните издания на романа имат предисловие което обяснява връзката.

По романа има адаптиран сценарий за филм със същото име, излязъл през 1995, с участието на Кати Бейтс в главната роля. Филмът се различава от романа в двата основни аспекта. Първо, събитията, които водят до убийството на Джо отнемат няколко месеца. (Убийството е през 1975). В романа, обаче, Долорес се противопоставя на Джо през 1961, но го убива едва през 1963 г.

Вторият и по-важен аспект – филмът се занимава повече с разследването на смъртта на Вера Донован и връзката на Долорес с дъщеря ѝ, Селена. Връзката майка – дъщеря във филма е доста слаба и подложена на изпитание. Селена подозира майка си в убийството на баща ѝ и желае да научи истината. Долорес, от своя страна, се опитва да убеди Селена, че е нямала избор и че двете с нея са жертва на лошото поведение и жестокостта на Джо.

Външни препртаки 
 
 Дейвид Стратархеин Онлайн: Долорес Клейборн – Информация за филма
 Ревюто на Стивън Кинг за книгата Долорес Клейборн

Романи на Стивън Кинг
Книги от 1993 година