alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Сойка

Евразийската сойка (Garrulus glandarius) е вид птица от семейство вранови (Corvidae).

Отглежда се понякога като декоративна птица и по подобие на повечето представители на семейство Вранови се отличава с висока интелигентност, способност за заучаване на думи и звукоподражание.

Разпространение и местообитание 
Евразийската сойка се среща в обширен регион от Западна Европа и Северозападна Африка до Индийския субконтинент и по-нататък до източния бряг на Азия и надолу в Югоизточна Азия.

В България е разпространена повсевместно, но е с ниска плътност на популацията. Води уседнал начин на живот. Тя е постоянен вид, който през зимата скита. Обитава широколистни дъбови и букови гори в средния пояс на планините. Среща се понякога и в паркове, в които растат подходящи дървета. Прави гнездо високо по дърветата, изградено от клони и застлано с коренчета, трева и косми.

Описание 
Това е средно голяма птица с размери около 32 – 35 cm. За разлика от повечето представители на семейството е пъстро оцветена. Издава силни и резки крясъци и успешно имитира други птици. Движи се енергично и ловко, обикновено се забелязва чак когато излети или за кратък момент когато се задържи за малко неподвижна, по принцип е недоверчива и потайна птица. Има малка качулка на главата, над опашката също е бяла.

Размножаване 
Женската снася 5 – 8 светлозелени яйца изпъстрени със синкави точки, които двете птици мътят 16 – 18 дена. Малките напускат гнездото на 20-дневна възраст.

Хранене 
Храни се с жълъди, плодове, семена, пъпки, насекоми, различни безгръбначни и много рядко по-дребни гръбначни животни.

През пролетта и лятото се храни с яйца и малки на по-дребни птици. Понякога при изобилие на жълъди си приготвя запаси, с които се храни през зимата и често такива запаси се превръщат в нови групички дървета. Така сойката „помага“ в залесителната дейност. Аналогична роля изпълнява Сокерицата (която е също от семейство Вранови и има подобни размери) в иглолистните гори.

Източници 

Фауна на Палеарктика
Сойки
Фауна на Индо-Малайската област
Домашно врабче

Домашното врабче (Passer domesticus) е дребна птица от семейство Врабчови (Passeridae), разред Врабчоподобни (Passeriformes).

Общи сведения 
Дължина на тялото около 16 cm, размах на крилете 25 cm, тежи около 30 г. Един от най-многочислените видове птици. Има изразен полов диморфизъм, мъжкият е по-ярко оцветен и по-едър. Женската е с монотонно кафеникаво оперение. Неполовозрелите птици и от двата пола имат оперение подобно на женските. Домашното врабче е непрелетна пойна птица, макар че певческите му заложби са относително скромни.

Разпространение 
Среща се по всички континенти, без Антарктида. Обитава всички типове човешки поселения, рядко се среща в дивата природа, където е изместено от сродния му вид Полско врабче.

Начин на живот и хранене 
Обитава всички типове постройки. Храната си търси по земята и по дърветата. Всеядна птица. Храни се със семена, плодове, дребни безгръбначни, насекоми, остатъци от човешка храна.

Обича да живее по борове, дъбове и брези. Храни се с червеи, трохи хляб, мравки, зърнени култури.

Размножаване 
Домашното врабче е предимно моногамен вид, но често се наблюдава и полигиния. Двойката често остава заедно през целия размножителен сезон, а понякога и за няколко години. Врабчетата обаче често „изневеряват“ на половинките си и копулират и с други индивиди в резултат на което около 15% от яйцата са оплодени от мъжки извън брачната двойка. Има сведения за кръстосване с полско врабче и испанско врабче, като мъжкият понякога привлича техните женски.

Гнезди в различни типове дупки, но е способно да изгради гнездото си и в клоните на дърветата. Дупките застила обилно със сламки, сухи растения, пух, пера от други птици. Ако е в клоните на дърво, гнездото е голямо и кълбовидно с отвор отстрани, сплетено от тънки клонки и сламки. Снася от 2 до 6 бели, изпъстрени с кафеникави, сиви и черни петънца яйца. Яйцата имат размери 23х15 мм. Мъти само женската или и двамата родители в продължение на 13 – 14 дни. Малките се излюпват голи, слепи и безпомощни. Родителите ги хранят предимно с насекоми и смлени на кашица семена. Малките напускат гнездото след около 17 дни и родителите ги хранят още 1 – 2 седмици. Малките имат жълта кожна гънка около местата, където се свързват горната и долната част на човката. В годината могат да отгледат 2 – 3 люпила. Полова зрелост настъпва обикновено след една година.

Допълнителни сведения 
През втората половина на 20 век се отбелязва спадане в числеността на домашните врабчета, която се дължи на смяната на типа постройки, намаляването на обичайната храна за вида и др.

Източници

Цитирани трудове 

 

Врабчета
Фауна на Палеарктика
Фауна на Индо-Малайската област
Фауна на Афротропическата област
Фауна на Неарктика
Фауна на Неотропическата област
Фауна на Австралазия
Полско врабче

Полското врабче (Passer montanus) е дребна птица от семейство Врабчови (Passeridae). По външен вид е много сходно с мъжките представители от вида Домашно врабче. Разликата с него е наличието на черно петно на бузата, а също и по-дребните размери. За разлика от домашното и испанското врабче почти няма изразен полов диморфизъм.

Разпространение 
Главно в горите на умерените области. На територията на България е широко разпространен и обичаен вид.

Начин на живот и хранене 
Хранят се с пъпки, листа и остатъци от храната на човека.

Размножаване 

Моногамни птици. Мътенето трае 13 – 14 дни. Или само женската отглежда малките, или го вършат и двамата родители. Малките се хранят или от майката или от двамата родители в продължение на 30 дни.

Допълнителни сведения 
Наблюдавани са много случаи на успешна естествена кръстоска с домашно врабче.

Източници 

Врабчета
Фауна на Палеарктика
Фауна на Индо-Малайската област
Фауна на Австралазия
Испанско врабче

Испанското врабче (Passer hispaniolensis) е дребна птица от семейство Врабчови (Passeridae). По външен вид и поведение много подобна на Домашното врабче, с което бива бъркано от неопитните наблюдатели. За разлика от него черното петно на гърдите е много по-голямо (поради което бива наричано понякога и „черногърдо врабче“) и няма овална форма, а външните му краища се спускат по-надолу от средната част. Дължина на тялото: 15 см. Горната част на главата е с ръждив цвят, за разлика от сивия при домашното врабче. Женските са практически неразличими при тези два вида. Понякога се смята, че така нареченото италианско врабче не е подвид или раса на домашното, а хибрид между тези два вида.

Размножаване 
Гнездото има типичната за врабчетата форма на топка с отвор отстрани. То е добре оплетено и застлано с пух. Гнезди често и в дупки, но в сравнение с домашното врабче по-често прави и гнездо сред клони на дървета или друго открито място. Обитава горски насаждения по брегове на езера, блата и реки, паркове. Образува и шумни гнездови колонии. Брачната песен е силно „чиу-чуит-чуит"

Източници 

Врабчета
Фауна на Палеарктика
Мартин Брандъл

Мартин Брандъл () е английски пилот от Формула 1 (1984–1996) и коментатор на състезанията от шампионата за британските телевизионни канали ITV Sport (1997–2008) и BBC (от 2009).

Роден е на 1 юни 1959 г. в Норфолк, Англия.

Брандъл участва във Формула 1 като пилот на Тирел, Закспийд, Брабам, Бенетон, Лижие, Макларън и Джордан. Дебютира през 1984 година в Бразилия с екипа на Тирел. Пилот е на тима до 1986, участвайки в 41 старта. През 1987 подписва едногодишен договор и кара за Закспийд. През следващия сезон участва само в един старт за Голямата награда на Белгия с Уилямс. През 1989 и 1991 е пилот на Брабам в 31 старта, като пропуска сезон 1990, в който се състезава в други автомобилни серии и печели състезанието 24-те часа на Льо Ман. За сезон 1992 се състезава за отбора на Бенетон, където е съотборник на бъдещия седемкратен шампион Михаел Шумахер. Следват една година в Лижие, една в Макларън и още една в Лижие. Последните си два сезона във Формула 1 - 1995 и 1996 прекарва в екипа на Джордан.

Класиране във Формула 1

Източници

Вижте също 
 Формула 1
 Световен шампион във Формула 1

Британски пилоти от Формула 1
Британски спортни коментатори
Хора, свързани с Би Би Си
Мийо

Мийо̀ () е град в южна Франция с население 21 626 души (2011), разположен в региона Юг-Пиренеи, департамент Аверон. Известен е със своя виадукт.

Събития 
Градът става известен с проведената акция срещу ресторант на Макдоналдс на 12 август 1999 г. На тази дата, група антиглобалисти, начело с лидера на Селската конфедерация на фермерите - Жозе Бове, разглобяват на части току-що построен ресторант „Макдоналдс“ и пренасят останките в двора на местната префектура. По този начин те протестират срещу вноса на третирано с хормони американско говеждо месо и против наложените от САЩ мита за френските сирена.

Вижте също 
 Виадукт Мийо

Външни препратки 
 Уебсайт на града

Градове в Окситания
Мийо (виадукт)

Виадуктът на Мийо̀ () е пътен вантов мост, виадукт, пресичащ долината на река Тарн в близост до град Мийо, Южна Франция.

Това е пътният мост с най-висок стълб в света (343 m, включително пилона на вантовата система), малко повече от Айфеловата кула и почти колкото Емпайър Стейт Билдинг. Официално е открит на 14 декември 2004 г., а 2 дни по-късно е отворен за движение.

Виадуктът Мийо е последната стъпка от изграждането на автомагистралата по трасето на Европейски път E11 в участъка Клермон Феран-Пезенас. Той пресича дълбоката долина на река Тарн в южната част на Централния масив. Преди построяването му пътят, който е основна връзка между голяма част от Западна Европа и Средиземноморието, се спуска в долината и преминава през град Мийо. Това предизвиква тежки задръствания, особено през летния сезон, когато много туристи пътуват към морските курорти в Южна Франция и Испания.

Проектът за виадукта Мийо е изготвен под ръководството на френския инженер Мишел Вирложьо в сътрудничество с британския архитект Норман Фостър. Дългосрочната концесия за строителството и експлоатацията на моста е спечелена от консорциум, воден от групата Ефаж. Проектът се финансира основно чрез такси от преминаващите автомобили. Към 2014 г. размерът на таксата за лек автомобил е 7,3 евро (9,10 евро през летния туристически сезон, по-точно през юли и август).

Вантови мостове
Мостове във Франция
Окситания
Виадукти
Основани във Франция през 2004 година
Марк Блъндел

Марк Блъндел () е английски пилот от Формула 1.

Роден е на 8 април 1966 г. в град Барнет, Англия.

1991 г. прави дебют във Формула 1 с тима на Брабам.

1993 г. пилот на Лижие – 16 старта.

1994 г. се състезава за Тирел.

1995 г. е пилот на Макларън.

1996 г. започва кариера в Индикар.

Уебсайт 
Марк Блъндел

Източници

Вижте също 
 Формула 1
 Световен шампион във Формула 1

Блъндел, Марк
Ням лебед

Немият лебед (Cygnus olor) е най-едрият представител на разред Гъскоподобни.

Физически характеристики 
Тежи между 7 и 15 кг. Дължината на тялото 150 – 170 cm, а размахът на крилете около 220 – 240 cm. Има възрастов диморфизъм и слабо изразен полов диморфизъм. При двата пола оперението е снежнобяло. Клюнът е червен, при мъжкия с голям израстък. Младите птици са светлосиви с кафеникав оттенък, бяла окраска придобиват на третата година. Клюнът е кафеникав. Шията на немия лебед е по-дебела отколкото на другите лебеди и характерна особеност е, че я държи във формата на буквата 'S', често докато плува повдига леко крилете си. Единствените звуци, които може да издава, са шипене и леко съскане. Много спокойна и смела птица, притежаваща впечатляваща сила. С удар на крилете или клюна може да убие лисица, куче или да счупи човешка ръка. Ощипванията му с човка също са много болезнени.

Разпространение 
Родината на немия лебед са Азия и Европа (включително и България), но в наши дни е успешно аклиматизиран по цял свят, Северна Америка, Южна Америка, Австралия. На много места живее редом с човека в полудиво състояние, и по този начин се компенсира намаляването му в естествената му среда на обитание. Прелетна птица, местата му за зимуване са северна Африка и Южна Азия. Връща се по местата за гнездене към март или по-рано, още със стопяването на снега. Гнезди поединично. През другите сезони се среща на ята. Обитава крайбрежните участъци на езера, язовири и големи реки, като понякога можем да го срещнем и в соленоводни басейни, включително морета, океани.

Начин на живот и хранене 
Живее по двойки, агресивна птица, неохотно съжителстваща с други видове, често опитва да удря и щипе представители, както на своя, така и на други видове в смесените ята. Храни се с растителна и животинска храна, която търси на дълбочина до метър, метър и половина. В природата живее до към 25 години, но в домашни условия възрастта, която може да достигне е много по-висока.

Размножаване 
Полова зрелост настъпва на 4 – 5 годишна възраст. Моногамна птица, като двойките често остават заедно за цял живот (оттук и легендите за лебедовата вярност). Гнезденето започва през април. По време на размножителния период се водят жестоки битки и от двата пола, често завършващи със сериозни наранявания. Снася 5 – 9 яйца с размери 120 х 80 mm (най-едрите яйца, снасяни от летяща птица). Мъти само женската в продължение на 35 дни. Мъжкият в това време е винаги в близост. Малките се излюпват достатъчно развити за да могат да се придвижват и хранят самостоятелно, започват да летят на възраст 4 – 5 месеца. Родителите защитават много активно и успешно гнездото и малките от нападения на хищници. В България единствената сериозна заплаха може да бъде вълкът, но по ред причини местообитанията им не съвпадат.

Допълнителни сведения 
На много места по света Немият лебед живее в полудиво състояние като паркова птица, и дори дивите популации често се заселват да живеят в близост до хората. Размножава се добре в домашни условия и се чувства добре в човешка близост. В България е защитен вид.

Източници 

Лебеди
Фауна на Палеарктика
Фауна на Индо-Малайската област
Червен ангъч

Червеният ангъч (Tadorna ferruginea), наричан още ръждив ангъч и червен килифар, е сравнително едра птица от семейство Патицови (Anatidae), разред Гъскоподобни (Anseriformes).

Физически характеристики 
Теглото му варира между 1,2 и 1,6 kg. Ходи добре по земя, плува добре, но рядко се гмурка. Лети бързо, полетът е шумен и издава звук, подобен на „анг, анг“, откъдето носи името си.

Мъжките птици са с ръждивожълта глава и предна част на шията, тъмноръждив врат с тесен черен пръстен. Горната страна на тялото е ръждивочервена. Маховите пера, опашката, човката и краката са черни.

Женските са подобни на мъжките, без черен пръстен в основата на врата, като цяло оперението на главата ѝ е по-светло, страните ѝ са почти бели.

Разпространение 
Прелетна птица, среща се в равнините на Европа (включително и България) и Азия. Предпочита широки и открити местности. Населява различни типове водни басейни, но предпочита предимно откритите и без много подводна растителност. Често се среща и в соленоводни басейни, но не чак колкото белия ангъч. Избягва гористите местности.

В България гнезди по река Дунав и Черноморието, рядко в Добруджа и Лудогорието. Рядко зимува в страната.

Начин на живот и хранене 
Червеният ангъч се храни с храна, както от животински, така и от растителен произход. Търси храната си на сушата или във водата. На пролет се храни предимно с покълнали растения и семена, лятото преминава на насекоми и дребни безгръбначни, а есента навестява селскостопанските площи и преминава на зърнени култури, при липса на такива се продължава да се храни с дребни безгръбначни, но прибавя към диетата си и водни растения.

По-голяма част от времето червеният ангъч се държи по двойки.

Размножаване 
Гнездото обикновено се намира далеч от водоемите на около 2–5 km, но не е рядкост и на 10 km. Подобно на белия ангъч, предпочита да строи гнездото си в дупки в земята, използвайки изоставени от язовци и лисици дупки; също така гнезди и в дупки по дърветата, понякога на височина 10 m. Описани са случаи, когато е гнездил и на покриви на сгради.

Моногамна птица, водеща роля в голяма степен има женската, която избира мъжкаря по време на сватбения период. Женската снася между 7 и 18 яйца, най-често около 14, които са с цвят на слонова кост. Мъти яйцата около 28-29 дни и когато малките се излюпят в края на май, се отглеждат поравно и от двамата родители.

Природозащитен статус 
Рядък за България вид включен в Червената книга на застрашените видове. Работи се по възстановяване на неговите популации. Успешно интродуциран в района на Хасково благодарение на усилията на Биологична експериментална база „Калимок“.

Източници 

Ангъчи
Мандаринка

Мандаринката (Aix galericulata) е птица от разред Гъскоподобни (Anseriformes), семейство Патицови (Anatidae). Названието на вида идва от административна длъжност в средновековен Китай, чиито изпълнители се обличали пищно и многоцветно. Мандаринката е сред най-дребните представители на разред Гъскоподобни. Тежи между 400 и 700 грама. Интересна особеност е, че мандаринките не крякат, а свистят и шиптят.

Разпространение 

Мандаринката е повсевместно разпространена в Европа и Азия, но е с много ниска плътност на популацията. Борят се две противоречиви тенденции: от една страна числеността ѝ в традиционните ѝ местообитания се съкращава вследствие на лова и стопанската дейност на човека, от друга, голям брой птици се размножават и живеят в полудомашно състояние, попълвайки по този начин числеността на вида. В България се среща в диво състояние в близост до Черноморското крайбрежие и река Дунав. Тя е рядък за наблюдение вид.

Начин на живот и хранене 
Оттук за име на рода се използва понякога горски или дървесни патици. Полетът ѝ притежава висока маневреност и характерното за него е, че в случай на уплаха излита вертикално нагоре, което е непостижимо за повечето от останалите птици от разред Гъскоподобни. По отношение на храненето е всеядна, но като цяло предпочита растителна храна.

Размножаване 

При мандаринката силно изразен е половият диморфизъм. Мъжката е красиво оцветена за разлика от женската, която е почти незабележима с маскировъчното си кафеникаво оперение. Гнезди като правило в дупки на дърветата на височина от порядъка на десетина метра. Женската снася от 5 до 10 бели яйца, които мъти в продължение на 28 – 30 дни. Още с излюпването си малките, насърчавани от майката, изскачат от гнездото, което често е на значителна височина, и използвайки недоразвитите си криле и ципи на краката, омекотяват падането. Малките са изключително издръжливи и подвижни, плуват отлично, при заплаха се гмуркат и задържат успешно под водата. Хранят се много и практически с всичко, което могат да открият във водата и много бързо се развиват.

Допълнителни сведения 
Мандаринката е отглеждана над един век като декоративна птица в домашно или полудомашно състояние. При домашно отглеждане се чувства и разможава добре, не е придирчива към храната, издържа на сравнително хладен климат.

Източници 

Същински патици
Фауна на Палеарктика
Сива гъска

Сивата гъска (Anser anser) е едър представител на семейство Патицови, разред Гъскоподобни. Тежи между 2,5 и 6 кг. Дължина на тялото 83–98 cm, размах на крилете около 160 cm. Няма изразен полов диморфизъм. Възрастните птици имат черни петна по гърдите и корема. Лети бързо, маховете с крилете са нарядко, но силни. По време на прелетите понякога се издига на значителна височина, от порядъка на километри. Гласът и е подобен на този на домашната гъска.

Разпространение и местообитание 
Разпространена, но с ниска плътност на популацията в Европа и Азия. Среща се и в България, в резервата Сребърна, където гнездят около десетина двойки, както и в ЗМ Калимок-Бръшлен, Природен парк Персина и в още няколко водоема по поречието на р.Дунав. Прелетна птица. 

Придържа се към открити местности и обширни водоеми, като езера, язовири и големи реки. По време на гнезденето се насочва към блатисти или силно обрасли с водна растителност участъци.

Начин на живот и хранене 
Много често можем да наблюдаваме Сивата гъска на ята. При този вид са силно изразени социалните контакти, между отделните индивиди и ятата. Установено е от редица учени етолози, като Конрад Лоренц, че Сивата гъска е високо интелигентна птица, разполагаща с развит език за общуване и живееща в сложни социални структури. Тя е едно от малкото животни способно да брои (до 3–4, дори и до 5 в определени случаи).

Приема предимно растителна храна. Напролет кълнове на различни растения, плодове и листа на водната растителност, а към есента преминава на семена и ако има възможност се храни и със зърнени култури.

Размножаване и развитие 
Моногамна птица, двойките са постоянни. Полова зрялост настъпва на 3–4 година. Гнезденето започва по-рано от това на другите видове гъски, понякога още в заснежени местности. Гнездото си построява в близост до обрасли с тръстика и друга растителност водоеми. То е голямо, изградено от суха растителност и покрито с пух. Снася от 2 до 15, но най-често 4–5 бели с лек жълтеникав или зеленикав оттенък яйца. Мъти 27–29 дни, като по време на мътенето и отглеждането на малките, мъжкия се държи заедно с женската. Малките се излюпват достатъчно развити за да могат да се придвижват и хранят самостоятелно. Родителите при заплаха, ги отбраняват яростно и самоотвержено.

Допълнителни сведения 
Сивата гъска е родоначалник на Домашната гъска, като се счита, че одомашняването е протекло сравнително неотдавна, за него е способствал социалният начин на живот воден от тези птици. При кръстоска с Домашната гъска се получава здраво и жизнеспособно поколение. Дълголетен вид, продължителността на живота и достига няколко десетки години. Поради намалялата си численост в природата Сивата гъска е включена в Червената книга на застрашените видове в България.

Бележки 

Гъски
Фауна на Палеарктика
Фауна на Индо-Малайската област
Фауна на Австралазия
Другите (филм, 2001)

„Другите“ () е филм от 2001 година на испанския режисьор Алехандро Аменабар с участието на Никол Кидман. Филмът печели осем награди „Гоя“, в това число и награда за най-добър филм и най-добър режисьор.

Филмът е заснет в Джърси, на един от Channel Islands по време на нацистката окупация по време на Втората световна война. Грейс, съпруга на войник на фронта, е загрижена за здравето на децата си, болни от рядка болест (алергия от светлина), което налага комплекс от правила в къщата за предпазването им. Пристигането на нова група слуги в къщата започва да слага край на тези правила и Грейс започва да се страхува, че те не са сами.

Подзаглавие: Sooner or later, they will find you. (Рано или късно, те ще те намерят)

Актьорски състав

Печалби от Бокс офиса 
За първия си уикенд в САЩ филмът печели $14 089 952, а общо $96 522 687. Извън САЩ печалбите са 113 424 350, като с това стават общо $209 947 037 в световен мащаб.

Бележки

Външни препратки 
 

Филми от 2001 година
Американски филми на ужасите
Испански филми на ужасите
Филми на Уорнър Брос
Гривяк

Гривякът (Columba palumbus) е един от едрите представители на семейство Гълъбови (Columbidae) (най-едрият в България).

Физически характеристики 
Дължината на тялото му е 41 – 43 cm, размахът на крилете около 75 cm, а теглото 300 – 650 g. Няма изразен полов диморфизъм, но мъжкият е малко по-едър и с метален блясък на гушата. Оперението му е синкаво-сиво с бяло петно от двете страни на шията, а гушата и гърдите са с червеникав оттенък. Краката са червени, човката със светъл цвят.

Разпространение 
Среща се в цяла Европа и по-голямата част от Азия. Силно разпространен е в България. Обитава гористите местности до 1800 m н.в.

Начин на живот и хранене 
Живее в различни типове сравнително редки гори, храната си търси по земята и дърветата. Растителнояден, храни се със зърна, семена от културни растения, плодове, млади филизи, бурени и др.

В България е прелетен и в страната се завръща рано напролет. Заселва се основно в широколистните гори. Изкачва се и високо в планините. В Рила е установен и на 2000 m н.в. Лесно се опитомява. Живее до 15 години.

Размножаване 
Моногамна птица е. Гнезди по дърветата. Гнездото е изградено от тънки клонки и сламки, плоско. Снася 2 бели яйца, които мътят и двамата родители в продължение на 17-18 дни. Малките се излюпват покрити с рядък пух, слепи и безпомощни, родителите им ги хранят със специална кашичка от гушата си, която се нарича „гълъбово мляко“. Малките напускат гнездото след около цял месец и родителите ги хранят известно време след това.

Допълнителни сведения 
Известни са два подвида:
 C. palumbus palumbus
 C. palumbus azorica

Източници 

Гълъби
Фауна на Палеарктика
Шаран

Шаранът е типичен представител на костните риби. Той спада към семейството на каракудата, скобар, червеноперка. Шаранът (Cyprinus carpio) е сладководна риба, която достига до 120 cm на дължина и до 35 kg на тегло. Световният рекорд е 34,35 kg и е поставен в езеро Lac de Saint-Cassien във Франция. Шаранът е всеяден, като в ранна възраст се храни с планктон и с увеличаване на теглото, преминава към консумиране на различни бентосни организми. По-големите риби ядат и малки рибки поради неспособността да си осигуряват необходимото количество храна. Размножава се през пролетта. В нашите води той намира отлични условия за размножаване и живот.

Днес шаранът се отглежда често в язовирни и други водоеми. Високогърбестият шаран има дълги ъглести гръбни перки и четири мустака около устата, с които търси по дъното растения и дребни животинки. Чрез развъждане и селекциониране в продължение на столетия от него са създадени многобройни раси. Особено известни са унгарските шарани, които отстрани имат съвсем малко едри люспи (едролюспест шаран) както и огледалните (голи) шарани.

През май и юни по камъни и водни растения женските шарани хвърлят хайвера си – до 500 000 хайверни зрънца. Малките рибки се отглеждат в плитки, обрасли с растителност басейни. През есента се преместват в по-дълбоки басейни за презимуване. Тук, заровени в тинята, са защитени от студа. Теглото на един две-тригодишен шаран достига средно три килограма.

В България има традиция на Никулден да се готви пълнен шаран.

Хранителен състав

Риболов 
Той е главен обект на промишлено развъждане от рибните видове главно заради търговията с неговото месо. Желан обект е за спортен риболов поради вкусовите си качества, борбеността си и непретенциозността си към природните условия. Шаранът е една от най-вкусните сладководни риби. Месото му е бледо розово и има голям брой дребни костици.

Източници 

Шарани
Аквакултура
Обикновена горчивка

Обикновената горчивка (Rhodeus sericeus) е вид красиво оцветена дребна речна риба от семейство Шаранови (Cyprinidae).

Разпространение 
Среща се в долните и средни течения на повечето реки в България.

Описание 
Видът достига на дължина до 6 – 8 cm. Мъжките са значително по-ярко оцветени в розово и червено от долната страна и синьо, виолетово и маслено зелено от горната. Отстрани има ярка зелена ивица и едно по-тъмно, понякога виолетово петно в предната част на тялото.

Размножаване 
Хайвера си поставя чрез специално яйцеполагало в мантията на живи речни миди, хвърля 400 до 600 хайверени зърна. Добре се чувства и размножава и в аквариумна обстановка.

Източници

Външни препратки 
 Горчивката на ITIS 

Горчивки
Бял амур

Белият амур (Ctenopharyngodon idella) е риба, пренесена в България от Русия, като родината ѝ са реките Амур и Усури в Далечния изток. Оттам, поради изключително ценните си стопански качества и най-вече бързия темп на растеж, рибата е изкуствено разселена в Европа и Америка. В България първите амури са внесени още през 1964 г.

Биологични особености 
На дължина достига над 120 cm и тегло 32 kg. Световният рекорд е 39,75 kg и е поставен в България от Стоян Илиев през 2009 г. в язовир Пясъчник. Месото му е бяло и вкусно, има удължено, заоблено тяло, покрито с едри люспи, подобни на тези на шарана. На пръв поглед белият амур силно напомня речния кефал – със същото торпедовидно тяло с мощна широкочела глава, подобни едри, изрядно подредени люспи, окръглени плавници, особено горният и аналният. При клена чифтните плавници са червено-оранжеви, а тук са опушено сиви. Освен това при белия амур опашната перка е повече изрязана навътре, с по-изразена стреловидност и при нея липсва по-тъмният кант в края, както е при клена. Съразмерно с тялото, при амура и устата е по-малка, отколкото при речния кефал, а хрилните капаци са радиално отчетливо набраздени. Хвърля хайвера си в руслото на пълноводни бързотечащи реки. Освен в река Дунав, в България не е констатиран случай на естествено размножаване. През първите етапи, личинките се хранят с дребен зоопланктон, като постепенно преминават на по-едри форми, като безгръбначни, хирономидни ларви, ракообразни. С нарастването си, белият амур започва да приема мека водна растителност, като възрастните консумират главно висши водни и сухоземни растения, с добре изразена избирателна способност към различните видове. Нараства различно в отделните климатични зони, като достига полова зрелост във възраст от 4 до 10 години. На дължина достига до 1 m, а масата на тялото му – 32 kg.

Стопанско значение 
Най-ценното стопанско качество на белия амур е това, че може да се използва за биологична борба с обрастването на язовири, езера, блата, напоителни и отводнителни канали. В рибовъдните стопанства, отглеждан в поликултура, консумира и фураж, макар и да не го оползотворява добре.

Външни препратки 
 Белият амур в ITIS

Източници 

Шаранови
Аквакултура
Обикновен бибан

Обикновеният бибан (Gymnocephalus cernuus) е риба от семейство Костурови (Percidae), срещаща се и в България. Макар и рядко може да бъде обект на спортния риболов.

Външни препратки 
 Обикновеният бибан в ITIS

Източници 

Бибани
Жълт костур

Жълтият костур (Perca flavescens) е типичен за САЩ и Канада, където е познат само като костур. Живее до 11 години и на дължина достига до над половин метър. Рекордният улов е 1,91 кг край Бордънтаун, щата Ню Джърси, САЩ.

Външни препратки 
 Жълтият костур в ITIS

Източници 

Костури
Слънчева риба

Слънчевата риба (Lepomis gibbosus) е риба достигаща до 40 cm и до 0,9 kg. Най-голямата улавяна е 0,68 kg в езерото Онтарио, Ню Йорк, САЩ.

Слънчевата риба е стръвна риба и изяжда хайвера на други риби. Числеността ѝ в последно време е голяма. В България е често срещана в много водоеми (най-често където се среща костур). В България се е появила като аквариумна рибка, която след това е била изхвърлена и се е аклиматизирала.

На някои места в България е позната и като Циганка, Часовник или Царичка.

Видът се счита за напаст поради бързото си размножаване и негативния ефект върху спортния риболов. Яде почти всичко. Широкото и разпространение допринася за много неприятен ефект върху спортния риболов. Рибата кълве на почти всякаква стръв и се хваща лесно. И така измества останалите видове при риболов. Характерното за тази риба е че има много кости което не я прави привлекателна за ядене и за риболов.

Външни препратки 
 Слънчевата риба в ITIS

Източници 

Centrarchiformes
Лунната долина

Лунната долина () е роман от американския писател Джек Лондон. Книгата проследява нелекия живот на младо семейство от работническата класа – Били и Саксън Робъртс от Оукланд. Животът там става твърде неудовлетворителен и двамата тръгват да търсят своето щастие далече от града, като накрая намират Лунната долина, за която са мечтали. Романът е издаден през 1913 г.

Външни препратки 
  

Романи на Джек Лондон
Книги от 1913 година
Малката стопанка на голямата къща

„Малката стопанка на голямата къща“ () е роман от американския писател Джек Лондон. Издаден е през 1915 г., една година преди Лондон да почине.

Биографикът Клариз Стас твърди, че книгата не е автобиографична, но е вдъхновена от живота на Джек със съпругата му Чармиън. Той казва, че книгата отговаря на събития случили се през зимата на 1912–13 година.

Сюжет 
Романът представя история за любовен триъгълник. Главният герой, Дик Форест, е собственик на ранчо с поетична душа и наклонности. Съпругата му Пола е жизнена, атлетична и независима жена. Пола, като Чармиън, е неспособна да има деца. На базата на дневник на Чармиън, Стас идентифицира третия връх от любовния триъгълник – Ивън Грам (който отговаря на двама истински мъже – Лори Смит и Алън Дън). Дори и второстепенните герои могат да бъдат разпознати – слугата О-Май отговаря на прислугата на Джек Лондон – Наката. Дългобрадият философ Арън Ханкок напомня за истинския философ с дълга брада – Франк Строн Хемилтън, който е бил дългогодишен гост в ранчото на Лондон. Скулптурът Хакан Фролич се появява като „скулптура Фройлиг“ и художникът Хавиер Мартинез – като Хавиер Мартинез.

Книгата завършва със смъртоносното раняване на Пола от пушка. Остава неясно дали това е самоубийство, както нейният любовник Граам вярва, или е нещастен случай – както казва тя на мъжа си, убеждавайки след това лекаря да ѝ бие свръхдоза морфин. Преди да издъхне, Пола казва „сбогом“ и на двамата мъже в живота ѝ.

За романа 
Лондон казва за романа си: „от началото до края става дума за секс, но никъде всъщност няма точно описано такова преживяване, но въпреки това пак става дума за секс“. Някои критици говорят с пренебрежение за този роман, наричайки го „еротоманиа“.
Кларис Стас казва: „книгата провокира читателите със своята наситена сексуална образност и метафоричност ... създава постоянно усещане за неустоимо желание за изневяра“. Съвременните критици осмиват викторианската сдържаност и сантименталност на романа, нереалистичните герои.

Външни препратки 
  

Романи на Джек Лондон
Книги от 1915 година
Чук

Чукът е сечиво (инструмент), предназначено за удари върху даден обект с цел преместване или деформиране и наместване. Обичайните употреби са забиване на пирони, наместване на части и разрушаване на обекти. Често чуковете са направени със специално предназначение, поради което формата им се различава. Обикновено чуковете имат дръжка и глава, като центърът на тежестта е близо до главата.

Особени видове извити чукове се използват в обущарството.

Тежки ръчни чукове се използват за забиване на колове.

В древността, чукове са били изработвани от твърди камъни, по-късно снабдени с дървени ръкохватки.

През 18 – 19 век, в България постепенно се разпространяват чаркове, задвижвани от водна струя, при което ударната част на чука е извършвала ритмични работни възвратно-постъпателни движения.

Такъв чарк е запазен в работно състояние в село Етъра, община Габрово.

Източници 

Ръчни инструменти
Химично равновесие

В химията химично равновесие е онова състояние на химичната реакция, при което скоростите на правата и на обратната реакция се изравняват, а концентрациите на реагиращите вещества остават постоянни за неопределено дълго време.

Особености 
Химичното равновесие не зависи от начина и пътя, по който се достига до него, а само от условията, при които се установява.

То е подвижно, защото ако се променят условията, равновесието ще се промени по посока на правата или обратната реакция.

Химичното равновесие е и динамично, защото концентрациите на реагиращите вещества си остават непроменени, а скоростите на правата и обратната реакция стават равни.

Равновесна константа 
Равновесната константа Kc е равна на съотношението между произведението на концентрациите на получените вещества спрямо произведението на концентрациите на изходните вещества, повдигнати на степен, равна на броя на моловете, с които веществата участват в химичната реакция.

Ако едно от реагиращите вещества се намира в твърдо агрегатно състояние, то неговата концентрация не се взима предвид.

Ако например въглеродният оксид (CO) се окисли и се получи въглероден диоксид (CO2), то уравнението ще е следното:

 , а равновесната константа е равна на:
 

Фактори, които влияят върху химичното равновесие:
 Влияние на температурата: При повишаване на температурата, равновесието се измества по посока на ендотермичната реакция и обратно.
 Влияние на концентрацията: Ако в една равновесна система се увеличи концентрацията на изходните вещества или се намали концентрацията на продуктите, равновесието се изтегля по посока на правата реакция и обратно.
 Влияние на налягането: При увеличаване на налягането над една равновесна система, равновесието се измества по посока на намаляване броя на моловете и обратно.

Равновесна химия
Космическа скорост

Космическа скорост може да се отнася за:
 Първа космическа скорост
 Втора космическа скорост
 Трета космическа скорост
Обикновен магданоз

Обикновеният магданоз (Petroselinum crispum) е светлозелено, двугодишно тревисто растение и подправка, широко разпространена в кухните на Близкия изток, Европа и Америка. Дължи употребата си като освежител на дъха и до голяма степен вкусовите си качества на високата концентрация на хлорофил. Съдържа гликозида анин.

Като подправка се използват два вида магданоз – къдраволист и италиански, известен още като обикновен или гладколист. В българската кухня се използва предимно обикновеният магданоз, а къдраволистият магданоз почти не е познат. Къдраволистият магданоз често се използва за декорация на ястия. Смята се, че обикновеният магданоз има по-силен аромат. Друг вид магданоз (Petroselinum tuberosum) се отглежда заради корена си.

Класификация 
Магданозът е от едно семейство заедно с морковите и целината – Сенникови (Apiaceae).

Български названия 
В някои северни български диалекти магданозът се нарича мерудия. В Ловешка и Търновска област се ползва масово думата мерудия или мюрдия. Думата магданоз почти не се използва и дори голяма част от населението не знае, че магданоз и мерудия е едно и също. Тази дума е с твърде стар произход и се предполага, че в множествено число (мерудии) е обозначавала всички зелени подправки. Доказателство в подкрепа на тази хипотеза е, че в различни български диалекти с думата мерудия се обозначават различни видове подправки. В някои диалекти се приема за друго име на сминдух. Най-вероятно думата мерудия произлиза от новогръцката дума μυρωδιά със значение „мирис, ухание“. Съществувала и в средновековния гръцки език и има древногръцки произход. От същия корен и също от гръцки произход е българската думи „мириша“, „мирис“ и „миризма“, както и думата „миро“.

Съществуват и български говори, в които се използва и славянското петрушка или петръшка, което етимологически е старобългарското название, означаващо 'петовърха' (петовръшка) (връх => връшка, като във Връшка чука). Магданозът е наричан с това име от старите българи заради външния вид на листните клонки, които се 'разклоняват' с 5 връхчета. В някои преходни западни говори наричат магданоза и със сърбохърватската дума першин.

В някои региони широколистния (къдрав) магданоз се нарича зеленѝя (заменяйки популярното – мерудия) и се приема за подправка (растение) различно от магданоз, служещо като подправка предимно за придаване на цвят (а не аромат, който обикновено липсва, или е слаб).

В някои Балкански държави широколистния магданоз, освен като подправка се използва и като зеленчук – основа за салата от магданоз със сол и други подправки.

Източници 

Сенникови
Подправки
Листни зеленчуци
Кореноплодни зеленчуци
Планинска жаба

Планинската жаба (Rana temporaria) е вид водна жаба, разпространена в почти цяла Европа, включително и България. Цветът ѝ варира от зелено до кафяво, а на дължина достига до 10 cm, като женските са по-едри.

Разпространение и биотоп 
Планинската жаба е разпространена в Европа, с изключение на средната и южната част на Пиренейския полуостров, Апенинския полуостров, Южна Албания и Гърция, както и на степната зона в Южна Украйна и Южна Русия. На изток ареалът ѝ достига до долното течение на Иртиш.

В България се среща на надморска височина от 800 до 2500 m. Вероятно видът е реликт от последния ледников период и се среща само в относително високите планини – Рила, Пирин, Родопите, Стара планина, Витоша, Осоговска планина, Същинска Средна гора, Голо бърдо, Лозенска планина и Плана.

Планинската жаба обитава всички влажни местности в планините – мочурища, потоци, езера и други. Среща се от пояса на широколистните гори до най-високите части на планините, почти лишени от растителност.

Подвидове 
 R. t. temporaria
 R. t. honnorati
 R. t. parvipalmata

Начин на живот и хранене 
Планинската жаба се храни главно с насекоми, по-рядко червеи и охлюви, които лови най-често на сушата с дългия си лепкав език. Зимата прекарва под водата.

Размножаване 
Планинската жаба снася между края на януари и началото на юни в плитки застояли водоеми от 5000 до 10 000 яйца, които са обвити в прозрачна пихтиеста обвивка, прикрепени към някое водно растение. Метаморфозата продължава от август до октомври.

Допълнителни сведения 
Планинската жаба е защитена от Приложение III на Бернската конвенция и от Приложения II и IV на Закона за биологичното разнообразие.

Източници

Литература

Външни препратки 
 

Фауна на Палеарктика
Същински водни жаби
Спортна стрелба

Спортната стрелба е олимпийски вид спорт. Състезания по стрелба започват да се провеждат още през 1432 година в Германия. Стрелбата е олимпийски спорт още на първите съвременни олимпийски игри в Атина през 1896 година.

История 
Стрелбата е от най-старите умения познати на човечеството. Благодарение на нея са се изхранвали в миналото. Тя включва различни видове стрелба и различни видове оръжия. Стрелбата е придобила спортен характер много назад във времето. Това е било начин различните стрелци да докажат своите умения и да ги сравнят с останалите претенденти. С развитието на оръжията се е развивала и самата стрелба и съответно спортната стрелба. Спортната стрелба позволява да се изпробват най-добрите оръжия и мерни прибори.

Благодарение на спортната стрелба се правят множество подобрения по оръжието и мерните прибори. Спортната стрелба изгражда перфектни стрелци владеещи оръжието и точността до съвършенство. В най-общ вид спортната стрелба е съвкупност от добър стрелец и добро оръжие поставени в състезателни условия. Защото, сами по себе си отделните съставни части стрелец, оръжие или състезание не са спортна стрелба.

За стрелците 
Изграждането на един добър стрелец е бавен и много труден процес. В най-общия случай добрият стрелец владее простичкото за казване правило:„ Равна мушка и плавно натискане на спусъка“. Колкото е простичко за казване, толкова е трудно за изпълнение. Дори повече – има различни дисциплини в този спорт и разделението е според вида на оръжието:
 1. Пневматично (въздушно) оръжие.
 2. Малокалибрено оръжие.
 Според типа на оръжието
 1. Стрелба с пушка.
 2. Стрелба с пистолет.
 Според дистанциите на стрелба:
 1. Пневматична стрелба на 10 метра дистанция с пушка или пистолет.
 2. Малокалибрена стрелба на 50 метра дистанция с пушка или пистолет.
 3. Стрелба с пистолет на 25 метра дистанция.
 4. Стрелба на далечни дистанции над 100 м с пушка – бенчрест.
 5. Стрелба с голямокалибрена пушка на 300 метра дистанция.
 Според начина на стрелба:
 1. Прецизна стрелба.
 2. Бърза стрелба.
 Разделението е също и по възрастов признак:
 1. Момчета/момичета
 2. Младша възраст
 3. Старша възраст
 4. Мъже/жени

В последните няколко години става популярна една разновидност на стрелбата, наречена „Динамична стрелба“. Въпреки че тази разновидност не е включена в олимпийските спортове тя си е вид спортна стрелба. Създадени са клубове и се организират много състезания и турнири в цял свят. Дисциплината „динамична стрелба“ представлява последователно поразяване на предварително наредени сцени с няколко различни мишени и препятствия. Мишените се нареждат в различни комбинации и на различно разстояние. Всеки състезател трябва да обходи сцената и да порази мишените за възможно най-кратко време. Използват се различни видове оръжие и най-вече пистолет и револвер в различен калибър.

Източници

Бележки 

Видове спорт
Стрелкови спортове
Олимпийски спортове
Стрелба

Стрелба се нарича произвеждането на изстрел или изстрели със стрелково оръжие. Според условията в които се провежда, стрелбата може да бъде бойна или спортна. При огнестрелните оръжия, се различава автоматична и единична стрелба. Спортните оръжия изключително рядко имат възможност за провеждане на автоматична стрелба. Спортната стрелба от своя страна се дели на ловна и състезателна. Под самото название спортна стрелба се разбират най-често олимпийските дисциплини.
Кимион

Кимионът (Cuminum cyminum) е растение и подправка, култивирана първоначално в Средиземноморието. Най-много се отглежда в Мароко, Египет, Индия, Сирия, Северна Америка и Чили. Кимионът е едногодишно тревисто растение. Има нежно стъбло, което се разклонява и достига височина от около 30 cm. Листата са сложноперести. Цветовете са малки, бели или розови и образуват сенници. Плодовете-семки се използват като подправка. Имат характерен горчив вкус и силен, топъл аромат, дължащ се на високото съдържание на етерични масла. Кимионът е с по-остър вкус, по-светъл на цвят и по-едър от кима (Carum carvi) – друга подправка от същото семейство, която може да се сбърка с него. Кимионът няма родство с черния кимион – друго име на посевната челебитка (Nigella sativa).

Кимионът често се свързва с индийската, близкоизточната и мексиканската кухня. Той е една от съставките на кърито. В билколечението той е стимулант, газогонно и противомикробно средство.

Разпространение 

Кимионът се среща в диво състояние в Североизточна България – в предпланинските и полупланински райони на Върбишкия проход и Шуменско. Дивият кимион е с по-едри сенници, листа и семена. Вкусът и мирисът му са по-специфични от култивирания, поради по-високото съдържание на цитронови етерични масла. Расте на сенчести места, но може да се срещне и на полусянка. Дивият кимион е многогодишно растение с доста по-различни листа, които също могат да се използват като подправка на супи и салати. С успех се отглежда и като дворно растение. Естествените му находища са силно намалели поради безогледното бране и унищожаване на кореновата система. Използва се в традиционната българска кухня като задължителна подправка при сушенето на месо, в суджуци и наденици. Доказано е, че етеричните му масла имат консервиращ ефект.

Класификация 
Кимионът принадлежи към семейството на магданоза и моркова – Сенникови (Apiaceae).

Източници 

Сенникови
Подправки
Земеделски култури