alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Скален орел

Скалният орел (Aquila chrysaetos) е една от най-едрите грабливи птици, срещащи се по нашите земи. Дължината на тялото му е 80 – 95 cm, размахът на крилете – 195 – 220 cm, а теглото – 2,8 – 6,5 kg.

Разпространение и местообитание 
Среща се в Европа (включително България), Азия, Африка и Северна Америка. Обитава гористи и планински местности.

Начин на живот 
Скалният орел води усамотен начин на живот

Най-възрастният известен индивид е живял 32 години в диво състояние, а в плен друг индивид е достигнал 46-годишна възраст. От древни времена орелът е символ на сила.

Размножаване 
Женската се задържа стабилна в своята територия, която често има огромни размери. Строи няколко гнезда, едно от които (най-старото) посещава често, за да почива. Гнездото най-често се намира на скални зъбери, пукнатини и по-рядко по дървета. Характерно е, че за гнездене избират по-ниските участъци на територията си. Гнездото му е огромно до 3 метра в диаметър и до 2 метра височина. Женската може да снесе само по 3 яйца на година.

Започва да мъти през март или април. Мътенето продължава около 43 дни. Мъти само женската, която остава в гнездото още около 5 седмици след като се е излюпило малкото (обикновено едно). След този момент то получава храна веднъж дневно най-често на ръба на гнездото. На осмата седмица малкото вече е напълно оперено и на 80 дневна възраст започва да лети, но остава заедно с родителите си до края на есента. Полова зрялост настъпва на 5-6 годишна възраст.

Природозащитен статут 
 Червен списък на световнозастрашените видове (IUCN Red List) – Незастрашен (Least Concern LC)
 Директива за птиците на ЕС – Приложение 1

На територията на България е рядък и защитен от закона вид. От най-дълбока древност скалният орел е използван като ловна птица, наред със соколите и ястребите. Все пак, близо 150-те двойки, които населяват територията на България му дават относителна сигурност като стабилен вид. Това позволява по-добро наблюдение и оценка на антропогенните фактори, влияещи върху средата.

Лов със скален орел 
Ловът със скален орел е традиционно занимание в Казахстан и Киргизия. Ловците, т.нар. беркутчии, обучават скалните орли за лов на зайци, лисици и дори вълци. В последния случай биват хващани предимно млади, ненапълно пораснали вълци.

Бележки

Литература 
 Домусчиев, Добромир. Скалният орел. В: сп. GEO, февруари 2008, изд. Медия, София, стр. 96 – 103

Външни препратки 
 Уебкамера 

Фауна на Палеарктика
Орли
Фауна на Неарктика
Китайски пъдпъдък

Китайският пъдпъдък (Coturnix chinensis) е вид птица от семейство Фазанови (Phasianidae).

В традиционната източна медицина в Китай месото, яйцата и кръвта се използват като лечебно средство. В Япония видът е одомашнен. Яйцата му са 3 – 4 пъти по-хранителни от кокошите. Те обаче са много по-дребни и 5 – 6 негови яйца се равняват по обем на 1 кокоше яйце. Добре гледаните женски птици снасят до 360 яйца годишно.

Източници 

Пъдпъдъци
Сив жерав

Сивият жерав (Grus grus) е едра прелетна птица от семейство Жеравови, която гнезди в Европа и Северна Азия. Зимува на големи ята в Северна Африка, Близкия изток, Индия и Китай.

Общи сведения 

Когато е в покой, сивият жерав наподобява щъркел, но голямата опашка на жерава е с по-гъста перушина, а освен това тялото му е сиво. По черната му глава и шия преминава бяла ивица. Когато лети, шията е изпъната напред (за разлика от чаплата), а с щъркела се различава по клюмналите пера на опашката и сивата перушина. Когато летят на големи групи, те образуват V-образно ято и крякат подобно на гъските. За разлика от тях обаче, сивият жерав има дълги и силни крака. Човката е къса и силна. В горната част на главата си има червено петно. Дължината на тялото е 110 – 140 cm. Тежи 5 – 6 кг. Размахът на крилете е 240 cm. Младите птици имат кафява перушина. Не се наблюдава полов диморфизъм при възрастните птици.

Разпространение 
Гнезди в Северна Европа – предимно на територията на Швеция, Финландия и Полша. В края на лятото тези птици мигрират на юг в Испания, Северна Африка и Близкия изток. По време на дългия преход се събират на огромни групи на места като Хортобади в Унгария (до 50 000 индивида през октомври/ноември) и Лак дю Шантекок във Франция (до 40 000 индивида през ноември).

Презимуващите ята в Естремадура в Испания изглеждат най-внушителни, когато се наблюдават близо до Кастуера. Там стотици или дори хиляди сиви жерави прелитат всяка сутрин и вечер. През пролетта най-големите струпвания на сиви жерави са в Галоканта в Испания (до 50 000 през февруари) и край езерото Хорнборгасьон в Швеция (10 000 индивида през април).

Численост 
В Западна и Североизточна Европа и Скандинавия гнездят около 23 – 28 000 двойки. По-малко се срещат в Турция и Гърция. В България сив жерав е наблюдаван в Шабленското езеро през 2007 г. По-късно през 2013 г. ято сиви жерави са наблюдавани при Шабленското езеро и Дуранкулашкото езеро, а през октомври 2017 г. 5 сиви жерава са наблюдавани от еколози в северната част на Атанасовското езеро в Бургас. Общият брой сиви жерави в света е около 270 000 индивида.

Начин на живот и хранене 
Храни се с растителна храна – листа и семена; с безгръбначни (напр. червеи); с малки гръбначни (напр. гущери, змии и дори някои мишевидни гризачи).

Източници 

Жерави
Фауна на Палеарктика
Фауна на Афротропическата област
Фауна на Индо-Малайската област
Обикновена калугерица

Обикновената калугерица (Vanellus vanellus) е вид птица от семейство Дъждосвирцови, срещаща се в Европа и Азия, включително и на територията на България. Калугерицата е прелетна птица в по-голямата част от ареала си, като през зимния период мигрира към северна Африка, Индия, Пакистан и части от Китай. В най-западните части на Европа може да бъде и постояенен обитател в земи с ниска растителност. Много рядко може да бъде забелязана и в Северна Америка, като това става най-вече след бури. Така например в Канада са видени обикновени калугерици след силни бури — през декември 1927 година и през януари 1966 година .

Този вид птици обитава земеделски земи и други територии с ниска растителност. Снася три или четири яйца в трапчинка в земята. Малките са изключително шумни и агресивни към неприятели, включително и към големи животни. В зимните си местообитания калугериците формират огромни ята върху обработваеми земи и блатисти плата.

Външен вид 
Обикновената калугерица достига на размери между 28 и 33 cm на дължина, размах на крилата между 67 и 87 cm, а на тегло достига до 128 и 330 g . Притежава закръглени крила и характерен гребен или качулка, откъдето идва и името на птицата. Това е едно от най-късокраките представители на рода. Окраската е основно черна и бяла, по гърба е зеленикаво-черно с метален отблясък, коремът е бял. В полет прави впечатление контрастът между белите подкрилия и корем и черните махови пера. Женските и младите екземпляри имат по-малки крила.

Източници 

Фауна на Палеарктика
Калугерици
Скален гълъб

Скалният гълъб (Columba livia) е сравнително дребна птица от семейство Гълъбови (Columbidae), предшественик на домашния гълъб, с който спадат към един вид и често се кръстосват.

Има над 200 породи гълъби, които произлизат само от един-единствен вид — скалния гълъб. Той живее по скалните проломи, преддверията на пещерите и каменистите острови. На вид е сивосинкав, с по-светли или тъмнонапетнени криле, с две черни, лентовидни препаски на крилете и бял кръст на гърба, който се отличава в полет.

Начин на живот и хранене 
Скалните гълъби живеят на двойки или малки ята. Хранят се с всякакви видове зърнени и житни култури, семена от диви растения, пъпки, кълнове, треви, листа, плодове и др. В дивата природата е предпазлива и плашлива птица.

Размножаване 
Името си получава от навика да гнезди по скални корнизи, което продължава да е характерна черта и на домашния гълъб. Гнездото е построено от тънки клечки и сламки, често рехаво и сравнително плоско, Снасят 2 бели яйца, които мътят на смени и двамата родители в продължение на около 18 дни. Малките се излюпват слепи и покрити с рядък жълт пух. Родителите ги хранят със специална кашица, която отделят в гушата си смесена с омекнали зърна. Когато напуснат гнездото родителите продължават още известно време да хранят малките. Полова зрелост достигат на едногодишна възраст.

Допълнителни сведения 

Опитомен е в дълбока древност и ползван като преносител на съобщения, благодарение на силно развитото си чувство за ориентация и склонност да се завръща винаги в постоянното си местообитание. Някои от породите са със значителни размери и служат за храна, други имат различна окраска или оперение и се отглеждат като декоративни, а трети се отглеждат заради изпълняваните от тях необичайни движения по време на полет.

Експерименти показват, че скалният гълъб си създава концепции и категоризира обектите около него по много подобен на хората начин. Когато са им показвани снимки на хора облечени по необичаен начин, с намалени или увеличени спрямо околните обекти размери, деца, жени, голи хора, снимани от различен ракурс, части на тяло, като ръка, крак, глава, те успешно са успявали да ги класифицират като хора. Това хвърля сянка на разпространеното мнение, че гълъбите са нискоинтелигентни.

Източници

Външни препратки 
 Най-известният гълъбарски портал в България
 Портал номер 1 за декоративни гълъби в България
 Съюз на гълъбовъдите и природолюбителите в Република България 

Гълъби
Фауна на Палеарктика
Фауна на Индо-Малайската област
Фауна на Афротропическата област
Фауна на Неарктика
Фауна на Неотропическата област
Фауна на Австралазия
Гълъб хралупар

Гълъбът хралупар (Columba oenas) е птица от семейство Гълъбови, срещаща се и на територията на България. По оперение и размери е подобен на скалния гълъб, но в по-тъмни тонове и със слабо изразени напречни ивици на крилете.

Разпространение, начин на живот и хранене 
В недалечното минало гълъбът хралупар е бил сравнително широко разпространен, но изсичането на горите и унищожаването на естествения му биотоп предизвикват значително намаляване на популацията, до степен да се превърне в застрашен от изчезване вид. Традиционно е бил широко разпространен в почти всички видове гори на Европа, Азия и Северна Африка. В районите с по-студен умерено-континентален климат е прелетен вид и се среща само лятото в периода на гнездене, в южния край на умерения пояс и в субтропичния пояс води предимно уседнал начин на живот или по-рядко е зимуващ вид. За примери могат да се посочат южните части на Италия и Гърция, където се среща само извън размножителния период, въпреки че повечето изследователи считат, че това се дължи на високата степен на обезлесеност и липсата на подходящи места за гнездене. Основната причина за намаляването на числеността му се счита липсата на подходящи хралупи с които живота му е тясно свързан. Когато отгледа едно люпило в дадена хралупа, гълъба хралупар я оставя силно замърсена и негодна за повторна употреба, което налага наличието на втора за да може да отгледа второ люпило през същата година. От друга страна нощем предпочита да спи в дупки и хралупи и извън размножителния период, поради липсата на такива дори са намирани спящи гълъби в дупките на зайци подземници. В райони, където проблемът с гнезденето и спането е отпаднал, благодарение на изкуствени къщички или защитени райони в горите, гълъбът хралупар сравнително бързо може да възстанови своята численост, защото хранителната му ниша е доста подобна на тази на скалния гълъб и обикновено не страда от липса на храна. Храната му в дивата природа се състои от зърна, семена, кълнове и плодчета, но в близост до хора се храни с тестени отпадъци и други.

Размножаване 
Моногамни птици. Гнездото се намира в хралупа с достатъчни размери да побере птицата, но не е нужно да е прекалено голяма. Застила я с тънки клонки, слама, сухи листа и оформя сравнително плитко гнездо, напомнящо това на скалния гълъб. Мъжкият мъти обикновено от 10 часа сутринта до 15 часа следобед, а женската през останалото време. Снася две бели яйца, неразличими от яйцата на скалния гълъб. Малките също много си приличат, но тези на гълъба хралупар са винаги оцветени монотонно в тъмносиво. Излюпват се слепи и покрити с рядък жълт пух, който опада постепенно в процеса на поникването на перата и обикновено изчезва напълно при излизане от гнездото. Малките прекарват първите 8 дни топлени непрекъснато от родителите си и са хранени с така нареченото гълъбово мляко – кашица от смлени и размекнати зърна и гушен секрет.

Допълнителни сведения 
На територията на България е рядък и защитен от закона вид.

Източници 

Гълъби
Фауна на Палеарктика
Обикновена кукувица

Обикновената кукувица (Cuculus canorus) е птица от семейство Кукувицови (Cuculidae). Освен нея, в България от това семейство се среща и много по-редкият вид Качулата кукувица (според "Червената книга на България" - със статут на критично застрашен вид, към 2012 г.).

Обикновената кукувица има относително дълга опашка, пепеляво сива горна част на тялото, и оперение на гърдите и корема в белезникави цветове с тъмни препаски. На големина е приблизително, колкото гълъб, но трудно се забелязва породи потайния си нрав. Обикновено се крие, сред дърветата (по-скоро горска и в малко случаи - полска птица) и лети рядко, закратко и бързо. Характерен за вида е любовният призив на мъжките, който звучи като „ку –куу, ку –куу“. Поради особеностите на своето размножаване, кукувиците се стремят да постигнат оплождане още в началото на пролетта. Това е в основата на схващането, че техният призив е сигурен признак, че сезонът е настъпил в Европа. В България се завръщат от африканските савани, където зимуват, обикновено около 10 април.

Предпочитана храна на тези птици са насекомите и особено - косматите гъсеници, които са отбягвани от другите пернати, което я прави важен фактор за екологическото равновесие на континента.

Някои видове от семейство Кукувицови, включително обикновената кукувица, са гнездови паразити, стремящи се да снесат възможно най-голям брой яйца. Обикновените кукувици снасят яйцата си в гнездата на други птици, понякога - изхвърляйки преди това част от яйцата на прицата-гостоприемник. Те имат способността да оформят своите така, че да приличат по големина и външен вид на тези на птицата-гостоприемник. Малкото се излюпва обикновено първо в чуждото гнездо – например на ливадна бъбрица, или сивогуша завирушка, червеношийка, врабче или коприварче - благодарение на усилията на измамената да го отглежда птичка и скоро избутва извън гнездото другите яйца или междувременно излюпилите се пиленца. Впоследствие малкото кукувиче израства под грижите на гостоприемника и дълго бива хранено от често много по-дребната от него птичка, която го възприема като свое собствено. Не всички видове кукувици имат размножителното поведение на обикновените кукувици - някои като бягащите кукувици или южноамериканският вид гуира изграждат собствени гнезда по земята или сред растителността. Качулатата кукувица също паразитира в чужди гнезда, но за разлика от обикновената само подяжда, често до смърт, малките на гостоприемника си, без непосредствено да ги убива. Вследствие на специфичното си приспособяване кукувиците имат много широко разпространение и въобще стабилни популации, но зависят от благоденствието на използваните от тях за размножаването им видове.

Източници 

Кукувици
Фауна на Палеарктика
Фауна на Афротропическата област
Фауна на Индо-Малайската област
Бухал

Бухалът (Bubo bubo) е най-едрата нощна граблива птица, срещаща се в България.

Физически характеристики 
Дължината на тялото достига до около 67 cm, а тази на крилете – до 1,4 – 2 m. Теглото им е около 3 kg. Очите и човката му са разположени на своеобразно лице, характерно за Совови.

Разпространение и популации 
Бухалът се среща само в изолирани места, но като цяло на обширни територии от Европа и Азия: в стари широколистни и иглолистни гори, степи, полупустини, влажни низини и сухи скалисти терени.

Начин на живот и хранене 
Бухалът ловува през нощта. В различните области плячка за него са най-разнообразни животни – плъхове, мишки, зайци. Яде и мърша от тези видове, както и млади и възрастни лисици, златки и други хищници до едри насекоми, най-често бръмбари, дори раци и риба. Особено обича таралежи и змии, като не се страхува от отровата на пепелянката. Напада и черни, и степни порове, прилепи, които улавя, докато почиват кацнали, и почти всички по-дребни птици в ловния му участък. В по-голямата част от ареала си, бухалът се храни основно с бозайници (60 – 65 %) и птици (30 – 35 %)
С храненето си, бухалът отдавна е доказал, че е една полезна птица от гледна точка на стопанските интереси на човека. Поради нежния си стомах след поглъщането на храната той повръща твърдите образувания на своите жертви.

Размножаване 
Брачният период започва през февруари. Гнезди в скални пукнатини и надвеси на земята и рядко в хралупи на дървета. В края на март снася от 2 до 4 яйца на интервал от 2 до 4 дни. Затова излюпените след 35-дневно мътене малки са с различна възраст. Рядко храната стига за всичките, особено ако са 5 или 6. Тогава най-едрите бухалчета разкъсват и изяждат по-малките. Малките започват да летят през юли. Младите бухали стават полово зрели на втората година.

Галерия

Източници 

Бухали
Фауна на Палеарктика
Европейски козодой

Европейският козодой (Caprimulgus europaeus), известен още като нощна лястовица или мраченик или само Козодой, е нощна прелетна птица, единствен представител на разред Козодоеподобни в Европа и западната половина на Азия. Среща се и в България.

Физическа характеристика 
Козодоят е с големината на кос, дължина на тялото 26 см и размах на крилете 55 см., крилете и опашката са дълги и тесни - приспособени за бърз и маневрен полет. Клюнът е къс и нежен, а устата много широка с осезателни четинки в ъглите. Очите са големи и черни. Окраската е кафеникава с множество тъмни петна, ивици и щрихи, наподобявайки напуканата кора на дърво. Има слабо изразен полов диморфизъм. При мъжките първите три махови пера и крайните две опашни пера са с бели петна по външното ветрило, а при женските и младите птици тези петна са по-тъмни с жълтеникав оттенък.

Начин на живот и хранене 

Козодоят е самотна нощна птица с бърз и безшумен полет, която лови насекоми във въздуха, но понякога се храни и на земята, разнообразявайки диетата си с червеи, охлюви, дребни жабчета и др. След залез издава присъствието си с характерен монотонен механичен звук, наподоняващ монотонно жабешко крякане, заради което в съчетание с външността си е наричан още летяща жаба. Издава и редица други звуци, които през брачния период са съпроводени с маневрен полет и шумно припляскване с криле. През деня лежи неподвижно на земята или кацнал на дебел хоризонтален клон и благодарение на отличния си камуфлаж е почти незабележим. Обитава гори, но се среща и в открити местности с храстова растителност, дори и в полупустинни райони. Почти навсякъде е прелетна птица, като в България долита през април-май от Централна и Южна Африка, където зимува, а отлита на юг през октомври.

При застудяване и липса на храна козодоят може да изпадне в летаргично състояние за няколко дни, като дишането му постепенно се забавя, телесната температура пада и тялото му се вцепенява до затоплянето на времето.

Размножаване 

Размножителният период започва през май с токуване на мъжкия – издава продължителен многотонен звук, който се снишава и прекъсва от няколко провиквания и е съпроводен с маневрен полет и шумно пляскане с криле. Женската не прави гнездо; снася направо на земята или в малка дупка две издължени бели яйца, изпъстрени с кафяви петна, които двойката мъти на смени в продължение на 30 дни. Малките се излюпват през деня. Те растат бързо и ако се наложи напускат гнездото преди да се научат да летят. В лоши години някои двойки отглеждат и второто люпило през септември.

Допълнителни сведения 
Поради нощната му активност, начинът на живот на козодоя дълго време е бил обвит в тайнственост. В редица европейски страни е разпространено вярването, че нощем тази птица долита при стадата кози, за да дои животните с широката си уста. Оттам идва и научното му наименование – от лат. Caprimulgus: дояч на кози. Всъщност козодоите се навъртат около домашните животни заради изобилието от паразитиращи насекоми и такива, привлечени от животинската тор.

Източници 

Козодои
Алпийски бързолет

Алпийския бързолет (Tachymarptis melba) е дребна птица от семейство Бързолетови (Apodidae), разред Бързолетоподобни (Apodiformes).

Описание 
Дължината на тялото му е около 20 cm, размаха на крилете 52 cm и тежи около 100 g. Малко е по-едър от сродния му Черен бързолет. Оцветен е в тъмно с изключение на гърдите и гушата които са по-светли. Няма изразен полов диморфизъм. Лети добре и с много висока скорост.

Разпространение и местообитание 
Среща се в Европа (включително България), Азия и Африка. Предпочита планински области, откъдето носи и името си. Прелетна птица.

Начин на живот и хранене 
Подобно на другите видове бързолети, прекарва почти целия си живот в полет. Каца единствено по време на размножителния период когато мъти. Храни се с дребни летящи насекоми, предимно комари и мушици, които улавя летейки с широко отворена човка, като в сакче. Нощем се издигат на около 2000 m височина и спят летейки, като леко забавят маховете на крилете си.

Размножаване 

Гнезди в скалисти местности, входове на пещери, високи сгради. Гнездото е изградено от слюнка и фина глина. Снася 2, много рядко 3 бели сферични яйца, които мътят 19 дни и двамата родители. Малките се излюпват слепи и безпомощни и ги хранят и двамата родители с насекоми. Напускат гнездото на около 42-дневна възраст. Годишно отглежда едно люпило.

Допълнителни сведения 
През късния плейстоцен фосилни находки на алпийския бързолет са намирани в много наши пещери. През топлите междуледникови периоди видът навлиза широко на територията на страната. 

В България е защитен вид.

Източници 

Бързолети
Фауна на Афротропическата област
Фауна на Индо-Малайската област
Фауна на Палеарктика
Синявица

Синявицата (Coracias garrulus) е средно голяма, красиво оцветена в синьо птица от разред Синявицоподобни (Coraciiformes).

Общи сведения 
Дължината на тялото ѝ е около 32 cm, размаха на крилете – 55–75 cm, тежи 140–200 гр. По външен вид и размери напомня Чавката. Човката ѝ е силна и плътна, леко сплесната странично, подобна на птиците от семейство Вранови, в основата ѝ се забелязват твърди и стърчащи косъмчета. Крилете са добре развити и силни, първостепенните махови пера са 11 на брой. Опашката ѝ е средно дълга и широка, завършваща равно, с 12 пера. Краката също, подобно на семейство Вранови са добре развити и силни. Имат полов диморфизъм - мъжката е оцветена в ярко светло синьо по главата, гърдите, опашката, гушата и крилете, кафяво по гърба и много тъмно синьо в краищата на крилете. Женската е много по-бледа. Младите птици приличат по цвят на женската. Гласът ѝ е грачене, подобно на Врана.

Разпространение 
Среща се в Африка, Азия и Европа, прелетна птица. Северните популации зимуват на юг от Сахара. Обитава покрайнините на сухи гористи райони или открити местности с групички дървета. Като цяло предпочита открити местности. Среща се и в България.

Начин на живот и хранене 
Обикновено живее по двойки. Храната си търси по дърветата и земята. Храни се с дребни безгръбначни, насекоми, червеи, влечуги, земноводни, улавя при възможност дори и дребни птици, и бозайници. Понякога яде и растителна храна.

Размножаване 

Гнезди в дупки по дърветата, речни брегове, стръмни скалисти склонове. Дупката в земята бива изкопавана от самите птици, като нейната дължина е над половин метър с разширение за гнездото накрая. Постилат съвсем малко меки материали или въобще не постилат гнездото. Женската снася 4–6 кръгли, блестящи, бели яйца, с размери 28х35 мм., които и двамата родители мътят в продължение на 17–20 дни. Малките напускат гнездото след около 28 дни, като по това време родителите им ги хранят. Годишно отглеждат едно люпило.

Допълнителни сведения 
В България е защитен вид, включен в Червената книга.

Галерия

Източници 

Фауна на Палеарктика
Фауна на Афротропическата област
Синявици
Черен кълвач

Черният кълвач (Dryocopus martius) е вид птица от семейство Кълвачови. Среща се и в България. Защитен вид е в България

Общи сведения 
При черния кълвач се наблюдава полов
диморфизъм. Мъжкият има черно оперение, като само на челото, темето и тила има червени перца, а при женската червен е тилът. Младите кълвачи от този вид имат кафяв оттенък на оперението и червено теме.

Разпространение 
Черният кълвач обитава предимно планински широколистни, смесени или иглолистни гори. На територията на България може да се срещне в западните и югозападните райони: Пирин, Родопите, както и в западните и средните дялове на Стара планина.

През последните години черният кълвач се забелязва и в градска среда. В София е забелязан на територията на Борисовата градина, Южния и Западния парк и ниските части на Витоша. Регистрирана е поне една размножителна двойка в Борисовата градина.

Начин на живот и хранене 
Черният кълвач живее по дърветата. Той има 4 пръста на краката си, с които се захваща за дърветата. Пръстите му са със здрави нокти. Ноздрите му са покрити от пера, които предпазват дихателните му пътища при дълбането по дърветата.
Неговата опашка е много здрава и служи за подпиране когато се храни.
През лятото храната на кълвачите се състои от насекоми, както и от ларвите на насекоми, а през есента и зимата – от семената на дърветата.

Черният кълвач е птицата с най-дълъг език в Европа – над 12 cm.

Размножаване 
Черният кълвач се размножава през пролетта, издавайки звуци чрез почукване по стволовете на дърветата, за да привлече вниманието на останалите кълвачи. След това брачната двойка издълбава дупка с квадратен вход. Вътре женската снася 4-6 яйца, които мъти около 2 седмици. Отглеждат 1 поколение годишно. Грижата за поколението се пада на двамата родители, които всекиднено прелитат до хралупата до 300 пъти, за да хранят малките.

Допълнителни сведения 
Черният кълвач играе важна роля в горските екосистеми. Той е единственият вид кълвач, издълбаващ достатъчно големи хралупи, позволяващи след това заселването им от гълъб хралупар, кукумявка, различни видове сови и др.

Източници 

Фауна на Палеарктика
Черни кълвачи
Имола (писта)

Аутодромо „Енцо и Дино Ферари“ (Autodromo Enzo e Dino Ferrari), повече известен като „Ѝмола“, е автописта за мотоциклетни и автомобилни състезания. Разположена е близо до малкия град Имола в Централна Италия, на 33 km югоизточно от град Болоня. На 6 km се намира международното летище „Гулиелмо Маркони“. До пистата водят две шосета – „А14“ и „S9“.

Дължината на пистата е 4892 m. Има общо 17 завоя. Трибуните са много добре разположени. На пистата се провеждат състезанията за Голямата награда на Сан Марино, част от календара на ФИА - Формула 1.

Рекордът за най-бърза обиколка принадлежи на Михаел Шумахер („Ферари“), когато на 25 февруари 2004 прави една обиколка за 1 минута 19 секунди и 664 хилядни. „Имола“ е една от малкото писти в Европа, на която посоката на движение е обратна на посоката на часовниковата стрелка.

Черният уикенд 
В края на април 1994 г. започва състезателният уикенд за Голямата награда на Сан Марино от сезон 1994, третото състезание от календара на ФИА и първото в Европа за тази година. Първо катастрофира тежко младият бразилски пилот Рубенс Барикело с Джордан, а по време на квалификацията на 30 април 1994 загива 33-годишният австриец Роланд Раценбергер, който се разбива със своя Симтек-Форд в предпазната ограда на завоя „Вилньов“.

На 1 май при старта става състезателен инцидент, при който се сблъскват пилотите Педро Лами и Джей Джей Лехто. Излиза сейфти кар, която води колоната в продължение на 6 обиколки. Състезанието е подновено в 7-а обиколка, като колоната повежда бразилската легенда Аертон Сена. На завоя „Тамбурело“ губи контрол над болида и се забива в необезопасената бетонна стена. Телеметрията на болида показва скоростта, с която се е движел преди удара - около 310 км/ч, а самият сблъсък е с около 218 км/ч. Надпреварата е спряна за повече от половин час, в който лекари и технически персонал правят всичко възможно да спасят трикратния световен шампион, но травмите са тежки и той изпада в кома още на пистата, вследствие на тежка мозъчна травма. Смъртта му е обявена официално след няколко часа в болница в Болоня.

След двете трагедии са направени промени на пистата – най-вече на завоя „Тамбурело“.

Съоръжения 

„Имола“ притежава:
 Пресцентър;
 Кули за фотографи;
 Отделение за спешна медицинска помощ;
 Ресторант;
 Хелипорт;
 Множество магазини за сувенири;

Победители във Формула 1

Гран при на Италия

Гран при на Сан Марино

Най-много победи 
Пилоти с най-много победи в състезания от Формула 1 — Сан Марино:
 Михаел Шумахер (6)
 Ален Прост (3)
 Аертон Сена (3)
 Найджъл Менсъл (2)
 Нелсън Пикет (2)
 Деймън Хил (2)

Тимове с най-много победи в състезания от Формула 1 — Сан Марино.
 „Ферари“ (8)
 „Уилямс“ (7)
 „Макларън“ (6)
 „Брабам“ (2)

Вижте също 
 Формула 1
 Световен шампион във Формула 1

Външни препратки 
 Официален сайт

Писти от Формула 1
Автомобилни писти в Италия
Емилия-Романя
Дон (пояснение)

Дон може да се отнася за:
 Дон, река в Русия
 Дон (река в Англия), река в Англия
 Дон (река в Шотландия), река в Шотландия
 Дон (Италия), село в Италия, автономен регион Трентино-Южен Тирол, автономна провинция Тренто.
 Дон (титла), „господин“, дворянска титла в Испания
 Доний (?-678), римски папа
 Група армии „Дон“, военно съединение на Вермахта по време на Втората световна война
Рено Ф1

Рено Ф1 () е френско-английски отбор от Формула 1. Централата му е разположена в Енстоун, Великобритания.

Шеф на екипа е Боб Бел (който замества на поста Флавио Бриаторе, отстранен завинаги от Формула 1 от ФИА), Пат Саймъндс е главен инженер, Дани Шаврие е главен конструктор, а Тим Деншем е главен инженер на двигателите.

Пилоти в отбора за сезон 2009 са Фернандо Алонсо и Ромен Грожан.

Рено закупуват италианския отбор БенетонФ1 и се включват в шампионата на негово място. Дебютът на тима е на 3 март 2002 г., в Гран При на Австралия.

Скоро след това идва и триумфът им през 2005, когато пилотът на отбора Фернандо Алонсо става световен шампион, а Рено побеждават при конструкторите, с което най-после нарушават дългата хегемония на Михаел Шумахер и Ферари. През 2006 г. титлите отново идват при френско-английския тим и техния първи пилот, но с това идва и раздялата с доставчиците на гуми Мишлен, както и с Алонсо, донесъл и двете титли за екипа.

Статистика

Световни шампиони при пилотите

Световни шампиони при конструкторите

Пилоти участвали за Рено

Двигатели доставяни за Рено

Гуми доставяни за Рено

Победи на Рено във Формула 1

Външни препратки 
 Официален сайт

Конструктори от Формула 1
Автомобилен спорт във Великобритания
Автомобилен спорт във Франция
Рено
Носители на награда „Лауреус“
Натриев хлорид

Натриевият хлорид, познат още като готварска сол или просто сол, е химическо вещество с химическа формула NaCl.

Натриевият хлорид е сол, на която до най-голяма степен се дължи солеността на водата в моретата и океаните и на междуклетъчната течност при много многоклетъчни организми. Готварската сол, съставена главно от натриев хлорид, се използва широко като овкусител и консервант за храни, както и за други цели в промишлеността, селското стопанство, поддръжката на пътища и пречистването на води.

Биологическо значение 
Натриевият хлорид е важен за живота на Земята. Повечето биологични тъкани и телесни течности съдържат известно количество сол. Концентрацията на натриеви йони в кръвта е пряко свързана с регулацията на нивата на телесните течности. Разпространението на нервните импулси чрез сигнална трансдукция се регулира от натриеви йони.

0,9% разтвор на натриев хлорид във вода се нарича физиологичен разтвор, тъй като той е изоосмотичен с кръвната плазма.

Човекът се откроява сред другите примати с отделянето на големи количества сол чрез потене.

Съединения на натрия
Хлориди
Нюрбургринг

Нюрбургринг е писта за провеждане на състезания от Формула 1, състезания от по-ниски серии, мотоциклети и прототипи. Намира се в Германия, на 80 km от Кьолн и на 120 km от Дюселдорф.

Име 
Името на пистата идва от замъка Нюрбург в планината Айфел.

История 
Пистата е проектирана от германския инженер Ото Кройтц през 1925 година.

Първото състезание е с мотоциклети и е проведено на 19 юни 1927 г.

Големият шотландски пилот и трикратен световен шампион във Формула 1 – Джеки Стюърт дава прозвището на пистата – „Зеленият ад“ през 1970 година.

На тази писта са се провеждали кръгове за:
 Голямата награда на Европа
 Голямата награда на Германия
 Голямата награда на Люксембург

Характеристика 
Пистата е била с дължина до 28,3 km, като е имала 73 завоя, разположени в гъста гориста местност. В днешни дни пистата е с дължина 4,556 km.

Зрителите често надхвърлят 200 000 души.

Най-известните части от пистата са:
 Завоят „Кока Кола“
 Завоят „Дънлоп“
 Завоят „Бит“
 Шиканът „Кастрол“
 Шиканът „Вийдол“
 Завоят „Форд“

Инциденти

По време на състезание 
 31 юли 1954 – загива аржентинският пилот Оскар Маримон,
 3 август 1958 – загива британецът Питър Колинс,
 7 август 1966 – загива британецът Джон Тейлър

На тренировки 
 2 август 1964 – загива холандецът Карел Годин де Буфорт
 2 август 1969 – загива германският пилот Герхард Митер

Победители във Формула 1

Гран при на Германия

Гран при на Европа

Гран при на Люксембург

Външни препратки 
Официален сайт

Вижте също 
 Писти за Формула 1
 Формула 1
 Пилоти от Формула 1
 Световен шампион във Формула 1

Нюрбургринг
Мотоциклетни писти
Автомобилни писти в Германия
Рейнланд-Пфалц
Голяма награда на Германия
Ириомотенска котка

Ириомотенската котка (Prionailurus bengalensis iriomotensis), отделяна понякога в самостоятелен род Mayailurus, е дребен хищник от семейство Коткови, считан по-рано за подвид Далекоизточна котка. Тази дива котка с размерите на домашна котка се среща само на о-в Ириомоте, Япония и се счита за един от най-примитивните съвремененни видове котки. Тя не може да прибира ноктите си както повечето котки.

Ириомотенската котка е един от най-силно застрашените от изчезване видове, като дивата ѝ популация се изчислява на не повече от 100 екземпляра.

Външни препратки 

Фауна на Япония
Далекоизточни котки
Ясенски облик

Ясенски облик е пещера в Северна България.

Намира се близо до град Ябланица. Дълбока е 108 метра.

Източници 

Пещери в област Ловеч
Предбалкан
Ябланица
Племе

Племето е обществено обединение на родове или хора, свързани помежду им от общ произход и/или общ език, обща култура и общо самосъзнание. Племената с близък етнически произход образуват определена етническа група (народност), а разнородни племена с обща политика могат да формират племенен съюз. Пример за племенен съюз е България, по времето на нейното създаване.

Племенното деление е характерно за родово-общинния стадий на обществено развитие и се определя като преддържавна форма на социално-политическо обединение. Когато племената създадат своя държава, те образуват по-висша социална общност, наречена народ. Въпреки това, в някои държави може да продължи съществуването на отделни племена, които имат съществени етнически или културни различия от основния държавотворен етнос.

Характерно за племето е, че в него социалните връзки са много по-силни, традиционни, хомогенни и устойчиви. Начело стоят родовите старейшини, военните вождове и религиозните водачи (шамани, жреци).

Според антропологията възникването на племената е опит за адаптация към среда с изобилни, но неконтролируеми и непредсказуеми ресурси. Племенната обществена структура е достатъчно гъвкава, за да спомага и координира производството и разпределянето на ресурсите по време на недостиг, без да ограничава и пречи на хората по време на изобилие.

Вижте също 
 Държава
 Народ
 Племенен съюз
Кен

Алуминиевата кутия за напитки (наричана още – кен, ) е цилиндричен съд за съхранение на безалкохолни напитки, бира и други. Направена е от алуминий и за пръв път е използвана от пивоварната компания Coors.

Размери 
В Северна Америка, стандартната кутия съдържа до 355 ml течност. В Индия и Европа стандарта е 330 ml. Все пак, в някои части на Стария континент, има и 500 ml кенове, които се използват за бира. В Австралия, нормалното количество за един кен е 375 ml. В Южна Африка промоционалното количество за кен е 440 ml.

Най-сигурната срещу евентуална интервенция опаковка (контейнер). Специален „кен“ Кока Кола се използва от американските астронавти при полети в космоса.

Производствен процес 
Съвременните кутии обикновено се произвеждат чрез механичен процес на студено формоване, който започва с щамповане на плоска заготовка от много твърд студено валцуван лист. Този лист обикновено се изработва от сплав 3104-H19 или 3004-H19, която представлява алуминий, съдържащ около 1 % манган и 1 % магнезий, които му придават здравина и пластичност. От плоската заготовка първо се оформя чаша с диаметър около три инча. След това тази чаша се подлага на друг процес на формоване, наречен "гладене", в резултат на който се образува буркан. В този момент се оформя и дъното на буркана. Пластичният метал се деформира, за да приеме формата на буркана с отворен капак. Благодарение на усъвършенстваната технология на матриците и формовъчните машини страничната част на буркана е по-тънка от горната и долната част, където се изисква твърдост.

Пълнене на бурканите 
Бурканите се пълнят, преди затварящите машини да завинтят капака. За да се ускори производственият процес, операциите по пълнене и затваряне трябва да са изключително прецизни.

Поради високата прецизност на пълненето и запечатването съвременните линии за пълнене на кутии могат да достигнат скорост до 120 000 кутии на час и имат различна степен на автоматизация. Например подаването на капачките започва само с ръчно изваждане на торбичките от обикновен V-образен улей, свързан с ролкова машина, и стига до напълно автоматизирани процеси с автоматично изваждане на торбичките и подаване на капачките, комбинирани с автоматични ролкови депалетизатори за роботизирано пълнене на торбичките.

Вижте също 
 Алуминиева кутия
 Кока-Кола
 Пепси
 Бутилка

Източници 

Алуминий
Съдове
Пернатонога кукумявка

Пернатоногата кукумявка (Aegolius funereus) е птица от семейство Совови (Strigidae). Среща се и в България.

Разпространение 
Пернатоногата кукумявка е сибирско-канадски вид, който обитава бореалните гори на Северното полукълбо. В Европа освен в северната част се среща в Алпите, Карпатите, Пиренеите, Балканския полуостров, Кавказ и Мала Азия.

Разпространението на пернатоногата кукумявка в България е реликтно и почти непроучено – откъслечна информация за вида има в различни орнитофаунистични разработки за отделни райони на страната, главно за високите планини: Рила, Централна Стара планина, Родопите, Пирин, гара Яна (Елинпелинско). Въпреки че се намира в един от най-добре проучените във фаунистично отношение райони в България, за Витоша планина до началото на 1999 г. бе известно само едно публикувано съобщение за намирането на вида – отстреляна от ловци възрастна женска в района на с. Кладница.

В началото на XX в. видът се е срещал често в планините в България и особено в Родопите. От средата на 80-те пернатоногата кукумявка се счита за застрашен от изчезване вид, добавен в Червената книга на България. В днешно време се приема, че видът гнезди в повечето планини в България и най-вече в Рило-Родопския масив, Централна и Западна Стара планина.

Обитава иглолистни и смесени гори, като предпочита стари смърчови и бял борови гори между 1100 и 1950 м.н.в.

Подвидове 
 Aegolius funereus beickianus
 Aegolius funereus caucasicus
 Aegolius funereus funereus
 Aegolius funereus magnus
 Aegolius funereus pallens
 Aegolius funereus richardsoni
 Aegolius funereus sibiricus

Природозащитен статус 
В България пернатоногата кукумявка е защитена от Закона за биологичното разнообразие (2002) и е включена е в националната „Червена книга“ (1985) към категорията „рядък вид“. Видът попада под защитата и на международното законодателство – включен е в Приложение 2 на Конвенцията за опазване на дивата европейска флора и фауна и природните местообитания (Бернска конвенция) и в Приложение 2 на Конвенцията за международна търговия със застрашени видове от дивата флора и фауна (CITES); и двете посочени конвенции са ратифицирани от България в началото на 90-те години.

Галерия

Източници 

Фауна на Палеарктика
Пернатоноги кукумявки
Забулена сова

Забулената сова (Tyto alba) е средно голяма нощна граблива птица, срещаща се и в България. Оперението ѝ е много фино, в пастелени цветове, с бяло було. Няма изразен полов диморфизъм.

Разпространение 
Широко разпространена по всички континенти със сравнително ниска плътност на популацията. На много места числеността ѝ е станала критично ниска в последните години, но на други се забелязва стабилизация или дори леко увеличаване.

Начин на живот и хранене 

Хищна птица, ловува нощем, след като напълно се стъмни. Ловните ѝ територии включват открити пространства като пасища, ливади, а и урбанизирани територии около постройки, складови помещения, градини и др. Има отличен слух, който ѝ помага да открива плячката си дори под снежна или листна покривка. Храни се с дребни бозайници като гризачи, насекомоядни и др.; влечуги; земноводни; птици; едри насекоми и други безгръбначни.

Размножаване 
Гнезди често в изоставени постройки. Размножителният период започва в началото на март. Яйцата са чисто бели и сферични.

Допълнителни сведения 

Интересен факт е асиметричното разположение на слуховите ѝ отвори в черепа, което ѝ помага в по-доброто локализиране на звуците в тъмнина. Когато птицата ловува нощем, тя може да се види, но не и да се чуе. Тя лети много тихо, което ѝ помага да не изплаши плячката си.

Има различия в оперението на възрастните и младите идивиди. Възрастните от подвида T. a. guttata отгоре са сивопепеляви с ръждавокафяви и черни петна, а отдолу – жълто-кафяви с многобройни кафяви петънца. Младите отгоре са по-сивкави, а отдолу жълтеникави. През втората година те спират да се различават от възрастните и навлизат в полова зрялост. Подвидът T. a. alba е по-светъл, отдолу бял с единични кафяви петънца.

В България е изключително рядък вид, поставен под защитата на Закона за биологичното разнообразие. Включен е в Червената книга на Република България, том 2.

Източници 

 Симеонов, Симеон. Совите – наши тайнствени приятели. БАН, София, 1988

Същински забулени сови
Фауна на Афротропическата област
Фауна на Неарктика
Фауна на Неотропическата област
Фауна на Палеарктика
Фауна на Индо-Малайската област
Фауна на Австралазия
Домашна кукумявка

Домашната кукумявка (Athene noctua) е вид птица от семейство Совови, относително малка в сравнение с останалите представители на семейството.

Дължина на тялото: 22 cm. Размах на крилете: 56 cm. Има малки възрастови различия. Възрастните отгоре са от жълтеникави до тъмнокафяви със светли петна, дребни и удължени по главата и едри по гърба и крилата, булото на лицето е белезникаво, а отдолу са белезникави до сиво-жълти, с петна. Младите са с пухкаво оперение и слабо изразени петна. От пернатоногата кукумявка се отличава по малката глава, формата на петната по гърба и корема при възрастните и по петната по корема при младите. Често издава крясъци „ку-ку-мяу“, „куку-куку-мяу“.

Разпространение 
Това е най-често срещаната сова в България. Обитава както населените места, така и планинските райони до 2300 m надморска височина – скали, отвесни брегове, стари гори, единични дървета сред полета. През есента и зимата слиза по-ниско в равнините и предпланините до около 900 m. В България е постоянен вид. Могат да се разселят до около 50 km и рядко по-далече от мястото на излюпване.

Начин на живот и хранене 
Храни се изключително с гризачи, поради което е извънредно полезна птица.

Размножаване 
Домашната кукумявка мъти от април до юни, най-често в изоставени гнезда от други птици. При нормални условия снася от 3 до 5 яйца.

Допълнителни сведения 
В България е защитен вид. Според народни български поверия кукумявката предвещава смърт. Тези суеверни поверия са причина за незаслужено негативно отношение към иначе полезната птица.

Източници 

Кукумявки
Фауна на Палеарктика
Фауна на Афротропическата област
Авентин

Авентин (; ) е най-южния от седемте хълма на Рим. За етимологията на името му има няколко версии: някои казват че идва от птица (aves на латински), или от името на реката на сабините Авенте, защото сабините заселват този хълм след известното отвличане на жените им, или от името на царя на Алба Лонга, Авентин, който според легендата, е бил погребан на това място.

Той е включен в рамките на град Рим, където била в сила римската гражданска юрисдикция чак през 49 г. пр.н.е.. Няма археологически данни да е бил обитаван в периода 8 – 6 век пр.н.е. Като част от общинската земя (ager publicus) бил даден за заселване на плебса през 5 век пр.н.е. В по-късни времена е бил сборен център на латините. Там се намирал храмът на Диана, която била тяхна покровителка. На Авентин Рем извършил своето птицегадание. Там втория цар на Рим Нума Помпилий построил храм на Юпитер Елиций. На този хълм, както и на т. нар. Свещена планина, се оттегляли плебеите по време на своите сецесии.

Джовани Батиста Пиранези, прочутият италиански архитект, гравьор и художник, бил натоварен от Ордена на Кавалерите на Малта да проектира цялата зона като култово място за молитви и медитация.

Според една легенда целият хълм представлява един огромен кораб на Кавалерите на Малта, който е готов всеки момент да отплува към Светата земя.

В днешно време хълмът представлява елегантна жилищна зона, много интересна от архитектурна гледна точка. Най-известната му забележителност е църквата „Св. Сабина“ (Santa Sabina).

Седемте хълма на Рим
Див

Див и диви в славянската митология са две абсолютно различни неща, които често биват смесвани и бъркани.

Див е едно от наименованията на бога сътворител Род, и произхожда от праиндоевропейската дума за бог – *dyēus, което вероятно е било името и на първичния върховен бог в религията на индоевропейците.

Много по-късна митологична идея, характерна само за славянската митология, е тази за дивите люде, които в някои източници биват наричани просто диви, а в ед.ч. и див. Дивите са злотворни човекоподобни демони с животински глави или лапи.

В изследванията на славянския фолклор двете понятия често се бъркат и това е причина за възникването на някои противоречия, относно ролята на бог Род и неговия характер. Някои учени разглеждат всички източници, споменаващи 'Див', като отнасящи се до бога сътворител и поради това го описват като второстепенен демон.

Външни препратки 
 Мага Віра.

Вижте също 
 Славянски митични същества
 Славянски божества
 Славянска религия
Голяма награда на Бахрейн

Голямата награда на Бахрейн е кръг от световния шампионат на ФИА – Формула 1. Проведено за първи път през 2004 г., това е първото Гран При в Близкия изток и кулминацията на проект за милиони щатски долари, започнат през 2002 г., когато Кралство Бахрейн подписва договор да бъде домакин на това голямо събитие.

Писта 
Пистата се намира в Сакхир, на 30 км югозападно от столицата на острова, Манама. Проектираната от Херман Тилке писта, съдържа не по-малко от 5 трасета в рамките на комплекса. Конструирането на пистата започва през ноември 2002 и е завършена през март 2004. За построяването и са използвани 12 000 тона камък, една трета от които Уелски гранит, избран за повърхност на пистата, поради свойството му да осигурява отлично сцепление.

Дългата 5411 км писта осигурява 50000 седящи места и общ брой от 100 000 места за зрителите, всичките предоставящи перфектен изглед към трасето. Също така осигурява и 500 места за журналисти в медийния център на комплекса.

Ширината на пистата варира в края на отделните прави, което позволява на пилотите да избират различни линии на каране, а многобройните завои предлагат поне три места за изпреварване.

За сезон 2010 трасето е удължено до 6.299 км. като са добавени и 9 нови завоя в северната част с което общият им брой е увеличен до 24, но от следващото Гран При е върната старата дължина на пистата.

Състезанието през 2011 г. е отменено заради протестите в държавата.

Спонсори 
 Gulf Air 2004-

Победители

Статистика победи

Пилоти

Конструктори

Двигатели

Националност на пилотите

Външни препратки 
 Официален сайт на Голямата награда на Бахрейн във Формула 1