alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Гуадалканал

Гуадалканал () е остров в Тихия океан, най-големият от архипелага и от островната държава Соломонови острови. Дължината му от северозапад на югоизток е 150 km, ширината до 48 km, а площта – 5353 km2. на северния му бряг е разположена столицата на страната град Хониара.

Географска характеристика 
Островът е разположен в югозападната част на архипелага, като отстои на 73 km южно от остров Санта Изабел, на 54 km югозападно от Малаита и на 63 km северозападно от Сан Кристобал. Между него и остров Санта Изабел са разположени малката група острови Флорида и малкият остров Саво, от които го отделя протокът Сипарк. Изграден е основно от кайнозойски вулканични скали. Преобладаващият релеф на Гуадалканал е планински. Тук се издига най-високата точка на целия архипелаг – връх Попоманасеу (2335 m). В северната му част, където е разположена столицата Хониара, се простира крайбрежна низина с площ около 460 km. Климатът е тропичен, като южните му части са много по-добре овлажнени за разлика от северните, където се наблюдава и сух сезон. През 2021 г. населението на острова е наброявало 161 197 души, което основно се препитава с тропическо земеделие, дърводобив, риболов и добив на злато. Основни износни пера са копрата и ценната дървесина.

Историческа справка 
Остров Гуадалканал е открит на 4 април 1568 г. от Педро де Ортега, участник в испанската експедиция на Алваро де Менданя де Нейра в Тихия океан.

В историята островът остава с десанта на американските морски пехотинци на 7 август и последвалите продължителни сражения с японските военни части, окупирали острова през 1942 г. по време на Втората световна война, което е преломен момент във войната срещу експанзията на Япония.

Вижте също 
 Гуадалканалска кампания

Източници 

Острови на Соломоните
Санта Крус (острови)

Островите Санта Крус са група острови в Тихия океан, които влизат в състава на държавата Соломонови острови.

Те лежат около 400 km югоизточно от архипелага Соломонови острови. На юг от островите Санта Крус е архипелагът на Вануату и островите се числят като част от екорегиона на Вануатската дъждовна гора.

Най-големият остров в групата е Нендо (505.5 km2, най-висок връх – 549 m, население – над 5000), следван от Ваникоро (който всъщност е два острова, Бани и малкия му съсед Тевай – 173.2 km2, население – 800) и Утупуа (69.0 km2, най-висок връх – 380 m, население – 300).

Островите Санта Крус са на по-малко от 5 милиона години и са образувани вследствие от подпъхването на Индо-австралийската тектонска плоча под Тихоокеанската плоча. Те са съставени предимно от варовик и вулканична пепел.

В географско отношение островите са част от Меланезия, но на тях живеят и полинезийски
общности. Лата, намиращ се на о. Нендо, е най-големият град и столицата на една от провинция Темоту на държавата Соломонови острови. Най-високата точка на островите е на о. Ваникоро – 924 m.

Вижте също 
 Меланезия

Архипелази в Тихия океан
Механика

Механиката е един от основните раздели на физиката, който най-общо се занимава с изучаване на движението на материалните тела.

Дялове на механиката 
 Кинематика – раздел, изучаващ геометричните свойства на движението на телата без да се отчита тяхната маса и действащите им сили. Кинематиката изследва способите за описване на движението и връзката между величините, които го характеризират.
 Динамика – раздел, изучаващ взаимодействието между телата при механичното им движение.
 Статика – изучава условията на равновесие на материалните точки или техните системи, намиращи се под въздействие на сили.
 Класическа механика – изучава законите на движение на макроскопични тела със скорости, значително по-ниски от тези на светлината.
 Квантова механика – изучава законите на движение на микроскопичните тела (частици на субмолекулярно ниво).
 Релативистична механика – разглежда законите на механичното движение на телата при скорости, сравними с тези на светлината във вакуум.

 Механика на флуидите – изучаваща движението и равновесието на газове, течности и деформируеми твърди тела. В механиката на флуидите веществото се разглежда като непрекъсната среда, като се пренебрегва неговия молекулярен/атомен строеж, и счита за непрекъснато и еднакво по свойства в различните посоки разпределението на всички характеристики, като плътност, напрежение, скорост на частиците и т.н. Механиката на флуидите се подразделя на хидродинамика, газова динамика, теория на пластичността и др.
 Биомеханика – интердисциплинарна научна област, в която се извършват теоретични и експериментални изследвания на механичното поведение на живи системи.

Дялове на механиката с практическа насоченост 
Съпротивление на материалите, практически насочен дял, занимаващ се с устойчивостта и деформируемостта на материалните обекти, детайли, съоръжения и машини. Основните обекти на изучаване са гредите и пластините, за които се установяват съответните методи на изчисление на якост и устойчивост при въздействие на статични и/или динамични натоварвания. Съпротивлението на материалите се базира на законите и изводите на теоретичната механика, а също така отчита и способността на материалите за деформация по въздействие на външни и вътрешни сили.

Друг практически раздел е механика на тела с променлива маса, изучаващ движение на тела, чиято маса се променя с течение на времето, в резултат на отделяне или присъединяване на материални частици. Такива задачи възникват при движението на ракети, самолети, небесни тела и др.

Източници
Дейна Скъли

Дейна Катрин Скъли е въображаем персонаж в телевизионния сериал „Досиетата Х“, въплъщаван от актрисата Джилиан Андерсън. Скъли е лекар и агент на ФБР, партньор на агента Фокс Мълдър.

Биография 
Тя е римокатоличка, която често изпада в морални дилеми и е доста по-скептична от Мълдър, дори напук на очевидно доказателство. Завършила е специалност физика в университета Колидж Парк, Мериленд.

Скъли има по-голям брат, Бил, по-голяма сестра, Мелиса, и по-малък брат (който никога не се е появявал на екрана), Чарлз. Родителите ѝ са Маги и Уилям.

Също като Мълдър, работата отнема голяма част от живота ѝ и рядко прекарва време с приятели. Скъли има известни познания по немски, носи малко разпятие на врата си и има малка татуировка на гърба. Притежава куче, Куикуег, което носи името на герой от Моби Дик и бива изядено от мистериозно същество в 22 епизод от трети сезон. След като бива отвлечена във втори сезон от извънземните, Скъли не може да има деца, но все пак тази ѝ способност се връща и тя ражда в края на осми сезон.

В българския дублаж на сериала Скъли се озвучава от Ани Василева, както и в тези на първия филм, „Досиетата Х: Искам да повярвам“ и минисериала, Даниела Сладунова в този на bTV на първия филм, и от Цветослава Симеонова в дублажа на Андарта Студио на първия филм.

Външни препратки 
 Дейна Скъли в X-Files Wikia

Източници 

Герои от Досиетата Х
Модерн

Модерн е стил в изкуството от втората половина на 19 в. Залегнал както в илюстрацията, така и в архитектурата, този стил е характерен с декоративното си украшателство изразено в характерни декоративни елементи (както например в рококо) – разгърнати розетки и спирали, наситени с флорални мотиви.

В изкуството 
Модерн е стил на ритмичната линия, свободния линеен рисунък и има много общо с художествените възгледи на дорафаелитите. Линията има голяма роля в декоративните задачи, явявайки се като израз на динамично или ефирно плавно движение. Стилът покровителства формите на украшателството и като най-характерна такава – пълзящата по фасадата на сградата украса с мотиви от растителния и животински свят.

Голям принос в развитието на стила има Ван де Велде, който разглежда линиите именно като израз на динамика и ги схваща предимно като криви (от където се поражда концепцията за ластарите на ар нуво малко по-късно). За него такива именно са линиите и формите на природата, отразяващи жизнения ритъм на органическия свят.

Модерн оказва голямо влияние (в Англия наред с „Изкуства и занаяти“) върху ар нуво и особено върху виенския сецесион, проявен особено в декоративните работи, при които абстрактната линия се съчетава с формите на природата. Оказва влияние също така върху немския експресионизъм (силно поруган в условията на нацистка Германия), сюрреализма, както и в някои отделни работи на абстрактното изкуство от втората половина на миналия век.

 Вж. още: Николай Труфешев. Монументалните изкуства и архитектура в България. София, 1968

В балета 
Модърн данс е стил в танца.

Стилове в изкуството
Оуен Барфийлд

Оуен Барфийлд (, 1898 – 1997) е виден британски философ, писател, поет и критик, член на обществото на инклингите, силно повлиян от антропософията. Работил е и като адвокат.

Библиография 
 The Silver Trumpet novel. (1925)
 History in English Words (1926)
 Poetic Diction: A Study In Meaning (1928)
 Romanticism Comes of Age (1944)
 Greek Thought in English Words (1950) essay in: 
 This Ever Diverse Pair (1950)
 Saving the Appearances: a Study in Idolatry (1957)
 Worlds Apart: A Dialogue of the 1960s (1963)
 Unancestral Voice (1965)
 Speaker's Meaning (1967)
 What Coleridge Thought (1971)
 The Rediscovery of Meaning and Other Essays (1977)
 History, Guilt, and Habit (1979)
 Review of Julian Jaynes, The Origin of Consciousness in the Breakdown of the Bicameral Mind (1979) essay in: 
 Language, Evolution of Consciousness, and the Recovery of Human Meaning (1981) essay reprinted in „Toward the Recovery of Wholeness: Knowledge, Education, and Human Values“, p. 55 – 61.
 The Evolution Complex (1982) essay in 
 Introducing Rudolf Steiner (1983) essay in 
 Orpheus verse drama. (1983)
 Listening to Steiner (1984) review in 
 Reflections on C.S. Lewis, S.T. Coleridge and R. Steiner: An Interview with Barfield (1985) in: 
 Owen Barfield on C. S. Lewis (1989) G. B. Tennyson (ed.)
 The Child and the Giant (1988) short story in: 
 A Barfield Reader: Selections from the Writings of Owen Barfield (1990) G. B. Tennyson (ed.)
 A Barfield Sampler: Poetry and Fiction by Owen Barfield (1993) edited by Jeanne Clayton Hunter and Thomas Kranidas

Външни препратки 
  The Owen Barfield Society 

Английски писатели
Английски есеисти
Английски поети
Английски учени
Британски литературни историци
Британски литературни критици
Британски философи
Философи от 20 век
Християнски философи
Антропософи
Британски писатели фантасти
Писатели на фентъзи
Възпитаници на Оксфордския университет
Англичани в САЩ
Родени в Лондон
Мулион

Мулионът, наричан още „шпросна", е вертикален разделител на прозорец, неподвижна и неразделна чест от касата му. Изработван най-често от дърво, а така също и от камък и метал (включително и алуминий при съвременните типове прозоречна дограма), в зависимист от основния материал на прозореца.

При изработването на витражи парчетата стъкло се закрепват в рамка от олово с Н-образен профил със същото име.

Вижте също 
 Прозорец

Архитектурни елементи
Изящно изкуство

Изящното изкуство е дял на изкуството, обхващащ като понятие графиката, скулптурата, живописта и мозайката от изобразителните изкуства, а в общ изкуствоведски план – още музиката, поезията, красноречието и танца.

Творбите в изящното изкуство представляват картини, рисунки и скулптури, които могат да се видят и закупят от галерии. Поради високата им цена се купуват от сравнително малък кръг хора.

Разграничението на изящно и пластично изкуство се установява окончателно в средата на 18 век.

Вижте също 
 Пластично изкуство

Външни препратки 
 BulgarianFineArts.com  – онлайн галерия „Българско изящно изкуство“
Приложно изкуство

По същност, приложното изкуство е функционално, но и естетически издържано изкуство – като например мебелиерството, изделията от метал, текстила, дърворезба, часовници, някои от изделията на полиграфията, както и интарзията.

Приложни изкуства: текстил, керамика (вази, чаши, съдове), бижутерство, стенописи, мозайка.

Външни препратки 
 Портал за изящни и приложни изкуства
Декоративно изкуство

Декоративното изкуство е дял на пластичните изкуства, представляващ всяко приложно изкуство с оформителски функции в ансамблово пространство (интериор, екстериор).

Като понятие включва:
 декоративна живопис и скулптура,
 мозайка,
 стъклопис,
 резба върху различни материали,
 кован метал,
 декоративни тъкани,
 сценография,
 ландшафтна украса,
 площадна и улична украса,
 флористика и др.

За разлика от приложното изкуство произведенията на декоративното изкуство нямат непосредствено утилитарно значение.

Пластични изкуства
Ектор Гимар

Ектор Жермен Гимар () е френски архитект и дизайнер на художествено стъкло и метал, работил в стил Ар Нуво.

Биография 
Роден е на 10 март 1867 година в Лион, Франция. Учи в „Школа за изящни изкуства“ в Париж от 1882 до 1885 година, където се запознава с архитектурната теория на Йожен Виоле льо Дюк. За успехите си е награден с пътешествие до Белгия и Англия. В Брюксел се запознава с творчеството на Виктор Орта, което му оказва голямо влияние.

Произведенията му придобиват огромна популярност в началото на 20 век и са в основата на типичния за периода стил известен във Франция като Ар Нуво. Сред най-емблематичните му творби са спирките на метрото във френската столица. Заради авангардния дизайн множество парижани от онова време се обявяват за премахването на тези спирки, но днес едва ли някой може да си представи Париж без тях.

Умира на 20 май 1942 година в Ню Йорк на 75-годишна възраст.

Основни произведения 
През 1898 г. построява жилищна сграда, наречена „Замък Беранже“, намираща се в Париж (на адрес: Castel Béranger, Rue Jean de la Fontaine, Paris 16, Paris, France), която го прави известен.

От този момент се появяват много поръчки, които той изпълнява в стил модерн, спазвайки идеите си за хармония и непрекъснато движение. Така самостоятелно създава ескизи на мебели за интериори за построените от него сгради. През 1909 година строи „Отел Гимар“ за подарък на своята богата американска съпруга.

Създател на мебели

Външни препратки 
   Le Cercle Guimard
  Ектор Гимар в Lartnouveau.com
  Ектор Гимар в Art-nouveau-around-the-world.org

Френски дизайнери
Френски архитекти
Ар нуво
Французи в САЩ
Родени в Лион
Починали в Ню Йорк
Минарди

Минарди е отбор от Формула 1.

Основан е през 1979 година от Джанкарло Минарди. Дебютира във Формула 1 през 1985 година в състезание за Голямата награда на Бразилия. Минарди е малък тим. През 2005 година чества 20 години във Формула 1.

След финансов колапс, през 2001 година Минарди е закупен от Австралийския бизнесмен Пол Стодарт. Той веднага се заема да стабилизира финансово тима и успява да го задържи във Формула 1.
Джанкарло Минарди остава на почетна мениджърска длъжност.

През ноември 2005 година тимът е закупен от австрийската компания за тонизиращи напитки – Ред Бул и пилота от Формула 1 и директор на БМВ Моторспорт – Герхард Бергер
като втори тим на компанията във Формула 1.

На 30 януари 2006 година, Джанкарло Минарди си връща правата върху името и започва да се състезава с тима в сериите „Euro Formula 3000“.

Външни препратки 
Минарди Ф1

Вижте също 
 Формула 1
 Пилоти от Формула 1

Минарди Ф1
Автомобилен спорт в Италия
Плацентни

Плацентните (Placentalia, Eutheria) са инфраклас на Бозайниците от царството на животните. Заедно с торбестите образуват подклас Theria.

Те са развили специален орган – плацента за снабдяване на ембриона с кислород и храна. Това им позволява да раждат достатъчно едри и развити малки. Бременността им е продължителна и зародишите се развиват в матка. Този подклас обединява повечето живеещи днес бозайници. Температурата на тялото им е постоянна. Заедно с птиците са доминиращи животни на сушата, във въздуха и до голяма степен във водата. Имат сложно поведение и устройство. В зависимост от устройството им плацентните бозайници се делят на много разреди.

Разпространение 
Плацентните бозайници населяват всички континенти с прилежащите им острови и всички океани и морета. Много диви видове са пренесени от човека на континенти, в които те никога не са съществували – камили, зайци, лисици в Австралия, капибара във Франция. В Азия, Европа и Африка е извършено одомашняване на повечето от известните днес домашни животни използвани както със стопанска цел така и като домашни любимци. По-късно в периода на великите географски открития одомашнените животни съпътстват и човека като по този начин населяват всички континенти.

Класификация 
Инфраклас Плацентни
 †Bobolestes
 †Juramaia
 †Montanalestes
 †Murtoilestes
 †Prokennalestes
 †Cimolesta
 Placentalia
 Надразред Xenarthra – Непълнозъби
 Надразред Afrotheria
 Boreoeutheria
Чепино

Чепино може да се отнася за:

 село Чепино – Област Перник;
 Чепино — квартал на Велинград.

Както и за:
 Чепинска котловина – котловина в Западните Родопи;
 Чепинска седловина – седловина в Антарктика.
Пасифик

Пасифик може да се отнася за:
 Тихи океан
 Пасифик (град) - град във Вашингтон, САЩ
 Пасифик (окръг) – окръг във Вашингтон, САЩ
 Пасифик (кораб) - параходен кораб с дървен корпус и гребни колела. Потъва на 23 януари 1856 г.

Култура 
 Пасифик (минисериал) – минисериал за действията на САЩ в Тихия океан през Втората световна война
Еркер

Еркерът ( – „балконче“), наричан още надпуск, е архитектурен елемент, част от етаж на сграда, издадена извън площта на долния етаж. Обикновено запазва функциите си като част от етажа и съответно е остъклена в различна степен.

Еркерът е характерен за българската възрожденска архитектура, където най-често се поддържа от подовия гредоред, от прави или извити наклонени дървени конзоли. Чрез еркерите се компенсирала неправилността на геометричната форма на застроения парцел като се оформят правилно горните етажи, увеличава се етажната площ, разнообразява се фасадното оформление.

Еркерът подсилва архитектурното въздействие на отделната сграда, на улицата, на ансамбъла. Разнообразни образци на еркери има запазени в Пловдив, Русе, Копривщица, Трявна, Велико Търново, Панагюрище, Карлово, Тетевен и др. Пример за еркерна конструкция в по-съвременната архитектура е сградата на Българското национално радио (арх. Георги Стоилов, проект 1971 г.).

Архитектурни елементи
Сексуална ориентация

Сексуалната ориентация е една от четирите съставни части на сексуалността и се отличава с постоянно емоционално, романтично, сексуално или чувствено привличане към индивиди от определен пол. Другите три съставни части на сексуалността са: биологичният пол, половата принадлежност (психологическата принадлежност към определен пол) и социално-половата роля (придържане към културните норми определящи женското и мъжко поведение).

Известни са шест типа сексуална ориентация:
 Асексуалност
 Бисексуалност
 Моносексуалност (автомоносексуалност)
 Пансексуалност
 Хетеросексуалност
 Хомосексуалност

Не съществува единно мнение по въпроса дали половата ориентация е вродена или придобита, но в общия случай при формирането и влияние могат да окажат множество фактори – хормонални, генетични, конституционални, социални и чисто психологически. Тя се отличава от сексуалното поведение, тъй като засяга чувствата и самоопределянето. Човек може и да не показва своята сексуална ориентация в поведението си или да поддържа поведение, несъответстващо на реалната му ориентация.

Вижте също 
 Сексуалност

Външни препратки 
  Архив по сексология на Магнус Харшфелд в Хумболтовия университет, Берлин 
  the Sexuality Information and Education Council of the United States
  Въпроси и отговори за сексуалната ориентация в сайта на Американската асоциация по психология
  Lesbian, Gay, Bisexual Concerns в сайта на Американската асоциация по психология
  Parents, Families & Friends of Lesbians & Gays (PFLAG)
  The National Gay and Lesbian Task Force
  National Youth Advocacy Coalition
  За престъпленията от омраза
Атлант (архитектура)

За титана Атлас вижте статията Атлас.
Атлантът (от гръцки Атлас, по името на митологичния титан Атлас от древногръцката митология) в изкуството е скулптурна мъжка фигура, служеща като колона, подпираща издадени архитектурни части: балкон, навес над портал или еркерна част от етаж. Пред порта обикновено се поставят по два атланта.

Традицията да се поставят атланти идва от древногръцкото изкуство, но става популярна едва в ново време.

Източници 

Архитектурни елементи
Аваруа

Аваруа () е главен град и административен център на самоуправляващата се територия Кук, асоциирана към Нова Зеландия. Името му означава „Две пристанища“. Градът се обслужва от международното летище Раротонга и пристанище Аватиу. От пристанището се изнася копра, перли и плодове. В града има клон на Южния Тихоокеански университет и библиотека.

Населението на окръг Аваруа е 4906 (преброяване от 2016 г.)

Селището е разположено на северното крайбрежие на остров Раротонга. Областта Аваруа е разделена на 19 тапере (подокръг).

Климат 
Аваруа има екваториален климат според климатичната класификация на Кьопен с високи температури и валежи през цялата година. През февруари 2005 г. тропически тихоокеански циклон нанесе значителни щети на града.

Икономика 

Парична единица е новозеландски долар.

Най-важно перо в икономиката е туризмът, който се развива с гигантски темпове в региона.

Изградени са предприятия за преработка на риба, натурални сокове и първична обработка на селскостопански продукти, предимно банани, маниока, батати и ананаси.

Има модерно пристанище, отлично е развита шосейната мрежа и модерно международно летище.

Любопитни факти 
Кратер на Марс е кръстен на Аваруа .

Източници 

Острови Кук
Столици в Океания
Градове на Тихия океан
Анри Барбюс

Анри Барбюс () е френски романист и журналист. Той става известен със своя антивоенен роман „Огънят“ (Le Feu), издаден през 1916 г. В основата му стоят преживяванията на Барбюс по време на Първата световна война. Книгата показва растящата му омраза към милитаризма. За „Огънят“ Барбюс печели наградата „Гонкур“.

По-късните му произведения като Manifeste aux Intellectuels показват по-ясно заявена революционна позиция. През есента на 1925 г. той създава и лично оглавява „Комитет за защита на жертвите от фашизма и белия терор в балканските държави“. Освен него в комитета влизат видния френски общественик Жан Вилар и белгийската общественичка Поле Лами. Получила всеобщата подкрепа на прогресивната европейска общественост, анкетната комисия посещава България, Румъния и Югославия и въпреки яростното противодействие на полицията в тия страни вижда със собствените си очи нечуваните страдания на народа. След завръщането си членовете на комисията развиват активна публична дейност в защита на пострадалите от белия терор. Анри Барбюс написва потресаващата документална книга „Палачите“, а Жан Вилар публикува книгата „За това което видях в България“, наситена с органическа ненавист към българския фашизъм и открита симпатия към българския народ.

Произведения 
 1908 – L'enfer (Адът, роман)
 1912 – Meissonier (биография)
 1916 – Le feu (Огънят, роман)
 1921 – Le couteau entre les dents (Ножът между зъбите ми, роман)
 1923 – Esperantista Laboristo („Работникът есперантист“, статия в списание)
 1930 – Manifeste aux intellectuels (роман)
 1936 – Staline: Un monde nouveau vu à travers un homme (Сталин, биография)

За него 
 Jean Relinger, Henri Barbusse écrivain combattant, Presses universitaires de France, 1994.
 Philippe Baudorre, Barbusse, Le Pourfendeur de la Grande Guerre, Paris, Flammarion, Grandes Biographies, 1995.
 Jean Sanitas, Paul Markides, Pascal Rabate, Barbusse La passion d'une vie, Valmont, 1996.
 Horst F. Müller, Henri Barbusse: 1873-1935; Bio-Bibliographie. Die Werke von und über Barbusse mit besonderer Berücksichtigung der Rezeption in Deutschland. - Weimar, VDG, 2003.

Външни препратки 

 

Френски романисти
Френски журналисти
Френски биографи
Носители на награда Гонкур
Френски комунисти
Френски военни дейци от Първата световна война
Френски есперантисти
Хора от Ил дьо Франс
Починали в Москва
Погребани на Пер Лашез
Починали от пневмония
Дива котка

Дивата котка (Felis silvestris) е дребен хищник от семейство Коткови (Felidae). Размерите ѝ са малко по-големи от тези на произлязлата от нея Домашна котка. Разпространена е в Европа, Предна и Средна Азия и Африка.

Тялото ѝ е здраво и набито, покрито с гъста козина. Дължината ѝ е от 45 до 80 cm (91), височина до 43 cm, опашка 29-34 cm, тегло от 3 до 8 кг. Живее в скалисти или гористи местности и се храни с дребни бозайници, като гризачи и зайци. Известни са и случаи на нападение над по-млади сърни и кози. Предпочита да ловува нощем и избягва срещите с хора, поради което са много редки случаите на прякото ѝ наблюдение в природата.

Дивата котка е териториално животно и както повечето си роднини в семейство Котки избягва компанията на себеподобни извън размножителния период, който е два пъти годишно (пролет и есен). След около два месеца бременност женската се усамотява в някоя скришна хралупа на дърво и ражда от три до шест малки, които кърми около четири месеца. Малките се раждат слепи и безпомощни, също като при домашната котка. В наши дни дивата котка се е превърнала в сравнително рядко животно, тъй като домашните котки и хората я изместват от биотопа, който традиционно обитава.

Подвидове 
 Felis silvestris silvestris – Европейска дива котка
 Felis silvestris lybica – Африканска (либийска, нубийска) дива котка
 Felis silvestris cafra – африканските диви котки на юг от Сахара
 Felis silvestris ornata – Азиатска (степна) дива котка
  Felis (silvestris) bieti – Китайска планинска котка, считана за отделен вид
 Felis silvestris catus – Домашна котка

Източници 

Котки
Фауна на Афротропическата област
Фауна на Палеарктика
Фауна на Индо-Малайската област
Маргай

Дългоопашатата котка (Leopardus wiedii), известна повече като маргай, е дребен хищник от семейство Коткови разпространен в горите на Централна и Южна Америка с повече от десет подвида.

Физическа характеристика 
Котките маргай наподобяват оцелота, но са по-дребнии (45 – 80 см дължина), главата спрямо тялото им е по-малка и опашката е по-дълга (33 – 51 см). Тежи между 3 и 9 кг. Освен това шарките, особено на опашката, са по-различни. От друга страна за разлика от оцелота живеят изключително по дърветата и рядко слизат на земята, заради което се наричат още дървесни оцелоти. Заедно с димния леопард това са единствените котки способни да извият глезени (до 180°), за да обхванат ствола на дърво и да слязат с главата надолу. Маргаят може дори да виси само на една лапа.

Начин на живот и хранене 
Маргаят е потаен, нощен и самотен хищник обитаващ най-затънтените части на дъждовната гора. По дърветата лови катерици, опосуми и дребни маймуни, птици, гущери и дървесни жаби.

Природозащитен статус 
Поради потайния му начин на живот е трудно да се определи неговата численост и за да не се избива заради ценната си кожа, е вписан в Червения списък на световнозатрашените видове на IUCN.

Източници

Външни препратки 
 Дългоопашатата котка в ITIS 

Южноамерикански котки
Фауна на Неотропическата област
Панчатантра

Панчатантра (на деванагари: पञ्चतन्त्र, „Пет принципа“) е санскритски сборник от поучителни истории. Най-вероятно историите в нея са донякъде преразкази от будистки текстове. Предполага се, че творбата е написана от Вишнушарман около 200 пр.н.е. Първоначално е замислена като ръководство за висшестоящи, учейки ги как да водят политика чрез аполози и басни с животни. Разказите са написани най-вече в стихотворна форма.

Книгата се състои от пет подкниги (от където идва и наименованието ѝ: panch – пет, тантра – книга, ето защо се нарича още „Древноиндийското петокнижие“).

Откъси 
Парите при пари отиват,
тъй както слонът търси слон.

Бедняка, осъмнал на пазара,
събужда само своя стон.

От словото се ражда слово,
а името – от имена.

Така и зърното отново,
се ражда от зърна.

Макар и вкъщи да са се родили,
вреда ни носят мишките, и страх.

Към котките оставаме ний мили,
защото полза имаме от тях.

Наука, кон, жена, сребро,
мъж, слово или лютня стара,
донасят зло или добро –
в зависимост от господаря.

Какво е вятърът за вейките зелени?
Щом духне – те се свеждат изведнъж.

А колко дъбове е виждал повалени…
Могъщият се бори само със могъщ!

За болестта е нужен лекар,
съветник – за раздора.

За всяко нещо в тоя свят си има хора.

Каквото през деня човекът
желае, вижда и твори,
такова нещо по привичка
дори насъне го гори.

Щом враговете ти са много,
ще стигнеш трудно до победен вик.

И както да се виела змията,
изгризали я мравките за миг.

За да постигнеш свойта цел,
дела са нужни, не мечти.

Лъвът щом спи, в устата сънна
газелата не ще влети.

Източници 

Индуистки книги
Санскритска литература
Арабска литература
Персийска литература
Сборници
Басни
Гарван

Гарванът (Corvus corax), познат още и като гарван гробар, е едра чисто черна птица от семейство Вранови (Corvidae), разред Врабчоподобни (Passeriformes). Среща се по цялата територия на Северното полукълбо, включително и в България. Гарванът е най-широко разпространената вранова птица. Разпознати са най-малко осем подвида с малка вариация във външните характеристики, въпреки че нови изследвания показват значителни генетични различия между популациите от различни региони. Гарванът е една от двете най-едри вранови птици заедно с Corvus crassirostris и вероятно е най-тежката врабчоподобна птица. Възрастните птици имат средна дължина от 63 cm и маса от 1.2 kg. Може да живее до 21 години на свобода.

Общи сведения 

Дължината на тялото му е от 54 до 78 cm, размахът на крилете от 100 до 130 cm. Теглото му достига до 1,6 kg. Има широки и дълги крила с добре развити „пръсти“ на маховите пера и относително дълга опашка. Главата му изглежда едра поради четинестите пера по гърлото. Клюнът е масивен и ъгловат. Тялото на възрастните гарвани е оцветено черно с виолетов и син блясък.

Оперението е изцяло черно, клюнът и краката също. Има клиновидни опашни пера. Познава се и по перата точно под клюна.

В полет лесно се различава, защото е изцяло черен и е доста по-едър от сивата врана. Въпреки размерите си, лети акробатично – изпълнява падащи и премятащи се фигури, особено при брачния полет напролет.

Гласът му е характерното за семейството грачене, като при него е дълбоко и грубо или типичното „коррк...коррк“.

Не е общителен, по-често се вижда по двойки, но макар и рядко се събира на ята.

Разпространение 
Повсеместно разпространен в Европа, Азия, Северна Америка и Северна Африка, но никъде не е многоброен. Живее предимно в планините на значителна височина. В България е рядък вид и е включен като защитен вид в Червената книга.

Начин на живот и хранене 
За разлика от други представители на семейството, той е самотник и може да се види най-често по двойки или в изключително редки случаи на малки ята. Всеяден, храни се предимно с мърша и дребни животни, но също така обича и насекоми, червеи. Ако му се наложи се храни и с плодове. В природата изпълнява, редом с лешоядите, ролята на санитар. В някои случаи се изявява като активен хищник и напада дребни птици и бозайници (зайчета, плъхове, къртици и др.).

Размножаване 

Гнезди в непристъпни скалисти местности, като малките се задържат сравнително дълго време с родителите си и образуват в тези случаи малки семейни ята. Гнездото, когато е построено на дърво, е на значителна височина. Снася 3 – 7 светло синьозелени яйца, напръскани с кафеникави петънца. Техните размери са 46х33 mm.

Мътят около 20 – 23 дни, като някои от сведенията сочат, че мъти само женската, а според други – и двамата родители. Малките се излюпват голи и безпомощни, но след около месец и половина вече са достатъчно развити и напускат гнездото. Достигат полова зрялост на 3 години.

Допълнителни сведения 
Притежава завидни умствени способности, може да брои, има добра памет, известни са случаи и на заучаване на думи.

Източници 

Врани
Фауна на Палеарктика
Фауна на Неарктика
Фауна на Индо-Малайската област
Аллах Акбар

Аллах Акбар (), съкратен вариант на „Аллах Акбар мин кули шай“, е израз на арабски, който означава „Бог (Аллах) е по-велик от всичко“.

Този израз често се използва в арабския свят – когато някой е радостен, по време на демонстрации, битки и бунтове и при големи празници. Той се употребява и по време на всяка молитва – 5-те задължителни, установени от Корана, както и свободните молитви по всяко време на деня.

Аллах Акбар е национален девиз на Ирак и присъства върху знамето на държавата. Това е и името на химна на Либия. Фразата може да бъде открита и на зелените ленти на националния флаг на Иран.

Означава също Алах е най-висок (голям) в пантеона на идолите.
(Велик означава голям).

Ислям
Арабски думи и изрази
Намаз
Фурие

Фурие може да се отнася до:

 Жозеф Фурие (1768-1830) – френски математик и физик
 Франсоа Мари Шарл Фурие – френски социалист-утопист
Универсална религия

Универсалната религия е масово разпространена система от знания (религия), даващи отговори на важните въпроси за целта и смисъла на съществуването. По правило универсалната религия изисква спазването на комплекс от морални норми и религиозни практики, организирана е като обществена институция (църква, монашески ордени) и е отворена за нови членове без ограничения (етнически, кастови и др.).

Универсални религии:

 Монотеистични религии
 Християнство
 Юдаизъм
 Ислям
 Зороастризъм
 Будизъм
 Китайски етично-религиозни системи
 Конфуцианство
 Даоизъм

Жизнен цикъл на универсалните религии 
Големите империи от античността създали удобни комуникации за своите армии и за нуждите на икономиката и търговията. Стандартизацията на писмеността и официалния имперски език (или няколко езика), сухоземните и морски пътищата направили възможно бързото разпространение на идеи. Възникнали и се разпространили универсалните религии.

Когато империите остарели и се разпаднали, религиите останали обединяващи културни структури на обществото. За обществата, доминирани от универсалните религии, е характерно духовно единство за цялата им зона на влияние, докато политически те често са разпокъсани и бързо се феодализират.

Тези общества стимулират разпространението на писмеността и образованието до много по-широки обществени слоеве (за целите на религията и нейните институции) спрямо предходните общества. Така непряко те подпомагат разпространението на големите съвременни езици (единственото изключение, за което си струва да се спори, е китайският език).

Епохата на съществуване на тези общества следва упадъка на големите държави от древността и предхожда модерната епоха. В този смисъл те могат да бъдат наречени средновековни общества, въпреки че периода на съществуването им не винаги съвпада с Европейското средновековие.

С навлизането в модерната епоха универсалните религии губят монопола си над културния живот на обществото, но не изчезват. В периоди на благополучие и силна централна власт обществените елити опитват да ги заменят с модерни социални теории, но в периоди на слабост те отново заемат старите си позиции, осигурявайки културна идентичност на раздробената общност. В съвременния свят тази способност се демонстрира най-ярко от радикализацията на ислямските страни през периода след 1960 г.

Общества, доминирани от универсални религии 
 Зороастрийска Персия

 будистки
 Будистка Индия
 Китай
 Япония
 Тибет

 християнски
 Византийска империя
 Средновековна Европа

 Индуистка Индия

 мюсюлмански
 Арабски халифат
 Мюсюлманска Персия

 смесени
 Османската империя обединява православни, мюсюлмани и евреи.

Религия
Черна врана

Черната врана (Corvus corone) е средно голям представител на семейство Вранови (Corvidae), разред Врабчоподобни (Passeriformes). Много прилича по телосложение на Сивата врана (Corvus cornix), с която понякога са смятани за два подвида на един вид. За отбелязване е, че и двата вида обитават определени ареали, почти не припокриващи се един с друг. Дължината на тялото и е около 45–47 см, размаха на крилете — 93–103 см и тежи около 600 гр. Краката са и черни на цвят, добре развити и силни, може да ходи или подскача. Крилете също са силни и добре развити, полетът ѝ е плавен и ритмичен, със сравнително ниска честота на маховете. Гласът ѝ е характерното за враните грачене. Няма изразен полов диморфизъм. Окраската ѝ е монотонно черно. Понякога бива бъркана с Гарвана, който е значително по-едър и пропорционално с по-голям клюн. При полет опашните пера на Черната врана заемат ветрилообразна форма, а на Гарвана — клиновидна.

Разпространение 

Среща се в Западна Европа и по-голямата част от Азия, до Япония, не се среща в Индия, и Югоизточна Азия. В България не се среща. Обитава различни типове човешки поселения, в природата също можем да я срещнем в най-разнообразни местности, като единственото условие е сравнително недалеч да има достатъчно високи дървета или скали за отдих и гнездене.

Начин на живот и хранене 
Живее както поединично, така и по двойки, среща се и на ята. Живее в определени и добре развити социални структури. Чувства се еднакво добре в човешка близост и сред дивата природа. Ловува или си търси храната по земята и по дърветата. Храни се практически с всичко, въпреки че предпочита живата храна. Когато има възможност се проявява като хищник и напада дребни бозайници, птици, влечуги, земноводни. Храни се още с риба, насекоми, червеи, плодове, семена, остатъци от човешка храна.

Размножаване 
Моногамни птици. Двете птици строят заедно гнездото си по високи дървета, скали или човешки постройки, минималната височина на гнездото е 3 м. Гнездото е голямо от 30 до 70 см в диаметър и високо 20/40 см, отвътре е дълбоко около 10 см и широко около 20. Снася 3–6 бледи синьо-зеленикави, напръскани с кафяви петънца яйца с размери 43х31 мм. Мъти само женската в продължение на 18–21 дни, през това време мъжкия и носи храна. Малките напускат гнездото след около 5 седмици. И двамата родители хранят малките с животинска храна, като това продължава още дълго време след като са напуснали гнездото.

Допълнителни сведения 
Притежава завидни умствени способности, може да брои, има добра памет, известни са случаи и на заучаване на думи. Може да употребява и в някои случаи изготвя инструменти.

Източници 

Врани
Фауна на Палеарктика
Чавка

Чавката (Coloeus monedula), наричана още обикновена гарга или само гарга, в някои райони на Северна България е известна като галица. Дребна птица, най-дребният и най-широко разпространен представител на семейство Вранови.

Описание 
С дължина от 34 до 39 см е един от средно големите видове в разред Врабчоподобни.

Без ясен полов диморфизъм. По-голямата част от оперението ѝ е черно или сиво-черно. Крайчетата на крилата са без „пръсти“. При възрастните и младите по-голямата част от главата и тялото са матово сажденочерни, а бузите, темето, тила и горната част на гърдите са светлосиви до сиво-сребристи. Ирисът ѝ е сивкавобял или сребристобял, като е единственият представител на рода извън австралоазиатския регион, който има тази особеност. При младите индивиди ирисът се откроява по-малко.

Има къс и масивен клюн.

Птицата е общителна, лети по двойки (мъжка и женска) или в по-големи групи, въпреки че двойките птици летят заедно вътре в ятото. Лети обикновено направо с по-чести махове от другите вранови.

Гласовита, обажда с металическо „чияк-чияк-чияк“ „кияк-кияк“. Изключително разнообразни звуци според настроението. Когато иска да заплашва прави хъскане издишвайки през ноздрите и щрака с клюн.

Разпространение 

Чавката е разпространена в много обширни области – от Северозападна Африка до практически цяла Европа, Иран, Северозападна Индия и Сибир. Живее в залесените степи, в гористите местности, в обработваемите земи, по крайбрежните скали и в селата и градовете.

Хранене 
Храни се най-вече с това, което намери на земята, но намира храна и по дърветата. Яде насекоми и други безгръбначни, зърна и семена на бурени, остатъци от храните на хората и изхвърлена на брега риба. Гледани в неволя могат да се хранят с храна за котки и кучета, както разкисната във вода така и суха. Имат изявено предпочитание към сготвената храна спрямо суровата (риба и пилешко).
Чавката се храни и с мърша.

Гнездене 
Обикновено гнезди на многобройни шумни колонии в кухините на дърветата, по скали или порутени сгради, а понякога и в гъсти иглолистни гори. Снася от 4–5 яйца, които мъти за около 17–18 дена, а на малките им порастват пера след около 30–35 дена.
Ако случайно по време на буря или при пролитане изпадне от гнездото пиле родителите, както и членове от ятото продължават да го обгрижват. При опит за вземане или нападение на изпадналото пиле семейството го защитава.

Популярни изрази 
В българския език е разпространен изразът „Чавка ми е изпила ума (акъла)“, т.е. „Съвсем съм оглупял“, а също така и подигравателния въпрос „Да не ти е изпила чавка акъла?“ като евфемизъм за „Много си глупав“ или „Обезумя ли?“.

Някои хора наричат с думата „чавка“ отметката, която се поставя пред позиция в неномерирани списъци.

Източници 

Врани
Фауна на Палеарктика
Сокол скитник

Соколът скитник (Falco peregrinus), по-слабо известен с наименованието торхъл, е едър и мощен сокол, срещащ се и по нашите земи. По време на лов соколът скитник е в състояние да достигне скорост от около 320 km/h, което го прави най-бързият представител на животинския свят. Според „Нешънъл Джиографик“, най-високата измерена скорост на сокол скитник е 389 km/h.

Физически характеристики 
Дължина на тялото 38 – 50 cm. Размах на крилете 83 – 113 cm. Маса 580 – 1000 гр.

При този вид има възрастов и слабо изразен полов диморфизъм. Възрастните отгоре са сиво-черни (стоманеносиви) с черни препаски на опашката; подобните на бакенбарди ивици са широки и черни – при подвида „peregrinus“ те преливат в белезникавите бузи, докато при подвида „brookei“ са контрастно очертани; гърлото е бяло, гушата – кремава; останалата долна част на тялото (гърдите, коремът и оперението по краката) е ръждивокафява с многобройни черни препаски; подкрилията са бели с фини черни препасчици. Женската е по-едра от мъжкия. При младите оперението и бакенбардите са кафяви, а опашката – с кремави препаски; отдолу перата са кремави с едри тъмнокафяви петна, които образуват надлъжни ивици; най-трудно те се отличават от младите на средиземноморския сокол в светла фаза, но обикновено различията са в по-светлото тяло отдолу.

Ловуване 
Лети бързо и мощно с типичните за соколите бързи и мощни махове на крилете, последвани от планиране. Ловува, като се спуска от високо (понякога до километър) с голяма скорост. Това е най-бързото същество на Земята – при пикиране може да развие над 320 km/h, а във филм на National Geographic е измерена скорост от 389 km/h. Напада всякакви птици с размери до 2 кг. Когато ловува, обикаля определен район на голяма височина, понякога от порядъка на километри. Избира определена жертва и атакува само нея. Атаката започва, когато птицата навлезе с летене в ловния периметър. Тогава соколът скитник започва да пикира и когато наближи, забавя леко скоростта и достига жертвата по типичен за соколите начин – „на игра“ се опитва да я перне с нокти и нарани. Когато това му се удаде и жертвата му падне на земята, я доубива пак по типичния за соколите начин с удар с клюна във врата. При изобилие на други видове плячка може да промени стила си на лов и да напада животни на земята и дори на дървета.

Биотоп 
Много разпространен вид, но никъде не многоброен. Балканите са редовно зимовище на този вид, въпреки че има и единични гнездови находища тук. Среща се в почти цяла Европа. Обитава проломи, дефилета и скални масиви от морското равнище до алпийски райони. При миграции и зимуване се среща и в други биотопи.

Защитен статус 
Соколът скитник е застрашен вид в България, включен в съответната категория в „Червената книга на република България“.

Бележки

Външни препратки 
 European Peregrine Falcon Working Group

Соколи
Жълтоклюна гарга

Жълтоклюната гарга (Pyrrhocorax graculus), наричана още хайдушка гарга, е средноголяма птица от семейство Вранови. Обитава високите части на планините и затова в някои езици е наречена алпийска гарга. Среща се и в България, където е включена в Червената книга защитен вид.

Описание 
Има стройно телосложение и сравнително дълъг жълт клюн. По-едра е от кос, дължината на тялото е 36-39 cm. Размахът на крилете е 65-74 cm. Теглото ѝ е 250-350 г.

Леко лети и отдалеч се чува нейният характерен звук „клиюу..клиюу“, доста звънко и силно и съвсем неприлично на граченето на другите птици.

Прилича на червеноклюната гарга (Pyrrhocorax pyrrhocorax), като и двата вида имат гладка черна перушина и червени крака. Както името подсказва обаче, те се различават по цвета на клюна. Има сравнително по-дълга опашка от червеноклюната гарга, крилете са по-къси, по-малко правоъгълни и с по-заоблени ъгли.

Разпространение 

Живее във високите планински части на Южна Европа - Алпите, Пиренеите, Балканите, Кавказ, както и в Атласките планини в Северна Африка. Среща се още в Централна Азия и Индия. Обитава варовикови скали и жредла.

Начин на живот и хранене 
Храни се по високопланинските ливади, често на големи ята. Яде насекоми, други безгръбначни и семена през лятото и дребни безкостилкови плодове или остатъци от храна край лифтовете през зимата.

Размножаване 
Гнезди в дупки по скални ниши, пукнатини и тераски, но винаги на недостъпно място. Край морето гнезди по издатините на стръмните крайбрежни скали. Гнездото е грубо, от клечки.

Снася 3-5 яйца от май до юли. Има едно люпило годишно.

Източници 

Pyrrhocorax
Фауна на Палеарктика
Сокерица

Сокерицата (Nucifraga caryocatactes) е средно голяма птица от семейство Вранови, разред Врабчоподобни, срещаща се и в България.

Обща характеристика 
Дължината на тялото ѝ е около 32 – 35 см, малко по-дребна от гугутка. Оперението ѝ е тъмнокафяво, изпъстрено с дребни бели петънца, с изключение на маховите пера. Окраската ѝ напомня на голям скорец. Човката ѝ е дълга заострена и силна.

Разпространение и биотоп 
Среща се в иглолистните гори на Европа и Азия, които в България обикновено се намират високо в планините. В северните райони в близост до полярния кръг е сравнително често срещана, като на юг ареалът ѝ е разпокъсан на островчета. По принцип се счита за северен вид и води уседнал начин на живот, но при особено сурови зими се случва ята от Сибир да мигрират към Източна Европа и Балканския полуостров. Предпочита борови гори, но макар и по-рядко, се среща в други типове иглолистни гори.

На територията на България е често срещан вид, главно високо в планините в иглолистни и смесени гори. Защитен от закона.

Начин на живот и хранене 
През лятото се храни с насекоми, дребни безгръбначни, гущерчета, жаби, яйца на други птици и малките им, които може да улови. През есента може да бъде намерена в долини и други закътани места, където растат лешници, бадеми и други костилкови култури. Разчупват бадемите и костилките на праскови и кайсии, захващайки ги с един крак, и с един два удара на човката спукват черупката. Силата на клюна им позволява да чупят лешници, захапвайки ги подобно на лешникотрошачка.

Когато попаднат на изобилие от храна, си приготвят складове. За целта изкопават дупка в земята и я запълват с лешници и други семена, които пренасят в гушата си. Когато има недостиг на храна се връща и открива склада, включително и под дебел пласт сняг. След като се нахрани, отново закрива дупката. В този период не са особено плашливи и често се приближават дори на метър до човек без да се обезпокоят. Екологичната ниша, която заемат, е сходна с тази на сойката в широколистните гори.

По време на гнезденето е много потайна и е почти невъзможно да бъде забелязана. Живее в гъстите корони на иглолистните дървета и се придвижва много ловко, захващайки се по клоните и стеблото на дърветата. Извън размножителния период често може да се срещне на открито.

Както повечето видове от семейство Вранови е интелигентна и съобразителна птица.

Размножаване 
Построява гнездото си много рано, обикновено през март. То се намира сред гъсти и сплетени клони на боровете и обикновено е труднодостъпно. Разполага го откъм слънчевата страна на дървото. Самото гнездо е доста добре изградено, средно дълбоко и тапицирано с меки материали. Мътят около 18 дни, като обикновено женската мъти нощем. Малките излитат след 21 – 28 дни.

Източници 

Сокерици
Фауна на Палеарктика