alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Ab urbe condita

Ab urbe condita или Anno Urbis Conditae: AUC или a.u.c. или a.u.) е латински израз и означава „от основаването на града“, като се има предвид Рим. Този израз е използван от римските историци за летоброене, за чието начало се е смятал 21 април 753 пр.н.е., тоест третата година след шестата Олимпиада.

Ренесансовите редактори понякога са добавяли AUC към римските ръкописи, които са публикували, създавайки фалшивото впечатление, че римляните често са обозначавали годините си чрез тази система. Съвременните историци използват AUC много по-често отколкото са го правели самите римляни.

Масовият метод за обозначаване на съответната година в древни времена бил чрез посочване на имената на двамата консули, които са управлявали в тази година. За отправна точка се е използвала и година на възкачване на император, особено по време на Византийската империя след 537 г. когато император Юстиниан настоява да се използва.

„Ab urbe condita“ се нарича и произведението на Тит Ливий (лат. Titus Livius) (около 59 пр.н.е. – 17 от н.е.), един от най-известните римски историци. Целият труд се е състоял от 142 книги, но от тях до нас са достигнали 35.

Бележки

Външни препратки 
  Новата година на римляните 
  Текстът на произвдението Ab Urbe Condita/От основаването на града, изисква регистрация
  Текстът на произведението Ab Urbe Condita

Римски календар
Латинска литература
Латински изрази
Исидор Севилски

Свети Исидор Севилски (;  ок. 560 – 4 април 636 г.) е архиепископ на Севиля повече от три десетилетия и има слава на един от най-великите учени от времето на Ранното Средновековие. Всички исторически писания за Испания, написани по-нататък в Средновековието, се основават на историческите трудове на Исидор. Той също помага много за приемането на астрологията в Средновековна Европа.

Биография 
Исидор е роден през 560 г. в Картахена, Испания. Произхожда по линия на баща си от старо римско аристократично семейство. Внук е по майчина линия на вестготски крал.

През 601 г. Исидор става епископ в Севиля. Бил е един от най-влиятелните политици на Вестготското кралство.

Най-известните негови произведения, които се използват за исторически извори са съчиненията му „История на кралете на готите, вандалите и свевите“, „За природата на нещата“ (De natura rerum) и „Етимологии“ (Etymologiae u Originum sive etymologicarum libri viginti). Последното е особено интересно, тъй като е подобно на енциклопедия и представя произхода и значението на важни термини и научни дисциплини като право, история, земеделие, математика, риторика, граматика. Освен това съдържа сведения за минерали, метали, земя и др., а има и схоластични разсъждения.

Умира на 4 април 636 година.

Издания 
 The Etymologies of Isidore of Seville. Tr. by S. A. Barney, W. J. Lewis, J. A. Beach, O. Berghof. With the collaboration of M. Hall. Cambridge: Cambridge University Press, 2006.
 Isidori Hispalensis Episcopi Liber Differentiarum [II]. Ed. by María Adelaida Andrés Sanz. Turnhout: Brepols, 2006 (Corpus Christianorum Series Latina, 111A).

Изследвания 
 Fontaine, J. Isidore de Seville et la mutation de l'encyclopedisme antique. – Cahiers d'histoire mondiale, 9, 1966, 519 – 538.
 Hillgarth, J. N. The Position of Isidorian Studies: A Critical Review of the Literature, 1936 – 1975. – Studi Medievali, 24, 3rd Series, 1983, 883 – 893.
 Henderson, J. The Medieval World of Isidore of Seville: Truth from Words. Cambridge: Cambridge University Press, 2007.
 Уколова, В. И. Античное наследие и культура раннего Средневековья. Конец V – середина VII века. М., ЛКИ, 2010.

Външни препратки 
  „История на готите“
  „История на вандалите“
  „История на свевите“
  „За природата на нещата“
  „Хроника“ 
  В.И. Уколова. Раждане на средновековния енциклопедизъм. Исидор Севилски
  В.И. Уколова. Исидор Севилски и неговото съчинение „За природата нещата“
  Католическа енциклопедия, 1913: 'Исидор Севилски'

Църковни отци
Християнски богослови
Испански философи
Испански светци
Испански римокатолически светци
Испански писатели
Архиепископи от 7 век
Християнски светци от VII век
Картахена
Енциклопедисти
Етимолози
Починали в Севиля
Юрист

Юристът (немски Jurist от латински) или правник (стар български стил), правист е лице, което се занимава с правни въпроси – изследва и изучава законодателството и юриспруденцията (правната теория и съдебната практика), както и нормотворчеството, с научна или практическа цел. Такъв човек може да практикува преподавайки Право (правна дисциплина (да бъде теоретик)), да практикува юридическа професия или да съчетава и двете. В наши дни юристът трябва да е завършил висше юридическо образование и да е придобил юридическа правоспособност.

Юридически професии 
Юридически професии са: адвокат, държавен съдебен изпълнител, нотариус, помощник-нотариус, помощник-частен съдебен изпълнител, държавен съдебен изпълнител, прокурор, следовател, съдия, съдия по впиванията, частен съдебен изпълнител, юрисконсулт и други.

Известни български юристи

Университетски преподаватели 
Известни български юристи – университетски преподаватели са: Венелин Ганев, Цеко Торбов, Стоян Данев, Йосиф Фаденхехт, Любен Диков, Константин Кацаров, Иван Апостолов, Петър Абрашев, Стефан Бобчев, Никола Долапчиев, Александър Кожухаров, Витали Таджер, Любен Василев, Петко Стайнов, Живко Сталев, Димитър Силяновски, Петко Венедиков, Стефан Баламезов, Александър Джеров и много други.

Юридическо образование 
За упражняване на юридическа професия се изисква придобито висше юридическо образование (със степен магистър), както и придобита юридическа правоспособност. Юридическо образование се придобива в юридическите факултети. В България има няколко юридически факултета, сред които най-старият е този на Софийския университет (1892 г.). Множество юридически дисциплини се изучават от 1920 г. и в Университета за национално и световно стопанство, а през 1991 г. е създаден и самостоятелен юридически факултет; като през същата година, е разкрита и програма (факултет) „Право“, в създадения тогава (1991 г.) Нов български университет. Право се изучава още в Пловдивския университет, Великотърновския университет, Югозападния университет, Варненския свободен университет, Бургаския свободен университет  Русенски университет и Академия на МВР.

Източници 

 
 
Право
Саброза

Сабро̀за () е град в провинция Вила Реал, Северна Португалия. Намира се на 9 km северно от река Дуро. Населението му е 1166 души, а това на едноименната община – 6361 души (по данни от преброяването от 2011 г.).

Саброза е родното място на мореплавателя Фернандо Магелан (1480 – 1521).

Източници 

Градове в Португалия
Списък на кралете на Португалия

Това е списък на португалските монарси от отделянето на Португалия от Кастилия през 1139 г. до обявяването на република на 5 октомври 1910 г. Включени са и графовете на Португалия преди отделянето от Кастилия.

Бургундска династия (1139 – 1383) 

 Междуцарствие 1383 – 1385'

Дом Авис 1385 – 1580

Междуцарствие

Хабсбурги (през испанската окупация)

Династия Браганса 1640 – 1910

Сакс-Кобург-Гота 

Хронологията продължава в президент на Португалия.

Източници

Вижте също 
 История на Португалия

Португалия, монарси
Афонсу V

Афонсу V (португалски: Afonso V o Africano; 15 януари 1432, Синтра – 28 август 1481, Синтра)) е 12-и крал на Португалия от 1438 до смъртта си.

Произход 
Най-голям син е на крал Дуарте(1391 – 1438) и на Елеонора Арагонска(1402 – 1445), дъщеря на краля на Арагон и Сицилия Фернандо I Арагонски (1380 – 1416) и на Елеонора д’Албуркерке (1374 – 1435).

Управление

Регентство 
Алфонсу е само на шест години, когато баща му умира от чума. Майка му Елеонора Арагонска става регент, но това не се харесва на населението на Лисабон. Започват бунтове в столицата на Португалия, които са потушени от чичото на Афонсу, Жуау.

Другият му чичо Педру, херцог Коимбра (1392 – 1449), обаче иска преразглеждане на решението за регентство. Резултатът е отменяне на регентството на кралицата-майка Елеонора в полза на Педру.

Самостоятелно управление 
От 9 юни 1448 г. Афонсу V започва да управлява Португалия сам, без помощта на регента, херцог Коимбра, но под влиянието на другия си чичо Афонсу I, херцог Браганса (10 август 1377 – 15 декември 1461), който му препоръчва да анулира всички мерки, предприети от Педру по време на регентството му.

През 1471 година пада Танжер и за да подчертае претенциите за северноафриканските територии, към своя титул Афонсу V добавя звание управител на Африка, за което и получава прозвището Африканец.

Борба за кастилския престол 
През 1474 година умира неговия зет, кралят на Кастилия Енрике IV (Кастилия). Афонсу V активно се включва в борбата за кастилския престол. Отначало претендира за ръката на принцеса Изабела (сестра на Енрике, впоследствие станала кралица), но тя отказва брак поради голямата разлика във възрастта им. По-късно Афонсу V се жени за дъщерята на Енрике IV, Хуана Белтранеха и започва да претендира отново за кастилския трон.

В битката при Торо през 1476 година, Португалия претърпява поражение от католическите крале, защитаващи получения кастилски престол. Афонсу V се отправя към Нанси, където безуспешно се опитва да привлече на своя страна френския крал Луи XI. Тежко преживявайки своето поражение при Торо, той даже обмисля да се отрече от престола и да не се връща в Португалия от Франция, и мечтае да извърши поклоннически поход до Йерусалим. На Луи XI се отдава да го уговори да се върне обратно.

По мирния договор Афонсу V напълно се отказва от претенциите си за кастилския престол, а Испания се отказва от претенциите си за Северна Африка.

Отричане от престола и смърт 
През 1477 година Афонсу V се отрича от престола в полза на сина си Жуау II, който скоро връща кралството на своя баща.

На 28 август 1481 година Афонсу V умира от чума в Синтра.

Брак 
1-ви брак: На 6 май 1448 г. Алфонсу V се жени за братовчедка си, дъщеря на чичо му Педру, Изабела де Коимбра (1435 – 1455).
 Инфант Жуан (29 януари 1451 – 1451)
 Инфанта Жуана (6 февруари 1452 — 12 май 1490), католическа светица
 Инфант Жуау ІІ (3 март 1455 — 25 октомври 1495), 13-и крал на Португалия (1481 – 1495).

Втори брак: През 1475 година с неговата племенница Хуана Белтранеха. От този брак няма деца.

Източници 

Монарси на Португалия
Дом Авис
Починали от чума
Сюлейман I (пояснение)

Сюлейман I може да се отнася за:
 Сюлейман I (1494-1566), султан на Османската империя
 Сюлейман I (Иран) (?), шах на Иран
Фламандски диалекти

Фламандски (Vlaams), за разлика от стандартния нидерландски, се наричат южните диалекти на нидерландския (западнофламандски, източнофламандски, брабантски, лимбургски), говорени в Белгия и съседните части на Холандия и Франция.

Фламандският език се отличава с малко по-различен изговор на някои звуци, той звучи по-меко и по-малко гърлено от холандския. Във фламандския някои думи са с по-различно значение от тези в литературния нидерландски, а други са характерни само за него и липсват в официалния речник.

Кралство Белгия е разделено официално от езикова граница на две области. На север от езиковата граница се намира областта Фландрия, където основната част от населението говори фламандски. На юг се намира областта Валония – в нея се говори френски.

Интересна е борбата между фламандския и френския език на територията на кралство Белгия. След създаването на държавата Белгия официален език е само френския, макар че преобладаващата част от населението е фламандскоговорещо. Сред по-издигнатите и богати слоеве от фламандското население се говори само на френски, като се пренебрегва майчиния език. По-привилегированото положение на френския се дължи до голяма степен на по-силното икономическо развитие на областта Валония, основано на въгледобивната промишленост.

От началото на 20 век, с изчерпването на находищата на въглища и западането на въгледобива във Валония и същевременно с икономическия подем във Фландрия (развитието на Антверпен като важен транспортен възел и др.), фламандският език заема своето подобаващо място и извоюва статута си на втори официален език в Белгия. Борбата за надмощие между двата езика довежда до развитието на силни сепаратистки движения, целящи отделянето на Валония и Фландрия в две самостоятелни държави. През 1958 г. Белгия започва промяна на конституционната си рамка, като създава 3 отделни общности, разделени по езиков критерий (нидерландски, френски и немски език), и 3 географски региона. От 1980 г. Кралство Белгия става федерална държава с широки правомощия на регионалните парламенти.

Източници 

Нидерландски език
Езици в Белгия
Фернанду

Фернанду I Прекрасни (порт. (португалски: Fernando I O Formoso) e 9-и крал на Португалияот 1367 г. до 1383 г.

Произход 
Той е вторият син на крал Педру I и втората му съпруга Констанца, дъщеря на писателя и политика Жуау Емануеле Кастилски – потомък на Фернандо III Кастилски (негов дядо)- и на Костанца Арагонска (1300 – 1327), дъщеря на краля на Арагон, Хайме II Арагонски.

Управление 

След гибелта през 1369 година на краля на Кастилия Педро I Жестоки, не оставя законни наследници, Фернанду се обявява за наследник на трона, защото по линия на своята майка се пада праправнук на крал Фернандо III. Претенции на португалския крал поддържат няколко крупни градове и част от феодалната аристокрация на Галисия, той сключва съюз с другия претендент – английския принц по кръв Джон Гонт, херцог Ланкастър, женен за дъщерята на убития крал Педро; както и с краля на Навара, Карл II Злия. Съгласно съюзния план, англичанинът получава кастилския трон, кралят на Навара – кастилските области Гипускоа и Алава, португалците Галисия.

Така Фернанду започва война със своя чичо Енрике II Трастамара за трона на Кастилия.

Бракове 
През 1371 г. Фернанду се отказва от Кастилския трон и обещава да се ожени за братовчедката си и дъщеря на Енрике II, Елеонора Трастамара. Брачният съюз не се осъществява, тъй като Фернанду вече има интимна връзка със съпругата на свой придворен – Леонора Телес де Менезеш.

Кралят успява да анулира този брак и през март 1372 г. се жени за Леонора. Същата година им се ражда дъщеря – Беатрис.

Деца 
От Леонора Телес де Менезеш:
 Беатриса Португалска (1373- 1412), кралица на Кастилия, жена на Хуан I Кастилски;
 Педру (1375 – 1380);
 Афонсу (19 – 23 юли 1382)
От своята незаконна сестра Беатрис:
 Изабела (1364 – 1395), дама де Визеу, графиня Норения.

Смърт и регентство 

Фернанду не оставя мъжки наследници, с него се прекъсва прекият клон на Бургундската династия.

След смъртта на Фернанду на 29.10.1383 г., Елеонора Телес става регент на дъщеря си Беатрис. Регентството не трае дълго, понеже португалските благородници не са съгласни със създалото се положение. Започва португалското междуцарствие.

Източници 

 Busk, M. M. (1833). The history of Spain and Portugal from B.C. 1000 to A.D. 1814. Baldwin and Cradock.
 Schäffer, Heinrich (1840). Histoire de Portugal: depuis sa séperation de la Castille jusqu'à nos jours

Монарси на Португалия
Хендрик Лоренц

Хендрик Антоон Лоренц () e холандски физик, изследвал електромагнитното излъчване и работил върху математическото му описание. През 1902 година получава Нобелова награда за физика заедно с Питер Зееман.

Биография 
Лоренц е роден на 18 юли 1853 година в Арнем, Холандия, в семейството на Герит Фредерик Лоренц (1822 – 1893) и Гертруда ван Гинкел (1826 – 1861). През 1862, след смъртта на съпругата, бащата се жени повторно за Луберта Хупкес. От 1866 до 1869 Хендрик посещава гимназия в Арнем. През 1870 година държи изпити по класически езици (необходими за кандидатстване в университет) и записва да учи физика и математика в университета в Лайден при професора по астрономия Фредерик Кайзер, който оказва решаващо влияние за професионалната му ориентация. След получаване на бакалавърска титла се завръща в родния си град, където започва да преподава математика в местната гимназия, продължавайки успоредно с преподаването и следването си в Лайден. През 1875 година защитава докторска дисертация при Питер Райке на тема „Относно теорията на отражение и пречупване на светлината“, където той доразработва електромагнитната теория на Джеймс Клерк Максуел.

През 1881 година се жени за Алета Катарина Кайзер, племенница на преподавателя си Фредерик Кайзер. Алета е дъщеря на Йохан Вилхелм Кайзер, професор по изящни изкуства, по-късно директор на националната галерия (Rijksmuseum) в Амстердам. Най-възрастната дъщеря на Хендрик и Алета също става физик.

В специалната теория на относителността преобразуването на координатите и времето на събитието при преход от една инерциална отправна система в друга се използват Лоренцовите трансформации (1904).

Умира на 4 февруари 1928 година в Харлем на 74-годишна възраст.

Вижте също 
 Лоренцови трансформации
 Свиване на Фицджералд-Лоренц
 Сила на Лоренц
 Формула на Лоренц-Лоренц

Външни препратки 
  Публикации на Хендрик Лоренц, History Of Science
  Теория на електроните, пълен учебен курс за Колумбийския университет (pdf)
 

Нидерландски физици
Носители на Нобелова награда за физика
Членове на Националната академия на науките на САЩ
Родени в Арнем
Арнем

Арнем () е град и община в Нидерландия, център на провинция Гелдерланд. Населението му е около 146 000 души (2009). Разположен е на река Рейн.

Побратимени градове

Личности 
 Родени в Арнем
 Хендрик Лоренц (1853 – 1928), физик
 Починали в Арнем
 Филип Сидни (1554 – 1586), английски поет

Външни препратки 
Официален сайт

Градове в Нидерландия
Харлем

Харлем () е град в Нидерландия, център на провинция Северна Холандия. Разположен е на 20 km западно от Амстердам, на река Спаарне. Населението му е 148 885 души (2009).

Харлем се споменава за пръв път през X век, а през XII век е вече укрепен град с резиденция на графовете на Нидерландия. През 1245 г. получава харта, която му е отнета през 1492 г., след като известно време е под контрола на въстанали селяни от Северна Холандия. През 1572 г., по време на Осемдесетгодишната война, Харлем е обсаждан в продължение на седем месеца от испанците, които избиват много от жителите му след превземането. След като през 1577 г. е превзет отново от нидерландските сили, начело с Вилхелм Орански, през XVII век градът преживява своя разцвет. Там се заселват много френски хугеноти и той се превръща във важен стопански и културен център.

През XVII век традиционните производства на Харлем (вълнен текстил и бира) са заменени от пренесените от хугенотите производства на коприна, дантели и дамаски. През XVIII век икономиката на града запада, но в края на XIX век отново е в подем с развитието на печатарството, корабостроенето, обработката на какао и шоколад и производството на машини, химикали и текстил.

От XVII век в околностите на града се развива интензивното производство на цветя, а и днес луковиците са важен експортен продукт.

Побратимени градове 
  Дарби, Великобритания от 1976 г.
  Оснабрюк, Германия от 1961 г.

Източници 
 

Градове в Нидерландия
Бели Искър (река)

Бели Искър е река в България, Рила, Софийска област – община Самоков, дясна съставяща на река Искър. Дължината ѝ е 28 km. Река Бели Искър се приема на начало на река Искър.

Река Бели Искър изтича от Канарското езеро (на 2270 m н.в.), северно от връх Реджепица (2677,8 м) в Рила. Тече в северна посока в дълбока долина със стръмни склонове и голям наклон. На 500 м северно от село Бели Искър, на 1047 m н.в. се съединява с идващата отляво река Черни Искър и двете реки образуват река Искър.

Площта на водосборния басейн на реката е 91 km2, което представлява 1% от водосборния басейн на река Искър.

Основен приток на Бели Искър е Прека река, вливаща се отляво на 1,4 km след язовир „Бели Искър“, по-надолу отдясно се вливат малките реки Люти дол и Тошов дол.

Пълноводието на реката е в периода от април до юли, а минимумът – от август до октомври. Подхранването е предимно снегово.

По течението на Бели Искър е разположено само село Бели Искър.

Водите на Черни Искър се използват за производство на електроенергия – язовир „Бели Искър“ (ВЕЦ „Бели Искър“) и водоснабдяване.

Вижте също 
 Списък на реките в България
 Списък на реките в България по водосборни басейни

Топографска карта

Източници 

Реки в България
Реки в Софийска област
Водосборен басейн на Искър
Обекти, наречени на Искър
Граф (пояснение)

Граф може да се отнася за:
 граф, благородническа титла
 граф (математика), абстрактен обект в математиката
 Граф (структура от данни)
 Щефи Граф, немска тенисистка
 Щефани Граф, австрийска лекоатлетка
Обикновен тис

Обикновеният тис (Taxus baccata), наричан също отровачка, е иглолистно дърво от семейство Тисови. Обикновеният (европейски) тис представлява голям, вечнозелен иглолистен храст или малко дърво от семейство Тисови. Известен е и с народното си наименование „отровница“, защото цялото растение, с изключение на арилуса (месестата плодоподобна обвивка на семената при семейство Тисови) е силно отровно. Най-често обикновеният тис достига около 10 – 20 м височина и дебелина на ствола около 2 – 4 м. Силноотровните листа на обикновения тис са тъмнозелени, плоски и копиевидни, във вид на иглички. Дълги са 1 – 4 см, с широчина 2 – 3 мм и са подредени спираловидно по клоните. Плодовете представляват видоизменени семена, чиято червена месеста обвивка (арилус) не е отровна и служи за привличане на птиците, които играят важна роля при разпространението на семената на тиса. Той е двудомно дърво, което в редки случаи (в Кавказ) може да достигне до 28 м височина, но често се развива като храст или малко дърво със сивокафява кора на стъблото. Листата са разположени гребеновидно в два реда в хоризонтална равнина, низбягващи по клонката. Отгоре са лъскави, тъмнозелени, а отдолу по светли, матови. На мъжките дървета рано напролет се образуват огромен брой дребни кълбести макроспорофили „шишарчици“, съставени от няколко прашници, разположени в пазвата на малки люспи. Женските екземпляри формират по младите клонки многобройни единични семепъпки, които са зелени и незабележими. Наесен зрелите семена отдалеч се виждат по клонките. Месестата им обвивка (арилус) издава присъствието им с яркомалиновочервения си цвят. Тази сочна обвивка е сладка и служи за храна на птиците, а в някои страни се използва и от хората. Тисът е силно отровен, тъй като съдържа алкалоида таксин и гликозида таксикатин в цялото растение и семената, с изключение само на арилуса. Дървесината на тиса е плътна, без смолести канали и с характерно жълточервено оцветяване. Цени се за изработване на предмети за бита. В България се среща в почти всички планини, но е представен с единични екземпляри или малки групи. Най-голямото му находище е в Средна Стара планина над село Скобелево, Павелбанско. На Витоша се среща над квартал Бояна в района на едноименния водопад при надморска височина от 1100 – 1200 метра. Тисът достига възраст до 4000 години, така че той наистина е един природен паметник. Декоративно защитено растение.

Фотогалерия

Източници 

Дървесни видове
Тис
Защитени лечебни растения
Отровни и силно действащи лечебни растения
Флора на Азия
Флора на Африка
Флора на България
Флора на Европа
Растителни видове в Червената книга на България
Укротяване на опърничавата

„Укротяване на опърничавата“ () е комедия от Уилям Шекспир. Тя е една от неговите първи пиеси и вероятно е написана между 1592 и 1594 г., като точната година не е определена.

Пиесата многократно е адаптирана за радио, телевизия и кино. Една от най-известните филмови адаптации е на Франко Дзефирели от 1967 г. с участието на Елизабет Тейлър и Ричард Бъртън в главните роли – на опърничавата Катарина и Петручо, който я „укротява“ като се жени за нея.

Действащи лица 
 Катрина (Кейт) Минола – „опърничавата“ от заглавието;
 Бианка Минола – сестра на Катерина;
 Баптиста Минола – баща на Катерина и Бианка;
 Петручио – млад веронец, жених на Катерина;
 Лученцио – млад пизанец, влюбен в Бианка;
 Гремио – стар падуански гражданин, кандидат за Бианка;
 Хортензио – млад падуански гражданин, приятел на Петручио и кандидат за Бианка;
 Винченцио – заможен пизански гражданин, баща на Лученцио;
 Транио – слуга на Лученцио;
 Биондело – слуга на Лученцио;
 Грумио – слуга на Петручио;
 Къртис – слуга на Петручио;
 Странстващ учител;
 Вдовица – ухажвана от Хортензио;
 Педант – се преструва на Винченцио;
 Кристофър Слай – медникар, тенекиджия;
 Лорд – шега на Слай;
 Кръчмарка;
 Паж, ловци, шивач, шапкар, слуги от домовете на Баптиста, страж и др.

Сюжет 
Красивата Бианка привлича мъжките погледи, а кандидатите за ръката ѝ са неизброими. Баща ѝ обаче отклонява всички предложения с мотива, че иска да се омъжи първо по-голямата ѝ сестра – опърничевата Катрин. И въпреки че кандидат и за нея се намира, Катрин съвсем не е сговорчива в отговор на ухажването му. Когато сватбата все пак става факт, на Катрин ѝ предстои да опита от съпруга си собственото си поведение от периода на ухажването. След много перипетии Лученцо – влюбеният кандидат на Бианка – най-после успява да получи ръката ѝ. Двамата са щастливи, а съпругът на Катрин – Петручио вече има най-покорната жена.

Място на действието 
Действието се развива в графство Уорик в увода, а после в Падуа и извънградският дом на Петручио.

Източници

Издания на пиесата

Издания на английски

Използвана литература

Външни препратки 
 
  

Комедии на Уилям Шекспир
Напразните усилия на любовта

„Напразните усилия на любовта“ () е една от първите комедии на Уилям Шекспир. Написана е около 1595-96 г. и е публикувана за първи път през 1598 г.

През 2000 г. Кенет Брана прави филмова адаптация на пиесата, като действието в тази версия-мюзикъл се развива през 30-те години на XX век.

Място на действието 
Действието се развива в Навара.

Действащи лица 
 Фердинанд – крал на Навара
 Бирон, Лонгвил, Дюмен – благородници от двора на Краля
 Бойе, Меркаде – благородници от свитата на Принцесата
 Дон Адриано де Армадо – чудат испанец
 Отоц Натанаел – свещеник
 Олоферн – учител
 Пън – пристав
 Кратун – селяк
 Комарчето – паж на Армадо
 Френската принцеса
 Розалина, Мария, Катерина – дами от свитата на Принцесата
 Жакнета – селска мома
 Благородници, придружаващи Краля и Принцесата, Горски пазач, Слуги и др.

Външни препратки 
 
  

Комедии на Уилям Шекспир
Книги от 1598 година
Нютон

Тази статия е за мерната единица. За английския физик вижте Исак Нютон.

Нютонът (символ: N) е единицата за сила от Международната система единици. Тя е определена като силата, необходима за придаване на ускорение от 1 m/s² на свободно тяло с маса 1 kg. Нютонът е производна единица, която се изразява чрез основни единици по следния начин:
 1 N = 1 kg · m /s2

Мерната единица е наречена в чест на английския физик Исак Нютон.

Друго определение на нютон е, че това е силата, придаваща импулс от 1 kg·m/s. Това означава, че ако сила от 1 нютон е постоянно приложена към тяло с маса 1 kg, то всяка секунда скоростта му ще се увеличава с 1 m/s.

Двете горни определения произтичат пряко от Втория закон на Нютон, F = m.a, където F е силата, m – масата на тялото, върху което е приложена силата и a е неговото ускорение. Същият смисъл има и уравнението за тежестта: G = m.g, където G е тежестта на тялото, m – масата на тялото и g е земното ускорение. Формулата работи и за други небесни тела, но трябва да се постави притеглянето на съответната планета, защото гравитацията е различна. Силата F и теглото (по-точно силата на тежестта) G са векторни величини и се измерват в нютони [N], а масата m е скаларна величина и се измерва в килограми [kg].

За нашата планета земното притегляне е 9,81 m/s², което означава, че тяло с маса 1 kg тежи 9,81 N, или, което е същото, Земята притегля със сила 10 N тяло с маса 1,020 kg.

Нютонът е малка величина. Затова в практиката често се използват десетични кратни представки, като например kN = 1000 N, MN = 106 N и т.н.

Вижте също 
 Нютон-метър
 Килограм-сила
 Тегло
 Земно ускорение

Източници 

Единици за сила
Налягане

Налягането (с означение p) е физична величина, характеризираща големината на натиска (нормалната съставяща на силата), който действа върху единица площ. Налягането е скаларна величина. Съгласно определението в международния стандарт ISO/IEC 80000 налягане наричаме отношението на силата към площта на повърхнината:
 или 

където:
 е налягането,
 е нормалната сила,
 е площта.

Единицата за налягане в SI е паскал или нютон на квадратен метър. В областта на флуидите се допуска употребата и на единицата bar (1 bar = 100 kPa).

Механичното напрежение също се мери в нютони на квадратен метър, но напрежението зависи и от посоката. Съществуват нормално напрежение (с означение σ – сигма) и тангенциално напрежение (с означение τ – тау).

Видове налягане

Атмосферно налягане 

Атмосферното налягане е налягането върху всяка площ в атмосферата, предизвикано от теглото на въздуха.

Манометрично налягане 

Манометричното, също наричано ефективно налягане е това, което показва манометърът. Бележи се с pe. То е разликата между абсолютното налягане p и атмосферното налягане pamb (т.е. налягането на околната среда) в този момент и на даденото място. Ефективното налягане може да е положително или отрицателно в зависимост от това дали е по-голямо или по-малко от pamb.

Абсолютно налягане 
Абсолютното налягане можем да получим като алгебрична сума от две измервания – на атмосферното и на манометричното налягане. Съществуват и манометри, които измерват директно абсолютното налягане, като техният чувствителен елемент е поставен във вакуумирана камера.

Навсякъде в техниката под „налягане“ се разбира манометрично налягане, освен ако изрично не е отбелязано друго. Във физиката е точно обратното – почти винаги се работи с абсолютни налягания.

Хидростатично налягане 
Налягането във вътрешността на течност, което се дължи на теглото на разположените отгоре слоеве, се нарича хидростатично налягане.

Кръвно налягане 

Кръвното налягане е налягането на циркулиращата кръв върху стените на кръвоносните съдове, което създава сърцето. Кръвното налягане обикновено се изразява чрез два показателя: систола (фаза на изтласкване на кръвта от сърцето) и диастола (фаза на пълнене на сърцето) и се отчита като две числа за стойностите при тези две фази. Обичайната мерна единица е милиметър живачен стълб (mmHg).

Мерни единици

Бележки

Вижте също 
 Вакуум
 Температура
 Плътност
 Обем

Източници 

Физични величини
Сила (филм)

„Сила“ () е американски драматичен филм от 1986 г. на режисьора Сидни Лъмет с участието на Джули Кристи, Ричард Гиър, Джийн Хекман и Дензъл Уошингтън.

Сюжет 
Оригиналният сценарии на филма се фокусира върху политическата корупция и как властта влияе на хората, които я притежават и на тези, които те опитват да контролират.

В ролите

Източници

Външни препратки 
 
 
 „Сила“ в Rotten Tomatoes

Филми на Сидни Лумет
Филми от 1986 година
Американски драми
Съкращения в телекомуникациите

Списъкът не претендира за пълна изчерпателност, но е добро начало.

Източници 

Телекомуникационно инженерство
Ирина Войнова

Ирина Войнова е българска поетеса, родена на 15 април 1953 г. в Приморско. По професия е строителен инженер, специалност Промишлено и гражданско строителство. От 1981 г. до 2009 г. работи в „Лукойл Нефтохим Бургас“.

Автор е на стихосбирките:
 „Оголен камък“ (1996)
 „Глинена птица“ (1998)
 „Степен на изгаряне“ (2000)
 „Крило и корен“, отличена с годишната награда на община Бургас за поезия  „Христо Фотев“ за 2003 година
 „Градината на Фохат“ (2006)
 „Мъртва кост“ (2010), „Госпожа Поезия“ (2015) и „На педя от рая“ (2016), като части от трилогията „Сълзи на огъня“
 „Алхимия на копнежа“ (2017), „Макрина“ (2018), „Разсъмване в думите“ (2021) от седморен цикъл „Епопея за богомилите“
 „Фракталът на думите“ (2020)

Източници

Външни препратки 
 „Ирина Войнова: Духовната трансформация е процес, през който всеки преминава, съзнателно или не“, интервю на роза Максимова, kompasbg.com, 27 октомври 2017

Български поетеси
Български строителни инженери
Родени в Приморско
Любословие (Смирна)

„Любословие“ е първото българско списание, издавано в периода 1842 – 1846 година.

Издадено е от Константин Фотинов за пръв път през 1842 година в град Смирна. С него е поставено началото на българския периодичен печат.

През 1842 г. Фотинов отпечатва пробна книжка със заглавие „Любословие или периодическо списание разних ведении“ на малък формат в обем от 32 страници. Две години по-късно Фотинов издава „Любословие“ като месечно списание с променено заглавие, вече на голям формат, като всеки брой включва 16 печатни страници. Още в пробната книжка, в статията „Предисловие любочитателям“, както и в „Обявление“ (1844, кн. 1), Константин Фотинов очертава с приповдигнат тон задачите на списанието. Макар името „Любословие“ да е превод на гръцката дума „филология“, изданието си поставя по-обхватни задачи – да укрепи националното съзнание на българите и да повдигне самочувствието им чрез примери от тяхната собствена история.

По съдържание списанието „Любословие“ е енциклопедично издание, от каквото тогава българите имат нужда. То включва статии, свързани с областите история, национална просвета, български език, правопис, география, естествени науки, земеделие, търговия, занаяти, медицина, хигиена, религия и морал, политическа информация, литературни произведения. В него се поместват и редица интересни илюстрации. Съдържанието на списанието отговаря на задачите, които си поставя неговият редактор – да повдигне духа, националното самочувствие, културата, да подпомогне поминъка и да подобри бита на българското население.

„Любословие“ дава силно влияние върху образованието, особено на женското образование, за което се застъпва. То поставя и разглежда въпроса за литературния език, макар да застава на позициите на славянобългарската школа. Подпомага развитието на икономиката и културата. Фотинов притежава качества на отличен редактор. Той заимства от опита на някои чужди списания, помества множество преводни материали от гръцки, френски и руски език. Пише и много от оригиналните статии в списанието. За сътрудници привлича редица български книжовници, сред които е и Васил Априлов. „Любословие“ излиза при тежки условия. То минава през две цензури – на гръцката патриаршия и на турското правителство. Въпреки помощта на някои български търговци в Цариград, списанието не може да покрие разходите си и след кн. 24 е спряно.

Изследвания 
 Пундев, В. „Гръцко-български литературни сравнения“ – в Списание на Българската академия на науките, 38, 1929, 147 – 165
 Данова, Н. Константин Георгиев Фотинов в културното и идейно-политическото развитие на Балканите през XIX век. С., 1994

Бележки 

Новобългарско просвещение
Списания на български език
История на Измир
Култура в Измир
Възрожденска литература
Александрия (Румъния)

Александрия () е град в Южна Румъния, югозападно от столицата Букурещ, главен град на окръг Телеорман, с население 58 651 души (2002).

При избухването на Балканската война в 1912 година един човек от Александрия е доброволец в Македоно-одринското опълчение.

Бележки 

Александрия (Румъния)
Образуване на половите клетки

Яйцата и сперматозоидите се образуват от полови клетки, наречени съответно оогонии и сперматогонии.

Оогониите се делят усилено. Получава се група от еднакви клетки, които заемат най-вътрешната част на овариума, наречена зародишна зона. В следващата зона половите клетки, наречени ооцити, не се делят. Те само нарастват. Областта, която те заемат в овариума, се нарича зона на нарастване. След това започва зреенето, което се състои от две последователни деления без стадий на покой между тях. При всяко деление се образува по една голяма и по една малка клетка. В края на делението се получават една голяма клетка, която е зрялото яйце, и три малки клетки – редукционни телца. При тези две последователни деления става сложно преустройство на ядрото и на цитоплазмата. Числото на хромозомите се намалява наполовина. Зрялото яйце е хаплоидно.

Сперматозоидите се образуват по същия начин с тази разлика, че при тях периодът на нарастването е много по-слабо изразен. От всяка сперматоцитна клетка се образуват по четири сперматозоида, които също като зрелите яйца са хаплоидни.

Зрелите полови продукти обикновено излизат вън от тялото на животното. В сравнително малко случаи това става направо през стените на тялото или през храносмилателния канал. Обикновено към половите жлези се развиват полови проводници (гонодукти). Те са съответно яйцепровод (aviduct) и семепровод (vas deferens).

Към проводниците се развиват често и други органи. В мъжката полова система се развива семеизпразнителен канал (ductus ejaculatorius) и семенно мехурче (vesicula seminalis) и в женските – матка (uterus).

В животните, при които има вътрешно оплождане, има и съво-купителни придатъци при мъжките – penis, cirrus а при женските – влагалище (vagina) и семеприемник (receptaculum seminis).

Двата пола при разделнополовите животни се различават освен по половите жлези още и по външните части на половата система. Често те се различават и по други белези. В този случай казваме, че животните имат полов диморфизъм.

Зоология
Чехълчета

Чехълчетата (Paramecium) са род добре известни едноклетъчни организми от отдел Ресничести (Ciliophora).

Списък на видовете 
 Род Чехълчета
 Вид Paramecium africanum Dragesco, 1970
 Вид Paramecium aurelia Ehrenberg, 1838
 Вид Paramecium bursaria (Ehrenberg, 1831)
 Вид Paramecium calkinsi Woodruff, 1921
 Вид Paramecium caudatum Ehrenberg, 1834 – Опашато чехълче
 Вид Paramecium chlorelligerum Kahl, 1935
 Вид Paramecium duboscqui Chatton & Brachon, 1933
 Вид Paramecium jankowskii Dragesco, 1972
 Вид Paramecium jenningsi Diller & Earl, 1958
 Вид Paramecium nephridiatum Gelei, 1925
 Вид Paramecium polycaryum Woodruf, 1923
 Вид Paramecium pseudotrichium Dragesco, 1970
 Вид Paramecium putrinum Claparède & Lachmann, 1859
 Вид Paramecium schewiakoffi Fokin, Przybos & Chivilevc, 2004
 Вид Paramecium sonneborni Aufderheide, Daggett & Nerad, 1983
 Вид Paramecium ugandae Dragesco, 1972
 Вид Paramecium wichtermani Mohammed & Nashed, 1968
 Вид Paramecium woodruffi Wenrich, 1928

Алвеолати
Милка Стоянова

Милка Стоянова е българска поетеса.

Биография и творчество 
Родена е на 3 декември 1949 г. в Бургас. Работила е в „Лукойл Нефтохим Бургас“ – за кратко като оператор, чертожник и дълги години като проектант.

Автор е на 16 книги с поезия, една повест и един пътепис. Първата ѝ стихосбирка излиза през 1993 г. Книгите ѝ с поезия, излезли след 2007 г. са концептуални и тематично свързани с морето. Има публикации в литературни списания, вестници, сборници, антологии и сайтове. Книгата ѝ „Приближаване на пейзажа“ е преведена на македонски, а отделни нейни стихове и цикли са преведени на френски, немски и арабски език.

Член е на Сдружение на българските писатели.

Библиография

Поезия 
  – стихове
 „Милениум“. Стихосбирка. Бургас: Писателско дружество – Бургас, 1998;
  – стихове
 „Въртележка“. Стихосбирка. Бургас: „Писателско дружество – Бургас“, 2003;
  – стихове
  – стихове
  – поезия
 „Пасаж от зима“. Поезия. Бургас: „Балтика 2002“, 2012. 978-954-8040-64-8; 2014. ISBN 978-954-8040-90-7 – поезия
 „Защото Ти го одобряваш“. Стихове. Бургас: СТЕЛАПРО, 2013. ISBN 978-954-92758-9-6 – стихове
 „Кораб в далечината“. Триптих. Бургас: „Балтика 2002“, 2014. ISBN 978-954-8040-88-4 – триптих
 „Мимоходом“. Стихове. Бургас: „Бургаска писателска общност“, 2015. ISBN 978-619-7266-01-6 – стихове
 „Траектория на самотата“. Поезия. София: „Дайрект Сървисиз“, 2016. ISBN 978-619-7171-40-2 – поезия
 „Крайбрежна поема“. Поезия. София: „Дайрект Сървисиз“, 2017. ISBN 978-619-7171-50-1 – поема
 „Крайбрежен триптих“. Поезия. София: Издателство „Ерго“, 2019. ISBN 978-619-7392-47-0 – триптих
 „Отвъд вятъра“. Поезия. Бургас. ИК „Знаци“, 2019. ISBN 978-619-7497-29-8 – поезия
 „Езикът на птиците“. Поезия. Бургас. ИК „Знаци“ 2020 ISBN 978-619-7497-50-2 – поезия

Проза 
  – повест
 „Молдова – с обич за теб“ – пътепис. Електронно издание, 2009;

Преведени книги 
 „Приближуванье на пеjзажот“. Стихосбирка. Скопие: Макавей, 2009. ISBN 978-608-205-042-3. COBISS.MK-ID 80243210.

Литературни награди 
 1998 – Специалната награда на Дружеството на писателите в Бургас за книгите „Тревата, по която стъпваме“ и „Милениум“
 2002 – Наградата на организаторите в конкурса „Магията любов“ (Казанлък)
 2007 – Награда на издателство „Балтика“ за ръкописа „Приближаване на пейзажа“
 2008 – Награда „Христо Фотев“ за поезия на Годишните литературни награди на Община Бургас за книгата „Приближаване на пейзажа“
 2017 – Награда „Христо Фотев“ за поезия на Годишните литературни награди на Община Бургас за книгата „Крайбрежна поема“
 2018 – Съпътстваща награда от Националния конкурс за поезия „Христо Фотев“ за книгата „Крайбрежна поема“

Източници 

Български поетеси
Родени в Бургас
Отворено съдържание

Отворено съдържание (на английски: open content) е неологизъм, измислен по аналогия със софтуера с отворен код и обхваща всяко творческо произведение или съдържание, публикувано под лиценз, който изрично разрешава копирането и изменението на тази информация от всеки, а не само от определена организация, фирма или частно лице. Отвореното съдържание е алтернативна парадигма на използвания за обозначаване на запазено право символ Copyright. Отвореното съдържание способства за постигане на целите за демократизиране на знанието.

Терминът отворено съдържание е двояк. Всеки може да копира съдържанието (например програмен код) и в същото време на потребителя се предоставя възможността да получи авторско право.

Най-големият проект с отворено съдържание е Уикипедия.

Източници

Вижте също 
 Отворена наука

Интелектуална собственост
Свободно съдържание

Свободно съдържание или свободна информация е термин от интелектуалната собственост, с който се означава всеки вид функционална или творческа работа – включително текстове, изображения, звук и видео – или друго креативно съдържание, което отговаря на определението за свободни произведения на културата. Тоест тези произведения трябва да бъдат публикувани при условия и във формат, които разрешават и осигуряват те свободно (без законови пречки):
 да се ползват и копират;
 да се споделят и разпространяват;
 да се променя и модифицира тяхното съдържание.

Макар че съществуват различни дефиниции, в общи линии „свободното съдържание“ се припокрива с „отвореното съдържание“.

Свободното съдържание е сходно с понятието „свободен софтуер“, с което се означават компютърните програми, достъпни при подобни условия.

Към свободното съдържание се прилагат различни лицензи, основаващи се на законите за авторското право. Един от най-разпространените е Лицензът за свободна документация на ГНУ. Други лицензи за свободно съдържание са някои от предложените от асоциацията „Криейтив Комънс“, когато промяната и ползването с търговска цел не са ограничени.

Статутът „обществено достояние“, който имат много творби, е съвместим с Лиценза за свободна документация само еднопосочно: при него няма никакви ограничения или задължения новопридобитите опит и знания да се предоставят обратно на обществото.

Вижте също 
 Свободен софтуер
 Свободен хардуер
 Криейтив Комънс

Външни препратки 
 Определение на Свободни произведения на културата на английски и български, FreedomDefined.org, проект на Фондация Уикимедия
 open-culture.net 

Интелектуална собственост
Тодоровден

Тодоровден, наричан също Тодорица, Тудорица и Конски Великден, е църковен празник, празнуван в съботния ден от първата седмица на Великия пост. На този ден, както и на 17 февруари, Църквата възпоменава паметта на Св. Теодор Тирон. Почитта към св. Теодор е засвидетелствана още в ранните векове. По данни на НСИ към 2017 г., Тодоровден се празнува от 130 233 души в България.

По време на гоненията на християните император Юлиан Отстъпник (332 – 363) продължавал да иска връщането на езичеството. Знаейки, че 40 дни преди Великден християните спазват строг пост, той решил да се подиграе с тях и да ги застави да ядат идоложертвена храна. Юлиан наредил на градоначалника на Константинопол да напръска тайно с кръв от езически жертвоприношения всички постни храни на пазара, така че християните, макар и без да знаят това, да се осквернят и да бъдат подиграни.

Св. Теодор Тирон се явил на патриарх Евдоксий и му известил наредбата на Юлиан Отстъпник. Заръчал му също да предупреди християните да не вземат храна от пазара през тази седмица. Предупредени своевременно, християните се хранили с варено жито (коливо). Юлиан разбрал, че замисълът му е разкрит, останал посрамен и пуснал неосквернена от езичниците стока на пазара.

На Тодоровден празнуват хората с имена: Тодор, Тодорка, Теодор, Теодора, Божидар, Тея, Теа, Дора, Дария, Дарина и Доротея.

Отбелязва се с тържествено почитане на коня и надбягвания с коне – кушии. Оттук и названието Конски Великден. При изгрев слънце мъжете сплитат опашките и гривите на конете, украсяват ги с мъниста, с пискюли и цветя и ги отвеждат на водопой. Жените размесват и раздават помежду си обредни хлябове като дават от тях и на конете. Варят и жито, което се благославя в църковния храм. После идва ред на атрактивното конно състезание – кушията. Победителят в нея се награждава – конят получава обикновено юзда, а неговият стопанин – риза или кърпа. Спечелилият надбягването обикаля с коня си всички домове, за да честити празника. Навсякъде го посрещат радушно и поят коня му с вода. Обредната трапеза за празника включва пита с мая, супа от гъби и „тудоровска леща“.

По години (2010 – 2040)

Вижте също 
 Тодорова неделя

Външни препратки 
 Pravoslavieto.com – Тодоровден

Християнски празници
Планински крем

Планинският крем (Lilium jankae), наричан още „самодивско лале“ и „янкиев крем“, е многогодишно луковично тревисто растение, разпространено в западна и средна Стара планина, Руй, Витоша, Беласица, Милевска планина, Конявска планина, Знеполе, Рила и Западни Родопи. Жълтият планински крем расте по тревисти места и скални полянки, на силикатен и варовит терен. Цъфти през юни – юли. Застрашен е от косенето на ливадите, пашата на добитък и унищожаването от туристи. Видът е Балкански ендемит, защитен вид и е включен в Червената книга на България. То е с много интересна форма, придава нежен вид и хармония.

Изправеното, високо до 1 метър стъбло е облистено с многобройни последователни ланцетни листа, а на върха си носи по един, по-често 2 – 3 (дори до 5) златисто-жълти едри цветове. Околоцветните листчета са силно извити назад и отвътре са напръскани с кафяви петънца. Тежките керемиденочервени прашникови торбички са увиснали на дълги дръжки, а между тях се подава триделно оранжево близалце. Стъблото е много жилаво и при опит да се откъсне, се изтръгва до самата луковица, така че тя е обречена на загиване.

Има силна и неприятна миризма, с която привлича опрашителите си.

Планинският крем е балкански субендемит – освен в Сърбия и България вирее и в Карпатите. На Витоша се среща под Резньовете и в резерват Торфено бранище.

Източници 

Крем
Флора на България
Флора на Европа
Златиста кандилка

Златистата кандилка (Aquilegia aurea или Aquilegia chrysantha var. aurea) е вид покритосеменни растения от семейство Лютикови (Ranunculaceae). Те са красиви бледожълти тревисти растения, които цъфтят от юни до август по скалните поляни в субалпийския пояс.

Околоцветните листчета са по пет в два кръга – външният е съставен от овалноланцетни, разперени встрани листчета със заоблен връх, а тези от вътрешния кръг са с широка пластинка, удължена във фуниевидна шпора, в която се отделя нектар.

Златистата кандилка е балкански ендемит. Среща се само в Северна Македония и Западна България (на Витоша под Резньовете и връх Купена, на Меча поляна и над Конярника).

Източници 

Кандилка
Цветя
Нарцисоцветна съсънка

Нарцисовата или нарцисоцветна съсънка (Anemone narcissiflora, синоним Anemonastrum narcissiflorum) е вид тревисто растение от семейство Лютикови (Ranunculaceae). В България видът е защитен според Закона за биологичното разнообразие.. В Червения списък е с категория "почти застрашен"

Смятана е за един от най-красивите видове на род Съсънка (Anemone). Наречена е така, защото на върха на стройното и високо до 50 cm стъбло, събрани в букет, разцъфтяват снежнобели цветове, наподобяващи нарциси. В средата се откроява жълтото петно на многобройните дребни тичинки, които скриват още по-дребни плодници. В основата на стъблото се развиват някои приосновни листа с дълги дръжки и дълбоко дланевидно разсечени петури.

Среща се в Западна и Средна Стара планина, Витоша, Рила, Пирин, Западни Родопи и Западните гранични планини, между 1700 и 2800 м надм. вис. 

Среща се и в Западна Стара планина в района на връх Остра чука.

Източници 

Анемоне
Цветя
Флора на България