alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Йозеф Хофман

Йозеф Франц Мария Хофман () е австрийски архитект и дизайнер.

В 1897 година заедно с Ото Вагнер, Густав Климт, Йозеф Мария Олбрих, Коломан Мозер и други архитекти и художници основава артистичната група „Виенски сецесион“.

Биография

Галерия

За него

Външни препратки 

  Papers of Josef Franz Maria Hoffmann в Getty Research Institute
  Fabrics designed by Josef Hoffmann for the Wiener Werkstatte

Архитекти модернисти
Австрийски архитекти
Австрийски мебелни дизайнери
Австрийски масони
Ар нуво
Почетни доктори в Германия
Починали във Виена
Рамади

Рамади () е град, административен център на област Ал Анбар, Ирак. Населението на града през 2012 година е 301 993 души.

География 

Градът се намира на около 100 километра западно от столицата Багдад.

История 

Рамади се смята за най-западната точка на така наречения Сунитски триъгълник, зоната с най-активни действия на съпротивата срещу коалиционните сили. На 6 април 2004 г. 12 американски войници са убити в Рамади, най-вероятно за да се отвлече вниманието от битките във Фалуджа. Преа 2015 г. градът е превзет от джихадистката терористична групировка Ислямска държава, но в края на годината е освободен от правтелствените сили на Ирак.

Население

Източници 

Градове в Ирак
Градове, окупирани от Ислямска държава
Сунитски триъгълник

Сунитският триъгълник е район в Централен Ирак, наречен така заради специфичната си форма. Населението му се състои главно от сунити, какъвто е и бившият президент на Ирак Саддам Хусейн.

Трите крайни точки на триъгълника най-често са Багдад на изток, Рамади на запад и Тикрит на север. В действителност територията му е по-голяма и той се разпростира още на запад. Освен споменатите градове в него влизат Самара и Фалуджа.

След навлизането на коалиционните сили през 2003 г. този район се превръща в главна база на съпротивата - над 70% от всички атаки се извършват именно тук. В Сунитския триъгълник се е крил и е заловен Саддам Хюсейн - на 15 километра южно от Тикрит, в градчето Ад-Даур.

Ислям в Ирак
Сунитски ислям
Население на Ирак
География на Ирак
Телефонна клопка

„Телефонна клопка“ () е американски филм от 2002 г. и разказва историята на мъж, хванат в капан в една телефонна кабина под прицела на снайперист. В ролите Колин Фарел, Кийфър Съдърланд, Кейти Холмс и Форест Уитъкър; режисьор Джоел Шумахер. Продължителността му е едва 81 минути. Сниман е за около 2 седмици в Лос Анджелис, въпреки че сюжетното действие се развива в Ню Йорк.

Съдърланд е номиниран за „Филмова награда на Ем-Ти-Ви“ за „най-добър злодей“.

Подзаглавие: Животът ти е на телефонната линия.

Външни препратки 
 Официален сайт 
 

Американски трилъри
Филми от 2002 година
Филми за Ню Йорк
Тикрит

Тикрит () е град, административен център на област Салах ад Дин, Ирак. Населението на града през 2012 година е 151 284 души.

География 

Градът е разположен в централен Ирак, на около 140 км северозападно от столицата Багдад, по брега на река Тигър.

Население

Личности 
Тикрит е и родното място на бившия иракски президент Саддам Хюсеин, който в различни периоди от живота си се е сравнявал със Саладин.

Източници 

Градове в Ирак
Градове, окупирани от Ислямска държава
Авлига

Евразийската авлига или само авлига (Oriolus oriolus), наричана още златен кос, е един от дребните видове в разред Врабчоподобни. Дължина на тялото около 23 cm, размах на крилете 44 cm и тегло около 75 g. Оперението е красиво съчетано жълто-черно, човката е червена. Краката са сини.

Евразийската авлига е плашлива птица. Много трудно е да бъде доближена на по-малко от 20 m. Може да бъде позната по характерните кратки мелодични звуци, които издава.

Разпространение 

Гнезди в цяла Европа, Азия и северните части на Африка. Прелетна птица, по време на прелетите понякога изминава до 7000 км. Зимува в Централна и Южна Африка, Индия и по островите в Индийския океан. Обитава широколистните гори.

В България се среща почти повсеместно. Обитава окрайнините на горите, паркове, полезащитни пояси, лозови масиви и овощни градини и места с единични дървета.

Начин на живот и хранене 
Храни се с различни видове безгръбначни, гъсеници, насекоми, паяци. Когато имат възможност, ядат и плодове.

Размножаване 

Моногамна птица. Гнездото си строи обикновено на голяма височина, от порядъка на 10 – 15 и повече метра. И двамата родители заедно строят гнездото в продължение на 5 – 10 дни. Снасят 3 – 6 бели, напръскани с кафеникави петънца яйца, които имат размери 30×21 мм. Мъти предимно женската в продължение на около 2 седмици. И двамата родители хранят малките и се грижат за тях. На втората седмица напускат гнездото и родителите продължават да ги хранят още около седмица.

Допълнителни сведения 
В България е защитен вид, включен в Червената книга.

Източници

Външни препратки 

 

Авлигови
Фауна на Афротропическата област
Фауна на Палеарктика
Ушата чучулига

Ушатата чучулига (Eremophila alpestris или рогата чучулига както и алпийска чучулига), наричана още и балканска чучулига, е средно голям представител на семейство Чучулигови (Alaudidae). Дължината на тялото е около 18 см, теглото 35–40 гр. Оперението ѝ е с маскировъчен цвят от сиво и кафяво. Преобладаващият сив цвят е типичен за вида, по който се различава от останалите представители на семейството. Главата е оцветена в жълто и черно. Друг характерен белег за вида са тъмно оцветените стърчащи перца отстрани на главата, които са отличителен белег на мъжките през лятото. Нокътят на задния пръст на краката е дълъг и прав. Човката е къса и относително слаба.

Разпространение 
Широко разпространена в Северна и Югоизточна Европа, Азия и Северна Америка. Среща се и в България. Популациите, населяващи области с умерен климат, са прелетни. Населява открити равнинни и планински местности. В България е постоянен вид. Преэ лятото, когато е гнездовият сезон се среща изцяло в планините над около 1500 м н.в. Обича ниска трева с разхвърляни малки или големи камъни (скални групи. Преэ зимата слиза в по-ниските части.

Начин на живот и хранене 
Води наземен начин на живот, въпреки че лети добре. Храни се предимно с насекоми, които търси по земята.

Размножаване 
Гнезди, подобно на другите Чучулиги, направо на земята. Снася 2–5 изпъстрени с кафяви и сиви петънца яйца. Малките, подобно на останалите видове Чучулиги, се излюпват покрити с рядък пух и напълно безпомощни, но се развиват изключително бързо и след около 10 дни напускат гнездото. Родителите ги хранят с насекоми.

Допълнителни сведения 
В България е защитен вид включен в Червената книга. Стилизирано средновековно изображение на вида върху съд от сграфито керамика от края на XIV век от Царевград Търнов - средновековната столица на Втората българска държава е избрано за емблема на Българско орнитологично дружество.

Източници 

Ушати чучулиги
Фауна на Палеарктика
Фауна на Неарктика
Дебелоклюна чучулига

Дебелоклюната чучулига (Melanocorypha calandra), е сравнително едър представител на семейство Чучулигови (Alaudidae), разред Врабчоподобни (Passeriformes). Тялото и е плътно и набито. Оперението подобно на другите видове Чучулиги е маскировъчно, с много фин рисунък от кафяво, черно и жълто. Крилете са сравнително къси и закръглени, лети бързо и добре с характерния за чучулигите накъсан полет. Краката са добре развити и се придвижва по земята ходейки, а не подскачайки, както го правят останалите видове от разреда. Има характерен и приятен глас.

Разпространение 
Среща се в страните около Средиземно море, както в Европа, така и в Африка. Още можем да я видим и в Турция, южна Русия, Арабския полуостров, някои от южните Азиатски страни. Счита се за вид предпочитащ топлия климат, въпреки че гнезди в Европа, чак до Австрия, Германия и други по-северни страни. Среща се и в България. Предпочита открити местности, покрити нарядко с храсталаци. Не се качва много нависоко в планините.

Начин на живот и хранене 
Води подобно на другите чучулиги, наземен начин на живот. Земята е мястото, където търси и храната си, която се състои от насекоми, дребни безгръбначни и семена. Относително растителния дял в диетата и е по-висок отколкото на другите чучулиги.

Размножаване 

Гнезди в открити местности, направо на земята, сред средновисока трева. Снася 4–5 напръскани с петънца яйца. Благодарение на маскировъчния си цвят и голямото си самообладание, не можем обикновено да забележим мътещата птица, докато почти не стъпим върху нея. Малките се излюпват покрити с рядък пух и напълно безпомощни, но се развиват изключително бързо и след седмица и нещо напускат гнездото. Родители те им ги хранят с насекоми.

Допълнителни сведения 
В България е защитен вид включен в Червената книга.

Източници 

Melanocorypha
Фауна на Палеарктика
Късопръста чучулига

Късопръстата чучулига (Calandrella brachydactyla) е от по-дребните представители семейство Чучулигови (Alaudidae), разред Врабчоподобни (Passeriformes). Дължина на тялото: 14 cm. Има слабо изразен възрастов диморфизъм. Оперението и подобно на другите видове Чучулиги е маскировъчно с фини шарки от жълто, кафяво и черно. Възрастните отгоре са светлокафяви с по-тъмни петна; отдолу са светлосиви с черно петно отстрани на шията. При младите оперението отгоре е по-тъмно и пъстро, а отдолу – бяло. Възрастните имат малко петно отстрани на шията и от двете страни. Пръстите на краката са относително къси, откъдето идва и името на вида. Нокътът на задния пръст е дълъг, подобно на другите видове.

Разпространение 
С изключение на южните популации е прелетен вид. Среща се в южна, западна и северна Европа, северна Африка и в Азия, от Турция, през южна Русия, до Монголия. Среща се и в България. Зимува в Индия, северна и централна Африка. Обитава открити и сухи равнини, пасища и целини. Среща се и в култивирани области. Широко разпространен вид.

Начин на живот и хранене 
Води подобно на останалите видове Чучулиги наземен начин на живот. Храни се основно с насекоми.

Размножаване 

Гнездото си строи направо на земята. Снася 2–3 напръскани с кафяви и сиви петънца яйца. Малките, подобно на другите Чучулиги се излюпват покрити с рядък пух и напълно безпомощни, но се развиват бързо и след около 10 дни напускат гнездото. Родителите им ги хранят с насекоми.

Допълнителни сведения 
В България е защитен вид, включен в Червената книга.

Източници 

Фауна на Палеарктика
Фауна на Афротропическата област
Фауна на Индо-Малайската област
Малки чучулиги
Сива чучулига

Сивата чучулига (Calandrella rufescens) е по-дребен представител на семейство Чучулигови (Alaudidae). Окраската и е сходна с тази на другите Чучулиги, маскировъчна окраска с фини шарки от жълто, кафяво и черно. Няма изразен полов диморфизъм. Придвижва се подобно на дугите видове с ходене, а не с подскоци.

Разпространение 
Среща се южна Европа, южна Азия и северна Африка. Популациите населяващи области с по-студен климат са прелетни. Вида е рядък в северна и западна Европа. Среща се и в България. Обитава открити и още по-сухи отколкото другите Чучулиги области.

Начин на живот и хранене 
Води наземен начин на живот. Храни се предимно с насекоми.

Размножаване 

Гнезди направо на земята. Снася 2–3 напръскани с кафяви и сиви петънца яйца. Малките се излюпват покрити с рядък пух. Родителите им ги хранят с насекоми. След около 10 дни напускат гнездото.

Допълнителни сведения 
В България е защитен вид.

Източници 

Фауна на Палеарктика
Чучулигови
Качулата чучулига

Качулатата чучулига (Galerida cristata) е дребна птица от семейство Чучулигови (Alaudidae), разред Врабчоподобни (Passeriformes). Дължината на тялото ѝ е около 17 – 18 cm, размахът на крилете – 34 cm и тежи около 45 гр. Характерна за вида е качулката на главата, откъдето носи и името си. Оперението е с фини шарки от тъмнокафяво, светлокафяво, жълто и черно. Общият ѝ вид е сходен с този на женската на домашното врабче. Няма изразен полов диморфизъм. Лети добре с характерен насечен полет. По земята не подскача, а ходи, подобно на другите представители на семейството. Песента ѝ е мелодичен трел.

Разпространение 
Този широко разпространен вид се среща в цяла Европа, Африка и Азия. Среща се и в България. Прелетни са единствено популациите от най-северните части на ареала ѝ на обитание. Обитава открити, сухи тревисти местности.

Начин на живот и хранене 
Храната си търси на земята и много рядко каца на клони. Храни се с дребни безгръбначни, насекоми, червеи, семена.

Размножаване 

Гнезди на земята, подобно на другите чучулиги. Снася 2 – 4 яйца. Те са бели напръскани със сиви, черни и кафяви точки и петънца. Размерите им са 22х17 mm. Мъти 12 – 13 дни. Малките се развиват бързо и след около 10 дни напуска гнездото. Родителите им ги хранят с насекоми. По време на размножителния период мъжкия лети над територията си и издава характерните за вида трели.

Допълнителни сведения 
В България е незастрашен вид. Понякога се отглежда като декоративна и пойна птица, добре понася живота на затворено. Известни са около 40 подвида.

Източници 

Фауна на Палеарктика
Фауна на Афротропическата област
Фауна на Индо-Малайската област
Качулати чучулиги
Последен изход 2

„Последен изход 2“ (), с подзаглавие Не можеш да измамиш смъртта два пъти, е американски филм на ужасите, режисиран от Дейвид Р. Елис, излязъл през 2003 г., продължение на филма Последен изход. Приходите на филма за първия уикенд в САЩ са $16 017 141, което е значителна част от световните приходи – $46 455 802.

През 2006 година излиза третият филм от поредицата – Последен изход 3.

Сюжет 

Една година след трагичната експлозия на полет 180, на път за колежа, Кимбърли Корман (Ей Джей Кук) пътува с приятелката си Шайна (Сара Картър) и двамата ѝ братя, когато Кимбърли неочаквано получава видение, което ѝ подсказва, да не поема по магистралата, защото ще стане жертва в брутална верижна катастрофа. Кимбърли предизвиква задръстване, когато знаците от видението ѝ стават реалност и тя блокира пътя, но катастрофата все пак се случва, и в нея умират много хора. Оцелелите, Юджийн (Ти Си Карсън), Рори (Джонатан Чери), Катрин Дженингс (Кийгън Конър Трейси), Нора Карпентър (Линда Бонд) и синът ѝ Тим (Джеймс Кърк) са задържани в полицейския участък и Ким разказва за странното си видение. Скоро след това всички си тръгват, но един човек умира и Кимбърли започва да подозира, че видението ѝ е нещо много повече. Тя се среща с Клеър Ривърс (Али Лартър), единствената оцеляла от полет 180, която е имала сходно преживяване след видение на неин съученик (виж филма Последен изход). Клеър приема предложението на Ким да ѝ помогне да открива знаците, за да запази живота си и този на другите оцелели. Въпреки това не успява. Полицаят, който присъства на катастрофата и който разпитва всички оцелели очевидци в началото, Бърк (Джим Ландес) също предлага помощта си, но всичко е само състезание с времето и един по един, оцелелите в катастрофата започват да умират по жесток начин, защото не се вслушват в съветите на Ким и Клеър.

Източници

Външни препратки 
 Официален сайт
 

Американски филми на ужасите
Американски трилъри
Филми от 2003 година
Филми на Ню Лайн Синема
Горска чучулига

Горска чучулига (Lullula arborea) е името на дребна птица от семейство Чучулигови (Alaudidae), разред Врабчоподобни (Passeriformes). Дължината на тялото и е около 15 cm, размаха на крилете 30 cm и тежи около 25 гр. Оперението ѝ е с характерната за семейството маскировъчна окраска от кафяво, жълтеникаво и черно. Подобно на другите чучулиги ходи по земята, я не подскача. Няма изразен полов диморфизъм. По време на разможителния период, пеейки лети на височина над 100 m над земята.

Разпространение 
Среща се в Европа, (включително България), Азия, и в планинските райони на северна Африка. Обитава гористи, планински и открити райони, предпочита такива с борови гори. Популациите обитаващи райони със студен климат са прелетни.

Начин на живот и хранене 
Води предимно наземен начин на живот. Храни се най-често с дребни безгръбначни и насекоми.

Размножаване 
Гнездото е на земята и е добре приготвено, и изплетено от сухи треви. Снася 4 – 6 бели напръскани с кафеникави, сиви и черни петънца яйца. Те имат размери 21х16 mm. Мъти 13 – 15 дни. Малките се развиват бързо и след около 14 – 15 дни напускат гнездото. Родителите им ги хранят предимно с насекоми. Годишно може да отгледа до 2 люпила.

Допълнителни сведения 
В България е защитен от закона вид.

Източници 

Чучулигови
Фауна на Палеарктика
Полска чучулига

Полската чучулига (Alauda arvensis) е сравнително едър представител на семейство Чучулигови (Alaudidae), разред Врабчоподобни (Passeriformes). Дължината на тялото ѝ е около 17 cm, размахът на крилете 35 cm и тежи около 37 гр. Нокътят на задния пръст на краката е дълъг и заострен. По земята ходи, подобно на другите чучулиги, а не подскача. Няма изразен полов диморфизъм. Песента ѝ са мелодични трели, които изпълнява летейки високо, понякога над 100 метра над земната повърхност.

Разпространение 
Среща се в по-голямата част на Европа (включително и България), Азия и северна Африка.

Начин на живот и хранене 

Подобно на повечето видове чучулиги живее предимно на земята. Обитава открити сухи местности. Храни се най-вече с животинска храна, като дребни безгръбначни, червеи, насекоми и др., но понякога приема и растителна храна, семена, кълнове.

Размножаване 
Прави гнездото си на земята. Снася 3 – 5 бели напръскани с кафяви, черни и сиви точки яйца, които имат размери 23х16 mm. Мъти в продължение на 12 – 14 дни. Малките подобно на повечето чучулиги се развиват изключително бързо и напускат гнездото след около 9 – 11 дни. Родителите ги хранят с насекоми.

Допълнителни сведения 
В България е защитен от закона вид.

Източници 

Фауна на Палеарктика
Фауна на Афротропическата област
Чучулиги
Брегова лястовица

Бреговата лястовица (Riparia riparia) е дребна птица от семейство Лястовицови (Hirundinidae), разред Врабчоподобни (Passeriformes). Дължината на тялото и е около 13–14 cm, размаха на крилете 28 cm и тежи до около 14 гр. Опашката и е сравнително къса, съвсем слабо вилообразна. Оперението и е в черно и бяло, към сиво, но не толкова контрастно като на другите лястовици. Няма изразен полов диморфизъм. В сравнение с другите представители на семейството е по-дребна. Лети много добре.

Разпространение 
Прелетна птица. Гнезди в северното полукълбо, в Европа (включително и България), Азия, Северна Америка, северна Африка. Зимува в Южна Америка и Африка (най-често под пустинята Сахара, чак до ЮАР). В най-северните райони е много рядка. Обитава покрайнините на различни сладководни водоеми, най-често реки.

Начин на живот и хранене 
Живее и ловува най-често на ята, в покрайнините на богати на дребни летящи насекоми сладководни водоеми, като реки и блата. Храни се предимно с летящи насекоми, комари, мушици, водни кончета, които улавя много ловко по време на полет.

Размножаване 

Моногамна птица. Гнезди по вертикални земни брегове на реки, откъдето идва и името ѝ. Избира такива с по-рохка и мека земя. Гнездото представлява хоризонтална дупка във вертикалния склон с отвор 6–8 cm и дължина до 1,5 m. Копаят го на смени и двете птици с помощта на краката си. В края му се намира гнездовата камера, която представлява леко разширение. В гнездовата камера се намира самото гнездо, което е изградено от сламки, мъх, суха трева, пера и пух. Снасят 2–5 бели яйца. Мътят и двамата родители в продължение на 13–15 дни. Малките напускат гнездото след около 3 седмици, родителите ги хранят с насекоми. За разлика от другите лястовици, най-често отглеждат само едно люпило годишно. Понякога гнездят на колонии.

Допълнителни сведения 
В България е защитен вид.

Източници 

Брегови лястовици
Фауна на Палеарктика
Фауна на Неарктика
Фауна на Афротропическата област
Фауна на Неотропическата област
Скална лястовица

Скална лястовица (Ptyonoprogne rupestris) е името на сравнително едър представител на семейство Лястовици (Hirundinidae). Понякога е причислявана в отделен род Ptyonoprogne като Ptyonoprogne rupestris. По външен вид напомня Бреговата лястовица, но е по-дребна.

Разпространение 
Среща се в южните части на Европа (включително България) и Азия. По-северните популации са прелетни. Обитава предимно планински области, в близост до вода. Прелетна птица за България. Всяка пролет се връща по родните си места — високи недостъпни скали в планините, около които няма човешко присъствие. През последния половин век, тя е принудена да дели тези редки местоположения с Червенокръста лястовица (Hirundo daurica), която някъде от 1950 г. насам се засели широко в България. Така е навсякъде в Средна Стара Планина, където вечерно време около тези скали може да се наблюдават, смесени ята от двата вида.

Начин на живот и хранене 
Живее поединично или на малки ята, обикновено не лети много нависоко. Храни се с различни видове летящи насекоми, които улавя ловко по време на полет. За разлика от повечето видове лястовици лови и пеперуди. Пролетта — известно време след като дойде, остава в равнините, докато времето в планините се стопли. Само в този период може да бъде наблюдавана отблизо. Има изключително приятно пастелно оцветяване. Известно време след като човек се качи на скалите им, кръжат около некания гост тревожно, но след това губят интерес към него.

Размножаване 

Гнезди поединично или на малки колонии в скалисти местности и често избира отвесни скали с височина 50–60 м. Снася 3–5 бели с дребни червеникави петънца яйца.

Източници 

Ptyonoprogne
Фауна на Палеарктика
Фауна на Индо-Малайската област
Фауна на Афротропическата област
Червенокръста лястовица

Червенокръста лястовица (Cecropis daurica) е името на средно голям представител на семейство Лястовицови (Hirundinidae), по външен вид, поведение и начин на живот подобен на селската лястовица. Дължината на тялото ѝ е около 19 cm, размахът на крилете 32 cm и тежи около 30 гр. Кръстът ѝ и долната част на тялото са с червеникаворозов оттенък, откъдето носи и името си. Няма изразен полов диморфизъм.

Разпространение 
Среща се в Европа (включително и България), Азия и Африка. Прелетен вид, гнезди в Европа, средна Азия и северна Африка и зимува в южна Африка и южна Азия. Като цяло предпочита области с тропичен и умерен климат.

Начин на живот и хранене 
За разлика от селската лястовица избягва човешки поселения и се придържа към скалисти диви местности но все пак се среща и в слабо населени села. Храни се с летящи насекоми, които улавя по време на полет но може да ги лови и кацнали по растения.

Размножаване 
Моногамна птица, гнездото ѝ е подобно на това на селската лястовица, иззидано от кал и сламки с много характерна форма на срязана надлъжно бутилка, гнездова камера и по-тесен тунел към нея.

Снася от 3 до 6 яйца, които мъти в продължение на 14-16 дни. Малките напускат гнездото след около 20 дни. Родителите ги хранят с насекоми.

Допълнителни сведения 
В България е вид, защитен от закона и вписан в Червената книга.

Източници 

Лястовицови
Фауна на Палеарктика
Фауна на Афротропическата област
Фауна на Индо-Малайската област
Градска лястовица

Градска лястовица (Delichon urbicum) е името на дребна птица от семейство Лястовицови (Hirundinidae) разред Врабчоподобни (Passeriformes). Дължината на тялото ѝ е около 15 cm, размаха на крилете 30 cm и тежи около 20 гр. Долната част на тялото ѝ е оцветена в бяло, а горната с изключение на кръста, който също е бял, е черна. В сравнение с повечето видове лястовици, крилете и опашката ѝ са относително къси. Крилете са заострени, а опашката вилообразно изрязана. Полетът ѝ е ловък и маневрен. Гласът ѝ е характерното лястовичо цвърчене.

Разпространение 
Широко разпространен вид, среща се в Европа (включително и България), Азия, Африка. Прелетна птица.
птици

Начин на живот и хранене 
Живее подобно на селската лястовица в близост до хората и човешките поселения. В природата се придържа в близост до скалисти местности, където може да гнезди. Обитава гористи местности, покрайнини на гори и сладководни водоеми, но като цяло е силно урбанизиран вид. Храни се предимно с дребни летящи насекоми, които улавя ловко по време на полет.

Размножаване 
Моногамен вид. Гнездото ѝ е иззидано от кал и сламки, и е подобно на това на селската лястовица, но е с цялостно открита горна част. Снася от 4 до 6 яйца, които мъти в продължение на 12 – 14 дни. Родителите хранят малките предимно с насекоми. Те напускат гнездото след около 20 – 23 дни. Родителите ги дохранват още известно време. Годишно могат да отгледат до 2 люпила. След завръщане от зимуването построяват новото гнездо или върху останките на старото или в близост до него.

В България е установено гнездене и хранене на малките до 28 август – твърде късна дата за повечето части на гнездовия ареал на вида в Европа.

Допълнителни сведения 
Градската лястовица е неизменен спътник на човека от векове и е един от символите на привързаност към домашното огнище. Не се бои от хората и често строи гнездото си по ъглите на ниски тавани или прозорци, където е лесно достъпно за човешката ръка. През втората половина на 20 век числеността и започва постепенно да намалява, поради намаляването на летящите насекоми, които са основната и храна. В Европа е защитен от закона вид.

Източници 

Градски лястовици
Фауна на Палеарктика
Фауна на Афротропическата област
Фауна на Индо-Малайската област
Червеногърба сврачка

Червеногърбата сврачка (Lanius collurio) е дребна хищна птица от семейство Сврачкови (Laniidae), разред Врабчоподобни (Passeriformes). Дължината на тялото ѝ е около 17 – 20 cm, размахът на крилете – 30 cm и тежи около 30 г. Има добре изразен полов диморфизъм, мъжката е доста ярко оцветена, докато женската е с маскировъчно кафяво, изпъстрено с черни петънца оперение. По външен вид женската е сходна с женската на домашното врабче. Младите птици са оперени подобно на женските. Човката е силна и с леко завита надолу горна половина, притежава характерния за семейството зъбовиден ръб в края ѝ.

Разпространение 
Среща се в Европа (включително и България), Азия и Африка. Прелетна птица. Обикновено гнезди в Европа (включително и България) и Азия, а зимува в Африка. Обитава предимно открити, обрасли с храсти местности и покрайнини на гори, до горната граница на гората.

Начин на живот и хранене 
Обикновено можем да я видим кацнала на някоя жица или храст да наблюдава за плячка. Това тя прави стоейки и изчаквайки неподвижно. Когато забележи подходяща жертва, тя се спуска рязко върху нея. Червеногърбата сврачка, подобно на другите сврачки, може да бъде определена по-скоро като хищник, защото се храни често с животни, сходни на нея самата по размер, като дребни птици, дребни видове синигери, млади врабчета, мишки, земеровки, гущери, дребни змии, дребни жаби, тритони, едри насекоми, попови прасета, скакалци и др.

Размножаване 

Гнездото си прави в гъсти храсти на неголяма височина. То е чашковидно, добре оплетено от сламки и суха трева. Снася 5 – 6 яйца, които женската мъти в продължение на 12 – 15 дни. Малките напускат гнездото след около 2 седмици. Родителите ги хранят предимно с насекоми. Често кукувицата снася яйцата си в гнездата на този вид.

Допълнителни сведения 
Широко разпространен в България вид.

Източници 

Фауна на Палеарктика
Фауна на Афротропическата област
Сврачки
Сива сврачка

Сива сврачка (Lanius excubitor) е името на най-едрия вид Сврачки (Lanius), срещащи се в България, на размери е голяма приблизително колкото Кос и тежи до 75 гр. Оперението ѝ е в сиво, черно и бяло. Няма изразен полов диморфизъм. Опашката е сравнително дълга. Човката ѝ има характерния за сврачките зъб в края на горната половина. Гласът ѝ е подобен на този на свраката, от където идва и името на семейството.

Разпространение 
Широко разпространена птица, среща се в Европа (включително и в България), Азия и Северна Америка. Навсякъде плътността на популацията ѝ е ниска. Обитава открити местности обрасли с храсти, по редки гори, покрайнини на блата и реки.

Начин на живот и хранене 
Живее поединично или по двойки. Може да бъде считана за хищник, тъй като размерите на плячката ѝ са сходни с тези на самата нея. Ловува дребни птици, като синигери, врабчета и дроздове, гризачи, влечуги, земноводни и едри насекоми.

Размножаване 
Моногамна птица. Гнездото строи най-често женската, понякога на височина от порядъка на 20 м в короната на някое дърво. То е изградено от по-груби клонки отвън и от по-меки и фини отвътре. Снася 5-6 светло зелени, напръскани с кафеникави петънца яйца. Мъти също предимно женската. Малките изхранват и двамата родители.

Допълнителни сведения 
В България е рядка птица, защитена от закона.

Източници 

Сврачки
Фауна на Палеарктика
Фауна на Неарктика
Черночела сврачка

Черночелата сврачка (Lanius minor) е дребна пойна птица от семейство Сврачкови срещаща се и в България от април до септември. Дължината ѝ варира от 19-21 cm. Черната маска минава над очите за разлика от сивата сврачка. Този вид птици предпочитат да си правят гнездо в сухите низини или по високи телефонни стълбове, както повечето от другите видове сврачки. Те зимуват в южните части на Африка, в областта на пустинята Калахари.

Характеристики 
Двата пола на черночелата сврачка се различават по тегло и размер. Мъжките са предимно по колоритни, докато женските са по-еднообразни в цветове. Женските могат да се различат от мъжките по цвета на перата им- горната част на крилото е оцветено в по-черно, а долната част в тъмно кафяво.

Начин на живот и хранене 
Тези видове птици се хранят с предимно големи насекоми, малки птички и гущерчета.

Източници 

Фауна на Палеарктика
Сврачки
Червеноглава сврачка

Червеноглава сврачка (Lanius senator) е вид птица от семейство Сврачкови (Laniidae).

Физически характеристики 
Дължина на тялото: 13 cm. Оперение: Има полов и възрастов диморфизъм. Мъжкият е с червена глава с черно чело и черна презочна ивица, шията и предната част на гърба са червени, плещите, кръста и крайните опашни пера – бели, а останалата горна част на тялото – черна. Отдолу е бял с кремав оттенък. Женската отгоре е по-светла и с бяла юздичка. При младите оперението отгоре е кафяво, а отдолу по-светло и изцяло изпъстрено с кафяви люсповидни шарки. От белочелата сврачка се отличава по червената глава и белия кръст.

Обитава сухи места в равнини с повече дървета и храсти.

Източницин 

Фауна на Палеарктика
Фауна на Афротропическата област
Сврачки
Орехче

Орехчето или мушитрънче (Troglodytes troglodytes) е една от най-дребните птици в разред Врабчоподобни (Passeriformes).

Общи сведения 
Дължината на тялото му е 9–11 cm, теглото е около 10 грама (по-малко е от домашно врабче). Тялото е плътно и набито, а перата го правят да изглежда закръглено. Опашката е къса и вертикално изправена. Човката е тънка, заострена и относително дълга. Оперението е монотонно тъмнокафяво, изпъстрено с по-тъмно кафяви петънца. Движи се ловко по клонките на дърветата. Гласът му е силен и мелодичен.

Разпространение 
Среща се в Северна Америка, Азия, Европа, Северна Африка. Среща се и в България. Популациите, обитаващи области с по-хладен климат, са прелетни. Обитава гористи или гъсто обрасли храсти. Обикновено можем да го открием ниско над земята до 3 m височина.

Начин на живот и хранене 
Прекарва деня си в претърсване на храсталаците и дърветата за насекоми, рядко каца на земята. Храни се с дребни безгръбначни, паяци, гъсеници, насекоми и др.; когато захладнее климатът започват да се хранят и със семена и плодове.

Размножаване 

По време на размножителния период мъжките заемат определена територия, често пъти значително голяма за такава дребна птица. Песента му служи, за да съобщи на другите мъжкари, че мястото е заето. Построява на своята територия няколко гнезда, до 7–8 на брой понякога. Гнездата са направени от суха трева, мъх и други подходящи материали. Гнездата са големи и кълбовидни, с отвор. Нощно време спи в тях. Полигамна птица. Самотната женска, която е навлязла в територията на мъжкия, избира някое от гнездата, постила го обилно с пух и снася яйца. Понякога една след друга при един мъжки идват до три женски. Снасят 5–7 бели с червеникави петънца яйца, които мъти около 2 седмици. Мъти само женската, мъжкият през това време обикаля наоколо и охранява територията си. По време на мътенето женската излита на всеки 15 минути за да се храни. След като се излюпят малките, мъжкият се включва в изхранването им. Те напускат гнездото след около 2 седмици, но се връщат в него, за да спят още около седмица, като през това време родителите продължават да ги хранят. Когато климатичните условия го позволяват, може да отгледат и второ люпило.

Източници

Външни препратки 

 

Орехчета
Фауна на Палеарктика
Фауна на Неарктика
Дългоопашат синигер

Дългоопашатият синигер (Aegithalos caudatus) е дребна пойна птица, срещаща се и на територията на България.

Разпространение 
Обича широколистните и смесените гори. Дългоопашатият синигер е постоянен обитател на дадено място, а зиме е странстващ.

Начин на живот и хранене 
Храни се с дребни насекоми, ларви, червеи и листни въшки, семена от смърч, бор, върба, бреза, елша, суров слънчоглед, свежи леторасти от смърч, пъпки, ябълки и други плодове. В песента му няма нищо забележително, но благодарение на неговата красота, доверчивост към хората, общителност и подвижност често го държат в къщи. Бързо се опитомява, но не живее дълго в пленничество.

Размножаване 
Гнезди по дървета или храсти. Женската снася по 10-12 бели с бледорозововиолетови шарки яйца. По начина на живот се различава от останалите синигери.

Източници 

Aegithalos
Фауна на Палеарктика
Торбогнезд синигер

Торбогнездият синигер (Remiz pendulinus) е дребна пойна птица, срещаща се и в България.

Допълнителни сведения

Източници 

Remiz
Фауна на Палеарктика
Горска зидарка

Горската зидарка (Sitta europaea) е вид малка птица от разред Врабчоподобни (Passeriformes), която се среща навсякъде в умерените ширини на Европа и Азия, с изключение на Ирландия. Тя е един от най-разпространените и най-често срещаните представители на семейство Зидаркови (Sittidae).

Физически характеристики 
Дължина на тялото – 14 cm. Къса опашка. Отгоре тялото е сиво на цвят, с черна ивица, минаваща през околоочната област. Единствено върховете на крайните опашни пера са бели. Гърлената област също е бяла, а коремната има кестеняв оттенък.

Брачната песен наподобява силно подсвиркване. Нерядко издава звънливи тонове: „тюи-тюи“.

Начин на живот и хранене 
Горската зидарка е постоянна птица за България, която обаче извършва сезонни вертикални миграции. През есента слиза от планините и заедно със синигери, кралчета и кълвачи обикаля равнинните гори и паркове, където се прехранва. През пролетта двойките отново се качват в планините по гнездовите си райони. Обитава широколистни гори (особено букови), където гнезди по стари дървета. Храни се с насекоми, семена и ядки. Горската зидарка е известна с навика си да забива различни ядки в дървесни пукнатини, след което да ги разчупва със здравата си човка. Освен това, тя има способността да слиза по стеблата на дърветата с главата надолу, а не само да се катери нагоре като дърволазките и кълвачите.

Горската зидарка е склонна да посещава хранилки за птици. В такива случаи тя става доста агресивна и пропъжда други видове.

Размножаване 
Гнездата си разполага в дупки или пукнатини и ги застила с кора или трева. Входът към дупката може да бъде стеснен с добре оформена кална стена, която птицата изгражда с човката си. Именно затова я наричат „зидарка“.

Снася от пет до осем яйца – бели, с червеникави петънца.

Природозащитен статут 
На територията на България е защитен вид.

Източници 

Зидаркови
Фауна на Палеарктика
Скална зидарка

Скалната зидарка (Sitta neumayer) е дребна пойна птица, срещаща се и в България.

Физическа характеристика 
Дължина на тялото – 14 см. Отгоре е светлосива с черна презочна ивица, а отдолу е бяла с жълто-кафяви слабини, без пъстрини. Младите имат по-пухкаво оперение и светла гръбна страна.

Разпространение 
Средиземноморски вид, чийто гнездови ареал обхваща Югоизточна Европа, Турция, Израел, Иран, Ирак, Кавказ.

В България е постоянен вид. В миналото се е срещал в Родопите и Югозападна България; в Рила на около 2200 m н.в.; в Пирин на около 2000 m н.в. и Кресненското дефиле; около р. Струма при местн. Рупите; в южните части на Кресненското дефиле; при гара Крупник; в ниските части на планините Огражден, Малешевска, Пирин и Родопите. Сегашното разпространение включва скални терени в Източни Родопи; Западни Родопи – по-често в ниските части на Дъбраш; в Триградско-Ягодински район; местн. Караджов камък и др. В Югозападна България се среща по поречието на р. Струма – около местн. Рупите, Кресненското дефиле и др., като на север достига Земенския пролом; по р. Места – под с. Елешница, прохода Момина клисура и др. Гнезди и в ниските части на Пирин, Западна Рила, Огражден, Малешевска и Влахина. Числеността е около 600 двойки.

Начин на живот и хранене 
През размножителния период обитава скални масиви с оскъдна растителност. През зимата слиза в по-ниски райони и се придържа към проломи, дефилета, карстови терени.

Размножаване 
Размножава се по отвесни скали – от 2-3 m до няколко десетки метра височина. Гнездата са в дупки, цепнатини и др.; рядко в зидове на постройки. Отпред гнездовата камера е затворена с преграда от слепена кал и камъчета, в която има кръгъл входен отвор. През април снася 6-13 бели яйца с ръждивокафяво напетняване. Малките се излюпват след 15-18 дни, престояват в гнездото около 28 дни. Годишно има по 1-2 люпила. Храни се с насекоми, през есента и зимата – със семена и плодове.

Източници 

Фауна на Палеарктика
Зидаркови
Скалолазка

Скалолазката (Tichodroma muraria) е птица, населяваща скални стени и пропасти в планините, мнозинството от местата ѝ за мътене са на алпийска височина, през зимата се спуска надолу към селата. Систематичното класифициране на този вид, показващ признаци както на Sittidae, така и на Certhiidae, е затруднено и се обсъжда в научните среди. Ведно с избраното тук положение се употребява широко още и включване към самостоятелното семейство Tichodromadidae.

Начин на живот и хранене 

Храни  се с насекоми и други малки животинки.

Източници 

Врабчововидни
Фауна на Палеарктика
Бял ангъч

Белият ангъч (Tadorna tadorna), наричан още килифар, е сравнително едър представител на семейство Патицови (Anatidae), разред Гъскоподобни (Anseriformes).
 Дължината на тялото му е 56 – 63 cm.
 Размаха на крилете 115 cm.
 Тежи между 0,9 и 1,7 кг.
 Мъжкия има по-ярко изразена червена издатина в основата на човката.

Плува добре, но се гмуркат само малките. Лети добре и полетът е безшумен.

Разпространение 
Разпространен е в Европа (включително България) и голяма част от Азия. Навсякъде е прелетна птица с изключение на Британските острови, средиземноморските страни и по-топлите части на Азия, като Иран, Туркменистан и др. Зимува по крайбрежието на Северно море, Британските острови, Бискайския залив, Средиземно море, Централните части на Индия, Бирма и др. Населява предимно крайбрежията на соленоводни басейни и по-рядко сладководни.

Начин на живот и хранене 
Белият ангъч се храни предимно с храна от животински произход: ракообразни, насекоми, мекотели и различни други видове дребни безгръбначни. Зимно време често преминава на растителна храна.

Размножаване 
Моногамна птица, двойките се задържат в продължение на няколко години заедно. Предпочита да гнезди в дупки в земята, като за целта използва изоставените дупки на язовци, лисици и др. Гнездото прави на сравнително голяма дълбочина в дупката, до около 3 – 4 m. При липса на дупка може да го построи и в скална цепнатина, разрушена постройка или просто на земята сред по-гъста растителност. Гнездото може да се намира дори на километър от най-близкия воден басейн. Заради недостига на дупки и скривалища, понякога няколко женски снасят в едно гнездо. Гнездото е обилно постлано с пух. Снася между 6 и 18 яйца, но най-често 8 – 9, със синкаво-бял цвят. Мъти единствено женската в продължение на 27 – 29 дни.

Допълнителни сведения 
В миналото ловен обект в България, но поради намалялата му численост включен в Червената книга на защитените видове. Сведенията са, че към момента в България гнездят около 50 двойки. Когато е бил по-често срещан, понякога са го отглеждали редом с другите домашни птици и успешно е изпълнявал функцията на пазач на ятото, като е издавал крясъци и смело се хвърлял срещу неприятелите.

Източници 

Ангъчи
Фауна на Палеарктика
Фауна на Индо-Малайската област
Каракал

Каракалът (Caracal caracal) е хищник от семейство Коткови подобен на риса, но малко по-дребен от него. Въпреки че традиционното име на каракала е персийски рис, египетски рис и африкански рис, той вече не се счита за рис, а по-скоро като близък до африканската златна котка и сервала. Каракалът е класифициран като малка котка, но е една от най-тежките и най-бързите в групата си.

Физическа характеристика 
Каракалът има стройно, високопоставено тяло с дълги крака и къса опашка. Дължината на тялото е от 60 до 105 cm, а опашката е почти една трета от тялото – от 23 до 35 cm. Височината при холката е от 43 до 51 cm. Теглото на мъжките е 13 – 20 kg, а на женските около 11 kg. Женските са значително по-дребни на ръст. И двата пола изглеждат едни и същи. В сравнение с рисовете, каракалите имат по-дълги крака и са по-слаби. Във връзка с полупустинния начин на живот лапите му са широки и окосмени отдолу, за да го предпазват от горещината на пясъка и от потъване в него. Козината е къса, оцветена от сиво-жълтеникаво до червеникаво-кафяво, като надолу изсветлява. В природата могат да се намерят и черни каракали. Има много характерен облик с изумрудено зелени очи и черни уши с дълги пискюлчета на края (каракал на турски, karakulak, означава черноух).

Разпространение 
Разпространен е в Северна и Източна Африка и Югозападна Азия (от Средиземно море до Източна Индия и от Узбекистан до Арабския полуостров).

Начин на живот и хранене 
Каракалът, наричан още пустинен рис, обитава степни и пустинни местности (савани, обрасли с храсти, пясъчни пустини, предпланински степи). Активен е през нощта и рядко ловува денем. Основната му плячка са птици, гризачи, зайци, рядко малки антилопи и други. Каракалът е специалист в издебването и сграбчването с един скок – с лекота улавя излитащи птици, скачайки до 3 метра на височина. Освен това е и отличен катерач.

Размножаване 
Размножителният период на каракала е в началото на пролетта. След около 2 месеца бременност женската ражда в изоставени дупки или пещери 2 – 4 малки. Те са тъмни, червеникаво-кафяви на цвят, който постепенно изсветлява и добива цвета на пустинята.

Подвидове 
 Caracal caracal caracal – източна, централна и южна Африка.
 Caracal caracal algira – Северна Африка
 Caracal caracal damarensis – Намибия
 Caracal caracal limpopoensis – Ботсвана
 Caracal caracal lucani – Габон
 Caracal caracal michaelis – Узбекистан, Туркменистан (подвидът е застрашен)
 Caracal caracal nubica – Етиопия, Судан
 Caracal caracal poecilotis – Западна Африка
 Caracal caracal schmitzi – Израел, Западна Африка, Иран, Арабски полуостров, Пакистан, Индия

Допълнителни сведения 
Каракалът се поддава на опитомяване. В древността е бил използван от перси и индуси, а по-късно и от араби за лов на птици, газели, зайци, лисици. В някои области на Иран се ловува с опитомени каракали.

Природозащитен статус 
Каракалът е вписан в Червения списък на световнозастрашените видове на IUCN като незастрашен вид.

Галерия

Бележки

Външни препратки 
 Каракалът в ITIS 

Мъркащи котки
Фауна на Афротропическата област
Фауна на Палеарктика
Фауна на Индо-Малайската област
Борнейска котка

Борнейската котка (Catopuma badia) е хищник от семейство Коткови от рода на Азиатската златна котка, но различните автори я отнасят към родовете Felis, Profelis, Pardofelis или я отделят в самостоятелен род Badiofelis.

Физическа характеристика 
Борнейската котка достига на дължина около 55 cm, а опашката ѝ е дълга 35 cm. Тежи само 2 до 4,5 кг. Козината ѝ е червеникаво-кафява на цвят, но се срещат и сиви екземпляри.

Разпространение 
Среща се само на о-в Борнео.

Начин на живот и хранене 
За тази котка не се знае почти нищо защото е много рядка. До 1998 г. дори не е заснемана с фотоапарат в естествената ѝ среда. Обитава гъсти дъждовни гори и скалисти местности в близост до реки или мангрови блата. Ловува предимно нощем, като нейна плячка са различни птици, гризачи, по всяка вероятност маймуни.

Природозащитен статус 
Борнейската котка е вписана в Червения списък на световнозатрашените видове на IUCN като застрашен вид.

Източници

Външни препратки 
 Борнейската котка в ITIS

Фауна на Индо-Малайската област
Мъркащи котки
Азиатска златна котка

Азиатската златна котка (Catopuma temminckii), наричана още Теминкова котка, е хищник от семейство Коткови известен по-рано и под родовите имена Felis, Profelis или Pardofelis.

Разпространение 
Среща се в горите на Югоизточна Азия до 3000 m надм. вис: от Тибет и Непал до Югоизточен Китай, и от Североизточна Индия до о-в Суматра. По-рано разпространена до Централна Индия и на о-в Ява, но вече не се среща по тези места.

Физическа характеристика 
Азиатската златна котка е котка със средни размери: дължина на тялото от 66 до 105 cm, а на опашката 50 cm, тегло от 8,5 до 16 кг. Окраската ѝ е червеникаво до златисто-кафява, но се срещат и сивкави или изцяло черни екземпляри (меланизъм). Нарича се златна котка заради лекия златист оттенък от жълтеникавата основа на косъма. На муцуната има характерни бели и тъмни шарки, гърлото и гърдите също са бели, а лапите и върха на опашката обикновено са по-тъмни от останалата част на тялото. Въпреки че като цяло окраската ѝ е изчистена, без петна, подобно на пумата, в Китай се срещат и петнисти златни котки.

Начин на живот и хранене 

Азиатската златна котка обитава листопадни и вечнозелени дъждовни гори до 3000 м надм. вис., като предпочита скалисти местности. Въпреки че се смята за нощно животно с дървесен начин на живот, ловува и през деня, а според последните наблюдения предпочита да търси плячка на земята. Храни се предимно с гризачи и други дребни бозайници, птици, гущери, но напада и млади елени. Набезите ѝ над домашни животни са рядкост. Тази котка е една от малкото наблюдавани да се хранят с мърша.

Азиатската златна котка е териториален и самотен хищник, но има случаи при лов на по-едра плячка да ловува на двойки.

Размножаване 
След около 80 дни бременност женската ражда в хралупа или скална пукнатина обикновено само едно малко. От наблюденията направени в зоопарковете по света изглежда и мъжкият взема участие в отглеждането на малкото.

Полова зрялост тези котки достигат между 18 и 24-месечна възраст. Продължителността на живота им в плен е до 20 години, но на свобода живеят много по-кратко.

Допълнителни сведения 
В някои райони на Тайланд азиатската златна котка се нарича Seua fai (огнен тигър) и според местните вярвания огненият пламък в нейната козина прогонва тигрите. Смята се дори, че яденето на месо от златна котка има същия ефект. В местното племе карен вярват, че носенето на един-единствен косъм от тази котка предпазва човека от нападение на тигър.

Според местното население златната котка е смела и агресивна, и когато пази малките си напада много по-големи животни от нея. В плен обаче тези котки не демонстрират агресивно и нападателно поведение.

Природозащитен статус 
Азиатската златна котка е вписана в Червения списък на световнозастрашените видове на IUCN като уязвим вид. Местните жители я преследват заради козината и костите, които се използват в Китайската традиционна медицина. Главната заплаха за нея обаче идва от изсичането на горите в които живее, а в плен тази котка се размножава трудно.

Източници

Външни препратки 
 

Фауна на Индо-Малайската област
Мъркащи котки