alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Планински божур

Планински божур или Витошко лале () е многогодишно тревисто растение от семейство лютикови (Ranunculaceae). Родовото название Trollius на латински означава овален. То е дадено на растението заради кълбовидните му кичести цветове.

Съществува мнение че названието „витошко лале“, което често се употребява за този вид, е неподходящо и неправилно.

Разпространение и местообитание 

Планинският божур расте по влажни поляни, торфища и край потоци, в алпийския и субалпийския пояс. Среща се в Европа (до 71° с. ш.), Кавказ, Сибир и Северна Америка.

В България е включен в списъка на застрашените растения. Среща се в Западна и Средна Стара планина, Витоша, Осоговска планина, Пирин, Рила, Западни Родопи.

Описание 
Неговите стройни, високи до един метър стъбла са неразклонени облистени по цялата си дължина. Най-долните листа са с дръжка, а горните са почти приседнали. Петурите са дланевидно разсечени на 3 – 7 клиновидно стеснени дяла, с дълбоко напилен ръб. Стъблата завършват с 1 – 2 златистожълти цвята, кичести като градинските божури.

Размножаване 
Цъфти от юни до август. Размножаването е със семена, плодоноси август – септември.

Източници 

Лютикови
Алпийски повет

Алпийски повет (Clematis alpina) е цъфтяща широколистна лоза от род Clematis. вид покритосеменни растения. 

Подобно на много представители на този род, той е ценен от градинарите заради ефектните си цветя. Тя носи 1 до 3-инчови пролетни цветя на дълги дръжки в голямо разнообразие от цветове. Те представляват храсти с тънки вдървенели, катерещи се стъбла, които се прикрепят с увиващите се дръжки на перестите листа. Цветовете са едри, единични, сини. Расте по скалисти и каменисти места до надморска височина 2000 m. Среща се на Витоша в района на Комините и Резньовете. Много рядък вид.

Източници 

Повет
Цветя
Петниста тинтява

Петнистата тинтява (Gentiana punctata) е вид многогодишно тревисто растение от род Тинтява с месести разклонени коренища. Развива неразклонени надземни стъбла, високи до 50 см, облистени с едри елипсовидни приседнали листа с дъговидно жилкуване. Само най-долните имат къси дръжки.

От пазвите на връхните листа излизат по няколко приседнали
звънчевидни цвята, жълтеникави и осеяни отвътре с дребни тъмнокафяви точки.

Цъфти през юни — юли. След процъфтяването изсъхналото вече венче се запазва и предпазва нарастващата плодна кутийка, която се изпълва с множество дребни плоски семена. Много често петнистата тинтява се среща заедно със златистата кандилка и нарцисоцветната съсънка, както е на Витоша под Резньовете.

Използва се като лечебно растение. Масовото събиране на коренищата ѝ е довело до силно намаляване на находищата, но статутът му на защитен вид възвръща на нашите планини това красиво растение.

Източници 

Тинтява
Защитени лечебни растения
Растителни видове в Червената книга на България
Жълта тинтява

Жълтата тинтява (Gentiana lutea) е вид многогодишно тревисто растение от род Тинтява. Стъблата достигат до 1 m височина. Неразклонени са, прави и гладки, със срещуположни, яйцевидно-елипсовидни, сдиплени по дъговидните жилки листа. На цвят те са сиво-зелени от восъчния налеп по тях. Най-долните листа имат дръжки и тръбовидни влагалища, средните са по-малки, а най-горните са най-дребни и са напълно приседнали.

Употреба 
Прилага се при безапетитие, лошо храносмилане, колики, запек, отпадналост след тежко боледуване, анемия, жълтеница, пясък в бъбреците, глистни заболявания. От някои народи се използва при ревматизъм, подагра и малария.

Растеж и опазване 
Цветовете са събрани в пазвени прешленовидни съцветия. Златистожълтите венчета имат къса тръбица и дълги линейни 5 дяла. В средата се открояват 5 тичинки с дълги дръжки и сраснали прашници. Цъфти през юли и август. Находищата и на тази лечебна тинтява поради безогледното ѝ събиране силно са обеднели. Напоследък се наблюдава обилен цъфтеж в района на Резньовете и Скопарника — резултат от охраняването на тези райони в Народния парк „Витоша“ и нарастващата екологична култура на туристите.

Източници 

Тинтява
Защитени лечебни растения
Билки
Растителни видове в Червената книга на България
Обекти на световното наследство в България

Общо 9 материални обекта от Списъка на световното културно и природно наследство на ЮНЕСКО, включително 7 културни и 2 природни обекта, се намират в България. Нематериалните обекти в страната са хорът на Бистришките баби, ритуалът „нестинарство“, традицията на производство на „Чипровските килими“ и ритуалът „Сурова/Сурва“ и традиционната българска мартеница.

Културно наследство

Природно наследство

Нематериално наследство

Източници

Външни препратки 
 Български обекти в списъка със световно наследство на ЮНЕСКО – материално и природно наследство
 Обекти на световното наследство – адаптирани за деца
Население на Украйна

Населението на Украйна към 1 ноември 2017 г. е 42 418 235 души, според оценки на Държавната статистическа служба. Не е включено населението в автономна република Крим и град Севастопол, които след 2014 г. не са част от страната.

История 
Територията на днешна Украйна е била обитавана от източните славянски племена (поляни, северяни, дулеби, волиняни, бели хървати, уличи, тиверци, древляни) които формират днешните украинци и руснаци (8 – 9 век).

Населението на днешна Украйна през 1629 година е около 5 – 6 милиона души. През феодалната епоха растежа на населението е затруднен, поради честите войни, опустошителните епидемии и лоша реколта. През 1870 година населението достига 18.7 милиона души, а през 1913 година около 35 милиона души.

В края на 19-ти и началото на 20 век започва масова миграция на селското население от Украйна, за Сибир и Далечния изток, където се преселват около 1.6 милиона души. Значителна миграция има към САЩ и Канада, предимно от Западна Украйна – Галиция, Северна Буковина и Закарпатска Украйна (в състава на Австро-Унгария). В периода от 1895 до 1913 година мигрират 413 хиляди души. Миграцията продължава и в периода от 1919 до 1939 година.

Динамика

В административно-териториално отношение 
Динамика на населението в административно-териториално отношение (в хил.души):

В областните центрове

Гъстота на населението 

Средната гъстота на населението през 2007 година е 77.3 д/км2. Най-гъсто населена е Донецка област. Най-гъсто населените индустриални области са – Донецка (172.9 д/км2), Луганска, Днепропетровска (107.3 д/км2), Харковска, Лвовска (117.8 д/км2), Ивано-Франкивска и Чернивецка област. Най-слабо заселени области в Украйна са – Волинска (51.4 д/км2), Житомирска (44.1 д/км2) и Херсонска област (39.2 д/км2).

Възрастов състав 
(2008)
 0 – 14 години: 13,9% (мъже 3 277 905 / жени 3 106 012)
 15 – 64 години: 70% (мъже 15 443 818 / жени 16 767 310)
 над 65 години: 16,1% (мъже 2 489 235 / жени 4 909 386)

Прираст

Етнически състав

Езици 

Разпространение на майчините езици в Украйна (2001):

По области 
Разпространение на майчините езици по области (2001):

Образователно равнище

Вижте също 
 Списък на страните по население
 Население на Европа

Източници
Химн на Гватемала

Националният химн на Гватемала () е написан от Хосе Хоакин Палма (1844 – 1911) и е композиран от Рафаел Алварес Овале. Приет е през 1896 г.

Външни препратки 
 Guatemalan National Anthem (Video, mp3)
 Химнът във формат MIDI

Гватемала
Политика на Гватемала
Гватемалска музика
Композиции от 1896 година
Бърчелова зебра

Бърчеловата зебра (Equus quagga burchellii) подвид на равнинната зебра, разпространен в Южна и Източна Африка. Тя може би е най-красивата зебра. Наричат ги още ивичести или тигрови коне (Hippotigris), от който са известни 20 съвременни африкански вида и подвида. По външният си вид тя много прилича на кон. Отличава се с голямо развитие на напречните ивици – нашарено е цялото ѝ тяло, включително и гривата. Изключение правят краката, които в долната си част са бели. Основният цвят на космената покривка на гърба е мръсножълт, а по корема постепенно преминава в бял. Притежава буйна грива и дълга, добре окосмена опашка. Височината ѝ при холката е около 130 cm.

Обитава обширни открити степни пространства, където много често пасе в общи стада с други степни бозайници и щрауси. Храни се с тревиста растителност и предприема сезонни хранителни миграции. Предпазлива е и от враговете се спасява с бърз бяг. Бременността продължава 300 – 375 дни. Ражда се по едно малко. Продължителността на живот в диви условия достига до 25 години. До недалечно минало бърчеловата зебра е била широко разпространена в Южна и Югоизточна Африка, където живеела на стада от по 10 до 40 индивида. Обект на усилено преследване заради месото и кожата, тя е силно намаляла в началото на нашето столетие. Преди няколко години в Югозападна Африка са установени 3 подвида на бърчеловата зебра.

Фауна на Афротропическата област
Коне
Планинска зебра

Планинска зебра (Equus zebra) се нарича най-дребната от всички видове и подвидове зебри и достига на височина при холката до 125 см. По общият си строеж прилича на всички останали зебри, на домашните коне, а в известно отношение и на магаре. Светлата окраска на космената и покривка е изпъстрена с черни ивици, които на бедрата са по-широки.

Разпространение 
Тя е разпространена в Южна и Югозападна Африка. За разлика от всички останали зебри, които обитават откритите степни райони, планинската зебра се придържа към планинските и хълмистите терени.

Начин на живот и хранене 
Тя е изключително растителноядно животно, като предпочита тревистата растителност. Извършва значителни миграции.

Допълнителни сведения 
Има много врагове, на първо място измежду които трябва да се поставят хищните котки на Африка – лъвът, леопардът и гепардът, както и дивите кучета и глутниците на хиените. Красивата планинска зебра, която само допреди едно столетие е наброявала хиляди екземпляри, сега е силно намаляла и се намира само в няколко резервата в Капската област.

Източници 

Българския Зоопортал

Коне
Фауна на Афротропическата област
Мегафауна
Нубийско диво магаре

Нубийското диво магаре (Equus africanus africanus), наречено още степно магаре, е разпространено в Североизточна Африка – южните части на Нубия и Еритрея.

Общи сведения 
То има дълга и груба глава, сравнително големи уши, къса изправена грива и добре окосмена опашка. На височина при холката достига до 120 cm. Окраската на тялото му е канеленосива с напречни тъмни ивици над плешката, а от двете страни на предната част на тялото, както и по цялата дължина на гърба, минава по една тънка ивица.

Разпространение 
Обитава пустини и степни пространства на стада от по 10–15 женски животни, предвождани от един жребец.

Начин на живот и хранене 
Храни се с разнообразна растителност, като при недостиг на вода и храна предприема миграции. То е предпазливо и бързо бягащо животно. Живее 18–20 години.

Размножаване 
След 12 месеца бременност ражда по 1 малко.

Допълнителни сведения 
Нубийското диво магаре се смята за родоначалник на различни раси домашни магарета, които се използват като товарни и впрегатни животни в много страни. Местното население го използва и за месо.

Източници 

 Българския Зоопортал

Коне
Фауна на Афротропическата област
Нубия
Сомалийско диво магаре

Сомалийското диво магаре (Equus africanus somaliensis) е подвид на дивото магаре. То е по-едро на ръст от нубийското диво магаре – височината му при холката е 140 см и гривата му е по-дълга. Окраската му е по-тъмна. Краката на сомалийското диво магаре са с окраска на хоризонтални ивици. Родината му е Сомалия, но се среща и в Еритрея.

Бележки

Външни препратки 
 Сомалийско диво магаре в зоологическата градина St. Louis Zoo 

Фауна на Афротропическата област
Коне
Кулан

Кулан или Онагер (Equus hemionus) е нечифтокопитен бозайник от семейство Коне, разпространен в Предна и Централна Азия.

Общи сведения 
По външен вид заема средно положение между магаре и кон, затова се и нарича още и полумагаре. Тялото му е набито, дължината му е до 200 cm, а височината при холката – 125 cm. Главата му е масивна, има дълги подвижни уши (24 cm), тънки крака и високи копита, къса грива и сравнително къса и тънка добре окосмена опашка. През лятото космената му покривка е пясъчножълта с една тъмнокафява ивица на гърба, гривата и опашката му са черни, а долната част на тялото – по-светла, почти бяла.

Разпространение 
Обитава равнини, пустини и полупустини с твърди почви. Среща се в Сирия, Иран, Индия и Тибет.

Начин на живот и хранене 
Храни се с тревиста и храстова растителност. Той е предпазлив и при опасност бяга бързо до 70 км/час. Живее на стада до 50 животни. При недостиг на храна предприема далечни миграции.

Размножаване 
След 11 месеца бременност ражда по едно малко.

Подвидове 
 E. h. hemionus – Монголско диво магаре
 E. h. khur – Индийско диво магаре
 E. h. kulan – Туркменски кулан
 E. h. onager – Персийски онагър

Допълнителни сведения 
В миналото куланът е бил безпощадно изтребван заради месото и кожата му, но днес като рядък вид се намира под охрана.

Източници 

Фауна на Палеарктика
Коне
Мегафауна
Кон на Пржевалски

Конят на Пржевалски (Equus ferus przewalskii) или Азиатският кон, е разпространен в Централна Азия в региона Джунгария. Днес той е единственият див кон, който се среща на свобода в природата. Открит е от руския изследовател от полски произход Николай Пржевалски през 1880 г.

На дължина тялото му достига около 230 cm, а на височина при холката до 130 cm. Тялото му е набито, гърдите широки, шията къса, главата голяма, ушите малки, краката му са тънки и немного високи. Има къса изправена грива. Окраската на тялото отгоре и отстрани е кафяво-жълтеникава, с надлъжна тясна, тъмна ивица на гърба, а отдолу и на муцуната е светложълта. Гривата и опашката му са черни.

Обитава открити тревисти равнини на стада до 20 индивида. Той е много предпазлив и бяга бързо. Храни се с тревиста растителност и при недостиг на храна предприема миграции. След 11 месеца бременност ражда по едно малко. Конят на Пржевалски успешно се кръстосва със зебри и домашни коне.

В зоологическата градина в Добрич има 7 коня на Пржевалски, единствените на Балканския полуостров. Един екземпляр от този вид има и в зоопарка в Ловеч..

Източници 

Коне
Фауна на Монголия
Бърнеста мечка

Бърнестата мечка (Melursus ursinus) се среща в горите на цяла Индия (до подножието на Хималаите) и на остров Шри Ланка. Тялото ѝ е дълго до 1,8 m, височина до 0,9 m и тежи до 136 кг. Козината ѝ е черна, дълга и на шията и плещите образува нещо като грива, а на гърдите – бял полукръгъл нагръдник. Муцуната е светлосива, удължена с подвижно рило, което заедно с удължаващите се устни и език може да се впива в термитниците и мравуняците за извличане на обитателите им. Ноктите са дълги, сърповидни, приспособени за катерене и разриване на земята при търсене на корени и термити. Активна е нощем. Ражда 1 – 2, рядко 3 малки. Те са големи, шумни и смъртоносни. Обичат да ядат термити, могат да нападнат цяла колония и да изядат до 10 000 термита, ако термитите влязат в носа им те затварят ноздрите си със специална ципа. Също така те не спят зимен сън. При нападане на човек хапят най-вече главата и лицето. Смята се за опасен опустошител на захарна тръстика и пчелини. Защитен вид.

Източници

Външни препратки 
 Българския Зоопортал

Мечкови
Мегафауна
Фауна на Индия
Фауна на Шри Ланка
Нюрнберг

Нюрнберг () е град в Югоизточна Германия, провинция Бавария. Нюрнберг е известен със своите красиви сгради и с музея на играчките.

География 
Разположен е на река Пагниц и на канала Рейн-Майн-Дунав във Франконската койпер-лиасова равнина.

Населението му е около 505 664 души (2010). Площта му е 186,38 km², а гъстотата на населението – 2713 д/km².

История 
От 1050 г. до 1571 г. Нюрнберг е важен център на Свещената Римска империя, тъй като там заседават Райхстагът и Имперският съд (вижте Нюрнбергски парламент). През 1219 е обявен за свободен имперски град от император Фридрих II. Заедно с Аугсбург, Нюрнберг се превръща в основен търговски център на пътя от Италия към Северна Европа.

През 15 и 16 век Нюрнберг става едно от средищата на германския Ренесанс. През 1525 г. приема Реформацията, а през 1532 там се сключва Нюрнбергският мир, с който лутераните получават значителни отстъпки.

По времето на Албрехт V част от мюнхенските протестанти се преместват в Нюрнберг, където могат да упражняват свободно вярата си.

През 1632 г., по време на Тридесетгодишната война, Густав II е обсаден в Нюрнберг от Валенщайн. След войната градът запада и възстановява значението си едва през 19 век, когато се превръща в индустриален център. През 1806 г. Нюрнберг е присъединен към Бавария, а през 1835 г. първата железопътна линия в Германия свързва града с близкия град Фюрт.

През 1825 г. населението на Нюрнберг е 33 000 жители.

Поради значението му в Свещената Римска империя Нюрнберг е избран от Националсоциалистическата германска работническа партия за място на големи партийни митинги, събрания, конгреси. След идването на власт на Адолф Хитлер градът се превръща в национално светилище за националсоциалистите, които изграждат там множество представителни сгради.

По време на Втората световна война в Нюрнберг се произвеждат близо половината немски двигатели за самолети, подводници и танкове. В резултат на това градът е силно разрушен от британските и американски бомбардировки. В края на войната той е превзет от американците след тежки улични боеве. След войната градът е построен наново, като много стари сгради са реставрирани в предишния си вид.

След края на войната в Нюрнберг се провеждат известните Нюрнбергски процеси срещу висши функционери на Националсоциалистическата партия, обвинени във военни престъпления и престъпления срещу човечеството.

Галерия

Вижте също 
 Нюрнбергци

Източници

Външни препратки 

 Официален сайт
 Архитектурата на Нюрнберг
Обединено кралство Нидерландия

Обединено кралство Нидерландия (1815 – 1839) (; ) е име, използвано по време на Виенския конгрес за новата европейска държава, създадена със спациален протокол на 21 юни 1814 г. Официалното ѝ наименование е Кралство Нидерландия. Новата държава е съставена от дотогавашните Австрийска Нидерландия на юг и Република Съединени провинции на север. Начело на държавата застават представителите на Оранската династия, които преди Френската революция са заемали поста щатхаутер. Пръв крал е Вилем I, коронован на 16 март 1815 г.

Столица на общата държава е Амстердам, което е записано в конституцията от 1814 г. Страната е изтъкана от противоречия и едва ли е това, което мнозина мислители и политици са си представяли в мечтите си за обединение. На север преобдават калвинистите-нидерландци, чийто език принадлежи към германската група. На юг населението е католическо и говори на валонски, близък до френския. Северът е предимно индустриален, югът - аграрен. И едните и другите имат своята национална гордост, а двете гордости не се съчетават помежду си.

Намерението на великите сили да създадат жизнена държава на север от Франция, за да противостои на амбициите ѝ в тази посока се проваля. Обединеното кралство оцелява до отделянето на южните провинции в отделно Кралство Белгия, в резултат на Белгийската революция през 1830 г. Вилем І отказва да признае откъсването на Белгия чак до Лондонския договор от 1839 г. Разочарован, той абдикира на следващата година. С нов договор през 1843 г. окончателно е оформена границата между двете държави. Оттогава името Кралство Нидерландия се използва само за северните провинции.

Бележки 

История на Белгия
История на Нидерландия
Нидерландия, Обединено кралство
Майкъл Колинс (политик)

Майкъл Колинс () е ирландски революционер, роден на 16 октомври 1890 г. в градчето Самс Крос, непосредствена близост до град Клоунакилти. През 1917 г. става член на националистическата партия Шин Фейн. Служил е като министър на финансите на Ирландската република, като член на ирландската делегация по време на преговорите за англо-ирландския договор, като председател на временното правителството и като главнокомандващ националната армия. Убит е на 22 август 1922 г. по време на Ирландската гражданска война.

Бележки

Външни препратки 
 Michael Collins Centre  
 Collins 22 Society 

Ирландци
Революционери
Йеленя Гура

Йелѐня Гу̀ра (; ; ) е град в Югозападна Полша, Долносилезко войводство. Аминистративно е обособен в отделен окръг (повят) с площ 109,22 км2. Също така е административен център на Йеленогурски окръг без да е част от него. Името му означава „еленова планина“ на полски.

География 
Градът се намира в историческата област Долна Силезия. Разположен е край река Бобър в северната част на Йеленогурската котловина всред планини. На запад е Изерска Гура, на север Качавска Гура, на изток Яновски Рудави и на юг е масива Карконоше, всичките част от Западните Судети. Южно от града се намира Карконошкия народен парк.

История 
Йеленя Гура е бил административен център на Йеленогурското войводство (1975–98).

Население 
Населението на града възлиза на 83 463 души (2012 г.). Гъстотата е 764 души/2.

Демография:
 1800 – 6000 души
 1900 – 20 000 души
 1939 – 35 296 души
 1946 – 39 050 души
 1950 – 34 996 души
 1960 – 49 617 души
 1970 – 55 707 души
 1980 – 86 943 души
 1990 – 93 414 души
 1998 – 93 901 души
 2008 – 85 378 души

Побратимени градове 
  Бауцен, Германия
  Валкеакоски, Финландия
  Владимир, Русия
  Ерфщат, Германия
  Ранерс, Дания
  Северодонецк, Украйна
  Тайлер, Тексас САЩ
  Текила, Мексико
  Червия, Италия
  Яблонец над Нисоу, Чехия

Фотогалерия

Бележки 

Градове в Долносилезко войводство
Градски окръзи в Долносилезко войводство
Петра (Испания)

Петра () е малък град, център на едноименна община на остров Майорка в Испания. 	Населението на Петра по данни от преброяването през 2013 г. е 2806 жители.

Външни препратки 
 Сайт на кметството (на каталунски)

Селища на Балеарските острови
Алексей Пажитнов

Алексей Пажитнов е руски компютърен програмист, разработил, заедно с Дмитрий Павловски и Вадим Герасимов, известната видеоигра Тетрис. Права върху играта Пажитнов получава след падането на Желязната завеса.

Работа в СССР 
През 80-те години работи за Компютърния център на Московската академия на науките – център за изследователска и развойна дейност, основан от правителството на СССР. В същия период, през 1984 г. създава играта Тетрис.

През 1988 г., с помощта на холандския дизайнер на игри Хенк Роджърс (Henk Rogers) и фирмата му Булет-Пруф Софтуер (Bullet-Proof Software), Пажитнов създава фирмата АнимаТек (AnimaTek).

Работа в САЩ 
През 1991 г. Пажитнов се мести в САЩ и от 1996 до 2005 г. работи в най-голямата софтуерна компания в света -„Майкрософт“. От 2005 г. работи с WildSnake Software – компания занимаваща се с компютърни игри.

Награди 
 През 1996 г. авторитетният сайт за видео игри ГеймСпот (GameSpot) нарежда Пажитнов като четвърти най-влиятелен разработчик на компютърни игри.
 На 7 март 2007 г. получава наградата The Pioneer Award на Конференцията на разработчиците на игри (Game Developers Conference).
 На 24 юни 2009 г. на Немските игрови награди (Der Deutsche Games Award), Пажитнов получава почетна награда.
 На 28 април 2012 г. IGN – авторитетен сайт за забавления, част от Нюз Корпърейшън, поставя Пажитнов в списъка на петте запомнящи се чудеса на индустрията за видео игри.

Източници 

Руски учени
Руски програмисти
Информатици
Руски предприемачи
Руски изобретатели
Руснаци в САЩ
Контрабас

Контрабасът е музикален инструмент от групата на струнно-лъковите инструменти.

Това е най-големият и най-ниско звучащ струнен инструмент. Контрабасът има 4 струни, настроени на чисти кварти - 1Е—1А—D—G и звучи октава по-ниско от нотираното.

Започва да се произвежда и се наименува в средата на 17 век с вариации от контрабасовата виола да гамба. Човек, който свири на този инструмент, се нарича контрабасист. Контрабасът като инструмент е включен винаги в ритмичната секция (тя обикновено се състои от комплект от ударни инструменти, контрабас, китара и пиано), включен е в състава на стила диксиленд и участва в ритмичната секция на бенда (голям оркестър в състав 4 тромпета, 4 тромбона, 5 саксофона - два алт, два тенор и един баритон саксофон - и ритмична секция). Често в комбо съставите, а и в бенда, контрабасът е заменен с баскитара (4, 5 или 6-струнна, може и фретлес-баскитара без прагчета). Източник на звук са струните. Лъков инструмент е, тъй като звукът се получава чрез търкане на струните с лък. Той е най-големият инструмент (1.82). Нотира се на басов ключ (фа ключ). Струните се настройват на чисти кварти. Условно транспониращ е и на него не може да се свирят много бързи пасажи, но много добре звучи щрих „пицикато“.

Струнни лъкови инструменти
Меден оксид

Медният оксид е химично съединение, което се образува при окисляването на медта. Той е черно кристално вещество, практически неразтворимо във вода.

Химични свойства 
 От водорода и от въглерода се редуцира до елементарна мед:
CuO + H2->Cu + H2O 
CuO + C->Cu + CO ^
 Медният оксид е амфотерен оксид – взаимодейства с киселини, а при определени условия и с концентрирани основи, до получаването на купрати:
CuO + 2HCl->CuCl2 + H2O
2KOH + CuO + H2O->K2[Cu(OH)4]
 При загряване над 800 °С, и в присъствие на елементарна мед, медният оксид се редуцира до червения димеден оксид – Cu2O:
2CuO + Cu-> Cu2O

Оксиди
Каланда

Кала̀нда () е град в Испания. Намира се в провинция Теруел на автономната област Арагон. Разположен е на 143 км североизточно от провинциалния център Теруел. Население 3729 души по данни по данни от 1 януари 2017 г.

Личности 
 Родени
 Луис Бунюел (1900 – 1983), кинорежисьор
 Гаспар Санс (1640 – 1710), композитор и китарист

Побратимени градове 
  Фрузен, Франция

Източници 

Селища в Арагон
Черна котка, бял котарак

„Черна котка, бял котарак“ () е сръбски игрален филм на режисьора Емир Кустурица. Премиерата му е на филмовия фестивал във Венеция на 1 януари 1998 г., където режисьорът е награден със Сребърен лъв за най-добра режисура. Премиерата на филма в Белград е на 16 октомври 1998 г. Филмът „Черна котка, бял котарак“ разказва за любовта, приятелството и възмъжаването на главния герой сред руините на едно общество с ценности, които изчезват.

.

Сюжет 

Действието на филма се развива на брега на Дунав, където живее циганинът Матко – дребен контрабандист. Един ден му идва идеята да прекара през границата цял влак, който превозва бензин между Белград и Истанбул, и по този начин да изкара много пари. За това начинание обаче му е необходим спонсор. Матко отива със сина си Заре при Гърга Питич, циганския кръстник и стар семеен приятел. Гърга Питич се съгласява да финансира начинанието, но Матко бива измамен от своя партньор в сделката Дадан, гангстер, любител на кокаин и техно музика. Наивният Матко става длъжник на Дадан и се принуждава да предложи Заре, неговия син, да се ожени за миниатюрната сестра на Дадан, по прякор Бубамара (Калинката). Обаче Заре е влюбен в друга – в русата циганка Ида. Идва денят на сватбата. Дядото на Заре се престорва на умрял, за да отложи сватбата, но Дадан не се съгласява и нарежда да скрият трупа на тавана. Всички се веселят, освен Бубамара, Ида и Заре. Докато сватовете се радват, а Дадан танцува, изобретателната невеста Бубамара се възползва от момент на невнимание и избягва от собствената си сватба. По време на бягството се запознава с Гърга Големия и те се влюбват един в друг. Накрая, Заре се венчава за Ида, качват се на един параход (параходът „Видин“) и заминават на сватбено пътешествие по Дунав, а Бубамара и Гърга Големия също се венчават и заминават с каруца също на сватбено пътешествие. Преди венчавката Гърга Питич отива „на гроба на приятеля му“. Филмът завършва с израз на Гърга Питич, цитиран от един стар филм, който е гледал:„Луи, мисля че това е началото на едно чудесно приятелство.“.

В ролите

Данни за филма 
 Жанр: комедия, любовна драма
 Език: ромски (основен), сръбски (в някои сцени), български (в някои сцени).
 Режисьор: Емир Кустурица
 Продуцент: „Комуна“, Макса Чатович, Карл Баумгартнер, „Стефи“ С.А., „Пандора филм“ – Франкфурт, „Сиби 2000“ – Париж
 Сценарий: Гордан Михич, Емир Кустурица
 Музика: Неле Карайлич, Дейо Шпаравало, Воя Аралица
 Оператор: Тиери Арбогаст
 Сценограф: Миленко Йеремич
 Костюмограф: Небойша Липанович
 Монтаж: Светолик Зайц
 Продължителност: 136 минути
 Премиера: 1 януари 1998 г.
 Държави: Сърбия, Германия, България

Източници

Външни препратки 

 
 
 „Черна котка, бял котарак“ в Rotten Tomatoes

Филми, снимани във Видин
Филми на Емир Кустурица
Филми от 1998 година
Сръбски филми
Комедии (филми)
Югославски филми
Френски комедии
Германски комедии
Марс (пояснение)

Името Марс се отнася до няколко неща:

 Марс, четвъртата планета по отдалеченост от Слънцето
 Марс (бог), бога на войната в древноримската митология
 Марс (астрология), Марс като астрологически обект
 Марс символ, ♂
 Марс (програма), серия от непилотирани космически апарати на СССР
 Марс (морски термин) или марсова площадка, площадка на върха на мачтата (обикновено на основната)
Касис

Касисът (Ribes nigrum) е плодно растение. Познат е също като „черно френско грозде“. Касисовото растение е невисок храст, който достига около един метър на височина. Листата му са широки и силно нарязани. Ако стрием между пръстите си листенца от касис, те издават силна, своеобразна миризма. Цветовете на касиса са дребни и се отличават от цветовете на останалите растения със зеленикавия си цвят. Плодовете му също са дребни, почти топчести и на върха запазват остатък от цвета. Те са събрани на гроздове, по което приличат на обикновеното грозде. Плодът е кисел или сладко-кисел и притежава същата миризма, каквато и листата.

Независимо че широко се култивира като плодно растение, касисът има много ограничено естествено разпространение в България.

Касисът е най-богат на витамини измежду всички останали плодове. Той е 4 – 5 пъти по-богат на витамини от лимона и ягодата, 10 пъти – от ябълката, 20 пъти – от вишната, 100 пъти – от гроздето. Съдържа най-много витамин С, който улеснява храносмилането.

От плодовете на касиса се приготвят сокове, сиропи, компоти, вино и др. При преработката на плодовете витамин С се запазва добре в продуктите. Пъпките, листата и клонките на касиса също съдържат витамини. От листата и клонките му се получава отвара, която се използва при простуда и други заболявания.

Източници 

Касисови
Плодове
Ядливи плодове
Тиква

Тиквите (Cucurbita) са род плодови зеленчуци от семейство Тиквови.

Описание 
Стъблото на тиквата е пълзящо и достига на дължина до 4 – 5 метра. То е цилиндрично или ръбесто, цялото покрито с остри и твърди бели космици. Листата имат кухи, дълги дръжки и големи петури. Понякога те са разположени толкова наблизо едно до друго, че земята не се вижда от тях. И не само земята. Често те закриват цветовете така, че пречат на пчелите да ги открият, за да смучат сладък нектар от тях и да ги опрашват.

Жълтите или оранжеви цветове на тиквата са едри. Мъжките цветове са разположени на дълги и тънки дръжки, а женските – на сравнително дебели и къси. Тиквата е еднодомно растение, т.е. на едно и също растение се намират и женски, и мъжки цветове. След като прашецът от мъжките цветове попадне върху женските, започва образуването на малка тиквичка, която бързо нараства. Листата се отдръпват, за да направят място на едрите плодове, които може да достигнат на тежина до 40 – 50 кг. Както при повечето културни растения, така и при тиквата съществува в зависимост от сорта голямо разнообразие в цвета, формата и големината на плодовете.

Тя се използва най-често за приготвянето на десерти. А семките ѝ се консумират, след като се изпекат. Има много полезни свойства и се препоръчва при някои здравословни проблеми.

Плодовете на някои сортове тиква може да се берат, докато незрелите семена и кора са все още меки и годни за консумация. Тогава плодът се нарича тиквичка.

Видове

Вижте също 
 Тиква (плод)
 Тиквичка
 Тиквеник

 
Плодови зеленчуци
Белобог

Белобог (или Бялбог, Белун, Беловит) е предполагаемо славянско божество.

История 
Не е сигурно дали такъв бог е почитан от славяните, но в миналото много изследователи на славянската митология приемат съществуването на божество, противопоставящо се на Чернобог.

Не съществуват исторически източници, които да подкрепят тази хипотеза, поради което днес тя е силно оспорвана.

Вижте също 
 Славянски божества
 Славянска религия
 Българска митология 
 Езичество

Славянски богове
Велес (бог)

Велес (Волос) е бог при някои славянски народи. Споменава се в хрониката Начална руска летопис, която го свързва с добитъка и селяните и го споменава сред идолите, издигнати от киевския княз Владимир I. Някои автори свързват с Велес няколко топонима на Балканите.

Вижте също 

 Славянски божества 
 Славянска религия
 Славянски митични същества и духове
 Българска митология
 Езичество
 Славянски календар

Външни препратки 
  Велесова Книга

Славянски богове
Даждбог

Даждбог (Дажбог, Дайбог, Дабог) е бог, почитан от някои славянски народи преди тяхната християнизация и вероятно свързван със слънцето.

История 
Единствените писмени източници за Даждбог са от Киевска Рус, като в тях се споменава почитането му по времето на Владимир I (10 – 11 век). Персонаж с подобно име се среща и в сръбския фолклор.

Етимология 
Името на Даждбог се свързва със старославянското дати (давам, въздавам, възнаграждавам, раждам плод) и повелителната му форма дажд (дай, дари). Т.е. „Даващ бог“, „Даряващ бог“ или „Дайбог“, „Дайбоже“. Според някои автори името трябва да се обясни с древноиранското даги – горя, обгарям. Най-близкия паралел на думата Дъжд е в древния източноирански или авестийски език, в който съществува дума „Дазда“ (dazdâ, dazda) – Дарове.

Баба-дайхан е бог на плодородието в Согдиана. (Дядо-земеделец). Бобо-и дехкон, се среща също между узбеките и се предполага че е заимстван от ираноезичните народи на Средна Азия.

Особености 
Древните руси особено са почитали Даждбог, като са се считали за негови внуци.

Съпруга на Даждбог е богинята на водите и покровителка на реките, ручеите и водоемите Даня (Дана). Техни деца са двете Зори – Вечерница и Зорница, а синът им се наричал Орей. Зорница е съпруга на бог Хърс. Орей, чието име произлиза от „орал“ има трима сина и една дъщеря. Дъщерята се казва Либеда (Либед, Лыбедь) – Бял лебед. Имената на тримата братя са Кий, Щек (Пащек) и Хорив (Горовато). В руските народни приказки съществува митологичен сюжет за тримата братя и тяхната сестра, богатиршата Белия лебед, която владее „живата“ вода и „подмладяващата“ ябълка. Тримата братя са изпратени при нея да вземат тази ябълка и живата вода. Почти същият сюжет съществува и в българските народни приказки („Тримата братя и златната ябълка“).

Важното място на Даждбог в руската традиция се потвърждава и от факта, че той е едно от шестте върховни божества, въздигнати във „Великия“ пантеон на киевския княз Владимир I.

Вижте също 
 Славянски божества
 Славянска религия
 Българска митология 
 Езичество

Източници 

Славянски богове
Перун

Перун (още Piorun, Parun, Перин) – едно от най-могъщите божества в славянската митология, сътворител на гръмотевицата и светкавицата, носител на бури и дъжд, закрилник на бойците и предводител на отрядите по време на битка. Почти навсякъде Перун е върховен бог. Планината Пирин в южна България, носи името на бог Перун.

Етимология 
Името му се извежда от индоевропейския корен *(s)per-, което означава „удрям“, „поразявам“ (праслав. *рьrаti, *perǫ, бълг. пера, первам, перна, литовски perti „удрям, бия“) и в праславянския език има производна *perunъ, „гръм, светкавица“, дума, която е запазена в рус.и укр. перун, беларус. пярун, чеш. perun, пол. piorun „гръм“. Името на бога следователно е тъждествено на името на германския бог Тор – þórr, Donner, Thunder „мълния, гръм“. По всяка вероятност култът към Перун е изпитал влиянието на германския култ към Тор или обратното. В езика на полабските славяни четвъртък се наричал Peräunedån, което калкира нем. Donnerstag и англ. Thursday.

Особености 
Перун е рушител, наказател и благодетел – дъждовете които предизвиква носят живот и плодородие на земята. За да поощри праведните хора, той им помага и ги дарява за добрите им дела, а жестокостта и строгостта му внасят и утвърждават реда сред людете.

Бог Перун е споменат в договорите между византийците и киевските князе Олег (907 г.), Игор I (945 г.) и Светослав I (971 г.). За Перун се говори и в хрониките „Слово и откровение святых апостолов“ (14 век), „Слово о покаянии“ и „Слово о мздоимании“. В старобългарската литература не е засвидетелстван.

Образът на Перун съответства на балтийския Перкунас, скандинавския Тор, гръцкия Зевс, латинския Юпитер, келтския Таринис. След християнизацията на битово ниво е отъждествяван със Свети Илия.

Името на планината Пирин произхожда от Перун. Предполага се, че името на германския град Прон също е свързано с името на бог Перун. От името на Перун произхожда името на цветето перуника.

Съпруга на Перун била богинята Додола (Пеперуна, Ехо, Перуница, Летница), а техни деца били Дженгал, Девана, Перуника, която някои автори определят и като сестра на Перун.

Стари легенди свързват името на днешния български град Перник със славянския бог Перун. Легендата гласи, че името на гр. Перник е производно на корена 'Перун' и наставка – ик.

Вижте също 
 Славянска религия
 Славянски божества
 Славянски митични същества и духове
 Българска митология
 Езичество

 Илинден

Източници 
 Duridanov, I. Slaw. *perunъ – balt. *perkunas – heth. Peruna? Das Ende eines Mythos. – Балканско езикознание, 1999 – 2000, № 2, 93 – 107.
 Фасмер, М. ЭСРЯ (Етимологичен речник на руския език). Москва. Прогресс, 1986. том 3, стр. 246 – 247.

 Тази статия се основава на материал от Вечния Славянски Огън , използван с разрешение от Огнеслав.

Славянски богове
Банник

Банник е славянски дух, обитател на банята. С магическите си способности банниците развързвали езиците на къпещите се хора. Често се явявали с вида на близък роднина – възрастен мъж. Тези духове имали важно значение според късните славяни, тъй като в банята, на четири очи, се споделяли най-големи тайни, сключвали се тайни договори, планирали се заговори. И така, ако човек успеел да улови банник и да го принуди да проговори, можел да научи много тайни за околните. Най-лесно банникът се заплашва с огън или слънце, бидейки същество свързано с водата и влагата.

Вижте също 
 Славянски духове
 Славянска религия

Източници 
 Тази статия се основава на материал от Вечния Славянски Огън , използван с разрешение от Огнеслав. 

Славянска митология
Баня
Берегини

Берегини (още брегини, брягини) – двойка славянски женски духове, обитаващи бреговете на реки и езера.

В древността славяните вярвали само в две свръхестествени сили, които управляват света – злият дух Упир и благотворните берегини (*bergyne). Първият създавал всяко зло и беда по света, а вторите отговаряли за доброто, за късмета, за щастието.

Славяните си представяли берегините като неразделна двойка – девойка и старица. Те бдели над родилките по време на раждане и закриляли новороденото от зли духове, които биха се опитали да го откраднат.

С времето славянската религия се развила и се появили антропоморфните божества. От този период нататък представите за берегините коренно се променили. Те придобили черти на зли духове, които вредят на хората и отвличат деца, а положителните им функции били прехвърлени на по-късните рожаници. Най-често изобразявали берегините като същества с торс на жена и с крака, опашка и криле на граблива птица.

Вижте също 
 Славянска религия

Славянска митология
Духове
Блатник

Блатник () е зъл дух от славянската митология, обитател на блатата. Според народните поверия блатните духове трупат съкровища на дъното на блатата векове наред и ревниво ги пазят от натрапници. Ако човек се приближи много до някое блато блатниците могат внезапно да изскочат от тинята и да го завлекат на дъното за да го удавят.

Хората си представяли блатника като посивял старец, с широко и жълтеникаво като блатната вода лице. Според някои описания той е човек с дълги ръце, с покрито с гъсти, сиви косми тяло и дълга извита опашка. Освен това се е считало, че блатниците могат да приемат какъвто си искат облик – на пътник, монах или дори на някой познат човек.

За жилище на блатника безспорно се считало цялото блато. Но все пак той си имал и любими места – пукнатини и дълбоки кални ями, особено покритите с треви, които изглеждат като красиви зелени ливади.

В някои места вярвали, че блатниците живеят в голям каменен дом под водата или в средата на блатото, заедно със своите жени и деца. Най-често за жени на блатника се считали удавени девици, кикимори и русалки.

Преданията никога не са приписвали добри постъпки на блатниците. Те се считали за безусловно зли и много опасни за хората дръзнали да навлезят в техните владения. Блатниците плашели преминаващите през блатото хора с резки и непонятни звуци: въздишки, бълбукане, стонове, гръмки приплясвания и удари с длани по водата. Блатниците често устройвали капани за неопитните хора – слагали на техния път зелена трева, корени или дървета, под които имало бездънни ями или пукнатини.

Освен това блатниците понякога специално примамвали хората при себе си в блатото за да ги удавят или поне да ги принудят да бродят безцелно между пукнатините. В много области се считало, че блатниците обикаляли по края на блатото във вид на хора, облечени в черно, с фенер в ръка. Така пътниците се заблуждавали и влизали в блатото, надявайки се да открият други хора или къщи, където би могъл да гори този огън.

Вижте също 
 Славянски митични същества
 Славянска религия

Източници 
 Лосева И.Н., Капустин Н. С., Кирсанова О.Т., Тахтамышев В.Г. Мифологический словарь. – Ростов-на-Дону: Феникс, 1997 г. – 576с.
 Шапарова Н.С. Краткая энциклопедия славянской мифологии. М., Издательство АСТ, 2001. – 624 с.

Славянска митология
Митични същества
Явина

Явина или Сенкя или таласъм е зъл дух в българската митология. Явина е сроден на вампира, но за разлика от него се появява от кръвта на човек, умрял от насилствена или преждевременна смърт. Друг начин за поява на явина е от сянката или стъпката на човек, вградена в сграда или мост. Както и вампирите, те са невидими за хората, освен за родените в събота, „четириоките кучета“ и децата на вампирите.

Връзката на кучето с хтоничните сили е прилагана в детайли във всички митологии на индо-европейските народи. Интересен пример е този за двете четириоки кучета на бог Яма, похитители на живота, които скитат сред живите същества и проправят пътя на мъртвите към царството на бога на смъртта. (Ригведа: Х, 14,12). Трицветни, каракачански, „четириоки“ кучета, са били силно ценени и им са бил приписвани митични способности. Така такива кучета са участвали в традиционни окултни практики и ритуали.

В края на ΧΙΧ – началото на XX век с отмирането на демонологичните представи, разликата между вампир и явина се размива.

Бележки 

Българска митология
Обикновена круша

Питомна, още Европейска круша (Pyrus communis) е вид дърво от семейство Розови (Rosaceae).

Отглеждане 
Тя може да достигне на височина до 20 m, но за да се получат повече плодове, стъблото се подрязва ниско. Ползват се дюлеви подложки и крушовите дървета върху тях се ограничават до 4 метра височина, при което стъблото им е само половин метър. Клоните на тези нискостъблени круши са разположени само в две посоки и така се кръстосват помежду си, че образуват красив плет. Такива дървета се наричат палмети.

Напоследък все по-голямо приложение при нискостеблените овощни дървета намира формирането им като „свободно растящо вретено“. Листата на крушата са зелени, твърди, гланцирани, леко назъбени по края и с по-светъл цвят от долната страна. Цветовете са бели, събрани по няколко заедно, и имат дълги дръжки. Крушата цъфти, преди да са се развили листата, което улеснява пчелите по-лесно да открият цветовете и да ги опрашат.

В зависимост от сорта плодовете на крушата биват оцветени жълто или жълто-зелено, някои с червени припламъци отгоре. Повечето круши са сочни, сладки и с приятен аромат. В средата на плода се намират кафявите семенца.

Крушите се ядат в прясно състояние, но от тях се приготвят и вкусни компоти, мармалади и конфитюри. От сушените резанки се вари сладък компот.

От едно крушово дърво може да се получат 150 до 300 кг плодове. Крушите от едроплодните сортове тежат до 800 грама едната.

Източници 

 Михайлов, Цоло, Крушови насаждения, ИК „Еньовче“, София, 2017 г. 120 стр.

Круша
Дървесни видове
Плодове
Ядливи плодове
Триглав (бог)

Триглав () е бог, който според житието на Ото Бамбергски е почитан през 12 век от поморяните, най-вече в Шчечин, където имало негово светилище.

Вижте също 

 Славянска религия
 Славянски митични същества и духове
 Българска митология
 Езичество

Славянски богове
Ярило

Ярѝло (, правилно произношение на български: Ярѝла) e фолклорен и митологичен персонаж при почитано от източните славяни. За облика и функциите му днес се съди главно по етимологични и фолклорни реконструкции. Руският езиковед П. С. Ефименко извежда името му от старославянския корен „яр-“ (jar-, санскритски „*ar-“), означаващ най-общо „бликаща пролетна (и/или утринна) слънчева светлина/сила, събуждаща растителната сила и половия нагон, силата и храбростта на мъжете“. На тази база Ярило се приема като бог на слънцето и плодородието и се смята, че е почитан точно като такъв.

Според фолклорен текст, записан около 1846 г., беларусите си представят Ярило като млад момък на бял кон, облечен в бяло и държащ човешка глава в дясната ръка и снопче житни класове в лявата. На неговия празник преобличат младо момче като него, качват го на кон и пеят песни, в които се казва, че където мине Ярило се раждат жито и деца.

В Русия култът към Ярило е сравнително развит – известни са т. нар. „ярилни“, „ярилини“ – народни празненства, на които са устройвани игри, танци и угощения, носещи понякога оргиастичен характер. С Ярило е свързан и обред за символично погребение на бога, извършван в края на май-юни. На него Ярило е представян като старец или кукла с голям фалос. Някои изследователи смятат, че южнославянския обичай Герман носи същите следи и/или остатъци от култа към Ярило.

Сред западните славяни е почитано божество, наричано Яровит и разглеждано като западнославянско съответствие на Ярило, което още през Средновековието приема повече воински черти и се превръща в бог на войната, за разлика от Ярило, за чиято войнственост евентуално може да се съди само по отрязаната глава в дясната му ръка. Тази отрязана глава може да се разглежда обаче и като символ на победената зима. Възмъжалият, съзрелият Ярило се нарича Купало (Къпало). Ярило идва в човешкия свят Яв всяка пролет, за да донесе нов живот, плодородие и добра реколта.

Все още не е напълно изяснено дали Ярило действително е бил божество или е просто фолклорен персонаж. Някои изследователи смятат, че няма никакви данни Ярило да е бил божество. Друг аргумент е и че, за Ярило не се споменава в древните извори: първото споменаване на този персонаж е в напътствията на св. Тихон Задонски към жителите на Воронеж (1763 г.). Според други автори има достатъчно основания да се смята, че Ярило е бил бог.

Вижте също 
 Яровит
 Славянски божества
 Славянска религия
 Българска митология 
 Езичество

Източници 

Славянски богове
Яровит

Яровит (в немските хроники Gerovit, Herovit, ) е божество, почитано от западните славянски племена (полабските и прибалтийските – поморяни и др.). Като средища на култа му са известни Вологошча (дн. Волгаст) и Обла (Хафелберг), последното селище е населявано от славянското племе березани. В светилището на Яровит във Волгаст на стената виси голям, изкусно изработен щит, обкован със злато; изнасян е от светилището само по време на война за осигуряване на победа. Средновековните хронисти Херборд и Ебон го описват като бог на войната, като Херборд недвусмислено го отъждествява с римския Марс. Когато епископ Отон Бамбергски посещава Хафелберг (тогава Обла), попада на празника на Яровит, в който участват много хора с хоругви и знамена, които също са приемани за воински символи. Същевременно в „Житието на св. Отон Бамбергски“ е описана сцена, според която Яровит се явява на селянин в гората и му заявява, че той е неговият бог, който кара да растат тревата и листата, властва над плодородието на ниви и добитък и над всички човешки блага. Самото име „Яровит“ се извежда от старославянския корен jar-, jaro-, означаващ „суровост“, „сила“ (в смисъла на бликаща от пролетта/младостта сила), което предполага, че той първоначално е божество на плодородието, придобило по-късно воински облик. Неговото източнославянско съответствие Ярило е запазил повече от чертите на плодоносно божество, въпреки че и при него се забелязват воински черти.

В руския „Суздалски летопис“ се среща името на „идола“ Ярун, като се смята, че е вариант на името Яровит – Ярило. Някои изследователи са склонни да приемат божеството Яровит – Ярило – Ярун като едно от въплъщенията на Перун.

Вижте също 
 Ярило
 Славянски божества
 Славянска религия
 Българска митология 
 Езичество

Източници 

Славянски богове