alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Летище

Летището е съоръжение за излитане и приземяване на самолети. Други названия са аеродрум, аеропорт и аеропристанище. Летището включва летателното поле с писта за излитане и приземяване на самолети, стоянки за престой и зареждане с гориво или товари, комплекс от служби, обезпечаващи обслужването и сигурността на полетите. В зависимост от предназначението си за обслужване на определен вид самолети, летищата са за учебно-спортни самолети, селскостопански самолети, военни летища и летища за обслужване на самолети от гражданската авиация. Последните са съоръжени с дълги писти с бетоново или асфалтово покритие и средства за самолетоводене. Такива летища, наричани аерогари, разполагат със служби и организация за проверка и приемане на пътници и багажи за обезпечаване сигурността на полетите, за осъществяване контакти в т.ч. и с други местни и чуждестранни летища във връзка с полетите по приетите маршрути и др. Аерогарите разполагат с представителства на авиокомпании, ползващи летището, служби за граничен и митнически контрол, както и заведения за по-приятен престой на пътуващите и посрещачите. Летищата се идентифицират чрез своя код за летища, регистрирани в Международна асоциация за въздушен транспорт (IATA) и Международна организация за гражданска авиация (ICAO).

Летища в България 

Софийското летище – Враждебна. Неговите IATA и ICAO кодове са SOF и LBSF или SOF/LBSF. От август 2006 г. старата писта 9/27 на летището бе изтрита от световните регистри и в експлоатация бе въведена новоизградената полоса, дълга 3600 метра и стояща успоредно на старата, разположена северно от нея. През декември 2006 г. е открит новият Терминал 2, който е първият в България, снабден с ръкави. Старият Терминал 1, строен от силите на Германия по време на Втората световна война, ще обслужва единствено чартърни полети и програмите на нискотарифните превозвачи. Старата писта се ползва за рулиране. Терминал 1 включва по една зала за пристигащи и заминаващи пътници, както и ВИП-зона, която се използва от граждански лица, заплащащи съответната такса, както и при неофициални пътувания на ВИП-персони. Същата концепция е приложена и при новия Терминал 2, разположен в източната част на летището. Т2 разполага с подземен паркинг на няколко етажа за автомобили на граждани. Аерогарата разполага и с правителствен ВИП-терминал, който е самостоятелна сграда в западната част на комплекса и се ползва при официални посещения на представители на българската държава, както и при посрещането на чужди делегации.

 Летище София; ИАТА код: SOF
 Летище Пловдив; ИАТА код: PDV
 Летище Варна; ИАТА код: VAR
 Летище Бургас; ИАТА код: BOJ

Чуждестранни и международни летища

Източници

Вижте също 

 Списък на летищата в Европа

Външни препратки 
 Летище София – www.sofia-airport.bg
 Летище Пловдив  – www.plovdivairport.com
 Летище Варна – www.varna-airport.bg
 Летище Бургас  – www.bourgas-airport.com

!
Брьогел

Брьогел е името на фамилия известни фламандски художници:
 Питер Брьогел Стария (ок. 1529–1569), най-известният от семейството
 Питер Брьогел Младия (1564–1638)
 Ян Брьогел Стария (1568–1625)
 Ян Брьогел Младия (1601–1678)
 Абрахам Брьогел (1631-1690)
Сакс

Сакс може да се отнася за:

 Сакс – разговорно наименование на саксофона.
 Сакс – белгийски майстор на музикални инструменти, изобретил саксофона.
 Сакс — (от лат. scramasax) - дълъг боен нож на древните германи.
Адолф Сакс

Антоа̀н Жозѐф Адо̀лф Сакс () е белгийски майстор на музикални инструменти, изобретил саксофона.

Адолф Сакс е роден през 1814 в Динан, днес в Белгия, в семейството на Шарл-Жозеф Сакс, също майстор на музикални инструменти. Адолф започва да прави инструменти от ранна възраст, като по-късно изучава флейта и кларинет в Кралското училище по пеене в Брюксел. След като напуска училище, той започва да експериментира с нови видове инструменти. Първото му важно изобретение е подобрение на бас кларинета, което патентова през 1834.

През 1841 Сакс се премества за постоянно в Париж и започва да работи върху нова серия инструменти, които демонстрира през 1844. Те получават името саксхорни и се използват широко и днес. През 1845 изобретява не толкова успешните сакстромби, медни инструменти с по-тесен отвор от саксхорните.

Още около 1840 Сакс изобретява кларинет-бурдон, неуспешен предшественик на контрабас кларинета. По същото време той разработва и инструмента, с който е най-известен - саксофона, патентован през 1846. С времето саксофонът придобива известност и през 1867 Адолф Сакс получава преподавателско място в Парижката консерватория. Той продължава да прави нови инструменти до края на живота си.

Бележки

Литература 
 Adolphe Sax, Malou Haine, Editions Université Bruxelles, 1980
 Sax, Mule & Co, Jean-Pierre Thiollet, H & D, Paris, 2004 ISBN 2 914 266 03 0

Белгийски изобретатели
Хора от провинция Намюр
Белгийци във Франция
Погребани на Монмартър
Мултиинструменталисти
Представки SI



Десетични представки 
За да се избегне неудобството при боравене с много големи и много малки числени стойности на величините, измервани с единиците SI, в рамките на международната система се използват също техни десетични кратни и дробни единици. Наименованията на кратните и дробни единици се образуват чрез десетични представки, добавяни пред съответната основна единица. Наименованията и означенията на десетичните представки са посочени в таблицата (в съответствие със стандарта БДС ISO 80000-1 „Величини и единици. Част 1: Общи положения”). Кратна или дробна единица се означава, като слято пред символа (означението) на основната единица се напише символът на представката.

Примери: pg – пикограм; km – километър; nF – нанофарад

Двоични представки 

Двоичните представки са специални представки за кръгли двоични числа (т.е. числа, представени в двоичната бройна система), които трябва да заменят неправилно използваните в цифровата техника представки от системата SI за кръгли десетични числа.

Някои от десетичните представки се използват с единици за количество информация (битове и байтове), но значението им в тези случаи не отговаря на конвенцията на системата. Вместо степени на 10 трябва да се използват степени на 2, тъй като съвременните компютърни системи се основават на двоичната бройна система. Така например, 1 килобайт е равен на 1024 (210), а не на 1000 байта.

Вижте също 
 Десетична бройна система

Единици за измерване
Тирел

Тирел Рейсинг Организейшън () е отбор от Формула 1, основан е от пилота Кен Тирел, през 1964 година.

Най-голям успех постига през 70-те години на ХХ век, когато пилота Джеки Стюарт печели два пъти Световният шампионат на ФИА – Формула 1 и носи една шампионска титла при конструкторите. Последна победа екипа печели през 1983 година в състезанието за Голямата награда на САЩ.

През 1997 година екипа е закупен от БАР. Последното състезание в което се състезават е през 1998 година.

Статистика

Световни шампиони при пилотите

Световни шампиони при конструкторите

Пилоти участвали за Тирел

Двигатели доставяни за Тирел

Гуми доставяни за Тирел

Победи на Тирел във Формула 1 

Конструктори от Формула 1
Автомобилен спорт във Великобритания
Съри
Кен Тирел

Кен Тирел е един от десетимата най-известни души в света на Формула 1 и собственик на тима от Формула 1 – Тирел. Един от хората, заедно със сър Франк Уилиамс, Колин Чапман, Брус Макларън и Енцо Ферари, символизиращи самия спорт Формула 1. Почти 40 години е отдаден изцяло на любимия спорт.

На 25 август 2001 година умира в Лондон, след тежко боледуване от рак, на 77-годишна възраст.

Личности от Формула 1
Британци
Починали от рак
Прост Гран При

Прост Гран При e френски отбор от Формула 1.

Създаден е през 1996 година, следствие закупуването на друг френски тим – „Лижие“.

Резултати в Световния шампионат 

Стартове – 83

Победи – 0

2-ри места – 2

3-ти места – 1

4-ти места – 2

5-и места – 2

6-и места – 9

Отпадания – 75

Първа позиция на старта – 0

НБО – 0

Дебют – 1997 Голяма награда на Австралия

Последен старт – 2001 Голяма награда на Япония

Общо набрани точки в световния шампионат – 35

Вижте също 
 Формула 1
 Тимове от Формула 1
 Пилоти от Формула 1

Външни препратки 
www.prostgp.com

Прост
Автомобилен спорт във Франция
Първа стартова позиция

Във Формула 1, американските серии НАСКАР, Индикар и Чамп Кар, както и в по-малките автомобилни надпревари, пол позишън () е място в първия ред на стартовата решетка.

Получава се вследствие на квалификационна сесия, която се провежда обикновено в събота, но през годините е имало и такава, която се е провеждала в петък. Разпределението на позициите става въз основа на най-бързата обиколка на всеки пилот.

Вижте също 
 Най-бърза обиколка

Автомобилен спорт
Пилот

Пилот е квалификация или професия на човек, който управлява летателен апарат. В този случай често се използва и популярното летец или авиатор – по-старо и първоначално прието наименование на първите хора професионално управлявали самолет (аероплан). Пилотите обикновено управляват летателни апарати привеждани в движение и полет с двигатели като самолети (пътнически или военни), вертолети, дирижабли, мотоделтаплани. За тези, които управляват летателни апарати без двигател, по-често се използва наименованието летец.

Шофьорите на високоскоростни състезателни автомобили, независимо от моделите на моторно превозно средство и трасетата на движение, също са наричани пилоти.

Бележки 

Професии
Писта за автомобилни състезания

Пистата е трасе, на което се провеждат състезания с автомобили и прототипи. Пистата представлява състезание по затворен маршрут със завои, изкачвания и спускания. Всяка писта има обособен участък за спиране и зареждане на болидите, наречен пит-стоп. Пистите биват такива, включени в календара на ФИА за световен шампионат, и тестови.

Първото състезание с автомобили в затворен маршрут е организирано от Белгийския автомобилен клуб и е проведено през 1902 година в Ардените. През 1906 г. автомобилният клуб на Франция (АКФ) организира за първи път Голяма награда. Този първи вариант на сегашните състезания просъществува до Втората световна война.

Писти в календара на Формула 1 за сезон 2007 
 Австралия – Албърт Парк
 Малайзия – Сепанг
 Бахрейн – Сакхир
 Сан Марино – Имола
 Испания – Каталония
 Монако – Монте Карло
 Гран При на Европа – Нюрбургринг
 Канада – Жил Вилньов
 САЩ – Индианаполис Мотор Спидуей
 Франция – Маникур
 Великобритания – Силвърстоун
 Германия – Нюрбургринг
 Унгария – Хунгароринг
 Турция – Истанбул парк
 Италия – Монца
 Белгия – Спа-Франкоршамп
 Бразилия – Интерлагос
 Япония – Судзука
 Китай – Шанхай

Вижте също 
 Писти за Формула 1
Хунгароринг

Хунгароринг е писта за провеждане на моторни спортове, намираща се на около 20 км от Будапеща, Унгария.

История 
Пистата е част от календара на Формула 1 от 1986 г. Хунгароринг е първата писта в Източна Европа, на която се провежда кръг от шампионата, още по времето на Студената война.

Характеристика 
Дължината ѝ е 4381 метра.

Отличава се с многото си завои и ниската, за Формула 1, средна скорост.

Това от своя страна прави изпреварванията изключително трудни по време на състезание.

Победители във Формула 1

Външни препратки 
 Официален сайт

Вижте също 
 Писти за Формула 1
 Голяма награда на Унгария

Писти от Формула 1
Спортни съоръжения в Унгария
Голяма награда на Унгария
Автомобилен спорт в Унгария
Градове в Древен Египет



Долен Египет 
 1 ном
 Мемфис
 2 ном
 Летопол
 3 ном
 Апис
 Хермопол
 4 ном
 Пропозис
 5 ном
 Саис
 6 ном
 Буто
 Xoïs
 7 ном
 Даманхур
 Метелис
 8 ном
 Hérôonpolis
 Pithom
 9 ном
 Бузирис
 10 ном
 Атрибис
 11 ном
 Леонтополис
 Pharbaethos
 12 ном
 Себенит
 13 ном
 Хелиополис
 14 ном
 Танис
 Silé
 15 ном
 Hermopolis parva
 16 ном
 Мендес
 17 ном
 Behedet
 Diospolis Katé
 Diospolis parva
 18 ном
 Бубастис
 19 ном
 Леонтополис
 Танис
 20 ном
 Per-Sopdou
 Arabia

Горен Египет 
 1 ном
 Филе
 Елефантин
 Омбос
 2 ном
 Аполинополис
 3 ном
 Хиеракнополис
 Eileithuyapolis
 Латополис
 Hermonthis
 4 ном
 Тива
 Diospolis Magna
 5 ном
 Коптос
 Омбос
 6 ном
 Дендара
 Tentyris
 7 ном
 Diospolis parva
 8 ном
 Абидос
 This
 9 ном
 Панопол
 Khemmis
 10 ном
 Ликополис
 Афродитополис
 11 ном
 Hypselis
 12 ном
 Antaeopolis
 13 ном
 Ликополис
 14 ном
 Cusae
 15 ном
 Хермополис
 16 ном
 Théodosiopolis
 17 ном
 Кинополис
 18 ном
 Hipponos
 19 ном
 Оксиринх
 20 ном
 Хераклеополис
 21 ном
 Крокодолопол
 Arsinoé
 22 ном
 Афродитополис
Паметници в Древен Египет

Тази страница групира храмовете, погребалните комплекси, пирамидите и всички познати паметници, построени в Древен Египет.

Долен Египет 
 Гиза,
 Пирамидата на Хеопс
 Пирамидата на Хефрен
 Пирамидата на Микерин
 Саккара
 Пирамидата на Зосер (или Стъпаловидната пирамида на Джосер)
 Сфинкс (Гиза)

Среден Египет 
 Тел ел-Амарна

Горен Египет 
 Тивански некропол
 Долината на царете
 Долината на цариците
 Vallée des nobles
 Деир ел-Медина
 Cheikh Abd el-Gourna
 Temple thébain
 Деир ел-Бахари
 Médinet-Habou
 Рамазеум
 Колосите на Мемнон
 Луксор
 Храмът в Луксор
 Храмът в Карнак
 Есна
 Храмът в Есна
 Едфу
 Храмът в Едфу
 Kalabschah
 Temple de Kalabschah
 Ком Омбо
 Храмът в Ком Омбо
 Филе
 Храмът на остров Филе
 Карнак

Нубия 
 Абу Симбел

Външни препратки 
 В Британския музей за Древен Египет 

Изкуство на Древен Египет
Древен Египет
Сакхир

Бахрейн Интернешънъл е писта в Бахрейн.

Пистата се намира в Сакхир, на 30 км югозападно от Манама, столицата на острова. На нея се провеждат състезанията за Голямата награда на Бахрейн - кръг от Формула 1.

История 
Изградена от 2002 до 2004 година, пистата става домакин на първото Гран При, проведено в Близкия изток през 2004 година.

Характеристика 
Дължината ѝ е 5412 м. Пистата се състои от 15 завоя. Конструирана е от германския архитект Херман Тилке.

Рекорд на пистата

Победители във Формула 1

Вижте също 
 Писти за Формула 1
 Формула 1

Външни препратки 
 Официален сайт

Писти от Формула 1
Голяма награда на Бахрейн
Автомобилен спорт в Бахрейн
Сгради и съоръжения в Бахрейн
Голяма награда във Формула 1

Голямата награда във Формула 1 (на Фр.: Grand Prix) е кръг от Световния шампионат на ФИА, част от календара на Формула 1. Провежда се веднъж годишно в определена от световната федерация страна.

ФИА има изключително високи изисквания относно сигурността на пистите, които са домакини на старт за Голямата награда. Поради тази причина, ако някоя от пистите не отговаря на тези изисквания, често се случва състезанието да отпадне от календара на ФИА за кръг от шампионата.

Списък на състезанията във Формула 1 
 Статистиката е до сезон 2017.
Писта

Писта може да се отнася за:

 Писта за автомобилни състезания
 Самолетна писта
 Ски писта
 Писта за бобслей
Итерация

Итерацията (, „повтарям“) е термин, обозначаващ, най-общо казано, повторението на даден процес. Итерацията е стъпка в процес, който се прилага най-често за решаване на количествени проблеми и който се повтаря няколко пъти. Всяко повторение се нарича итерация.

Обикновено тези понятия се използват за описване на процесите, които се случват в една компютърна програма, и в по-обобщаващ смисъл – за да се опише даден итеративен (последователен) алгоритъм.

Намира приложение в различни области на науката като: машиностроене, информатика, числени методи в математиката, лингвистика, история и философия.

В програмирането най-често итерацията означава „цикъл“ (връщане към дадено условие, докато то не стане истинно и програмата продължи).

Източници 

Информатика
Пилот (пояснение)

Пилот може да се отнася за:

 пилот – човек, управляващ летателно или друго високоскоростно превозно средство
 пилот – строителен елемент
Влъхва

Влъхва (мн.ч. влъхви, стб. ) в славянското езичество означава жрец, добър магьосник, гадател, прорицател, лечител. Старобългарското  е в основата на думата  (вълшебство) и  (вълшебник).

Влъхви са се наричали древните славянски жреци, които, освен че служели на боговете, извършвали и различни магии в полза на рода, племето, за възстановяване на природния баланс. Въобще били оръдие на боговете, спомагали за съблюдаването на върховния божествен закон Правда и имали силно изразени шамански функции.

В смисъла на езически жреци, звездобройци, е употребено понятието влъхва и в Библията. В Новия завет (Матей 2:1,2) тримата влъхви, водени от Витлеемската звезда, идват да се поклонят на новородения Исус Христос и да му поднесат дарове. Имената им се срещат едва в средновековни източници, както и в гръцката ерминия на Дионисий от Фурна в порядък: Каспар, Мелхиор и Валтасар. В католическата църква празникът им е на Богоявление, 6 януари.

Днес терминът влъхви (волхвы) се използва като самоназвание от лидерите на съвременните славянски езически общини, най-разпространени в Русия и Украйна (виж Родоверие).

Вижте също 

 Славянска религия
 Вещи люде
 Тримата влъхви

Славянска религия
Библия
Компютърни игри за Древен Египет

Древен Египет е сравнително малко експлоатиран в компютърните игри. Темата е експолатирана в игри, свързани с управление на градовете (Pharaoh, Cleopatra или Децата на Нил) или в приключенски игри като тези от серията Египет (enquêtes au temps des pharaons).

През 2003, Древен Египет е избран за място на действието в първата масивна онлайн ролева игра (MMORPG) без битки. Тази игра, A Tale in the Desert (Приказка в пустинята), предалага на играча да влезе в ролята на египетски търговец или артист и да се развива благодарение на талантите и изобретателността си. Героят може да помога в строежа на градовете, да участва в политическия живот на страната, да участва в създаването на законите.

Компютърни игри, действието в които се развива в Древен Египет 
 1985, Долината на Царете (логическа екшън игра, MSX);
 1987, Долината на Царете II (логическа екшън игра, MSX, MSX2);
 1997, Египет 1156 пр. Хр.: Загадката на царската гробница (приключенска игра, PC, PSX, Mac, DVD);
 1999, Фараон (управленска игра, PC);
 2000, Клеопатра: Царицата на Нил (управленска игра, PC);
 2000, Египет 2: Хелиополската пророчица (приключенска игра, PC, PSX, DVD);
 2003, Аменофис: La Résurrection (приключенска игра, PC);
 2003, Приказка в пустинята (MMORPG, PC);
 2004, Египет 3: Съдбата на Рамзес (приключенска игра, PC, PSX);
 2004, Децата на Нил (управленска игра, PC);
 200?, Приказка в пустинята 2 (масивна онлайн ролева игра, PC).

Компютърни игри
Бенедиктински орден

Бенедиктинският орден () е най-старият западен католически орден. За година на неговото основаване се приема 529, когато Св. Бенедикт Нурсийски приема монашеството.

История 
След смъртта на св. Бенедикт през 547 г. основаният от него манастир Монте Касино съществува още не дълго и е разрушен от лангобардите около 577 г. (по-късно е възстановен). Монасите, с подкрепа на папа Григорий I Велики се разпръскват по различни страни, разпространявайки по този начин устава и идеите на св. Бенедикт. Скоро бенедиктински манастири възникват в Англия, Франкското кралство, други страни от Западна и Централна Европа, а към 11 век и в Източна Европа. Сред известниците бенедиктинци от този период са св. Анселм Кентърбърийски, св. Вилиброрд, св. Адалберт Пражки и др.

Доколкото „Устава на св. Бенедикт“ се предполага централизирана структура, манастирите до 11 век, прилагащи бенедиктински устав са независими.

През 13 век възникват нови, бързо развиващи се ордени – тези на доминиканците и франсисканците и се променя структурата на европейското общество, което предопределя началото на упадъка на ордена на бенедиктинците. Още повече се засилва този процес на упадък в хода на Реформацията и секуларизацията през 18 век.

През 19 век започва възраждане на ордена, което продължава и през 20 век. Импулси за развитието на ордена в Новото време става дейността на братята от ордена в областите на изучаване на среновековната литература, музика и живопис, а също и тяхната мисионерска дейност в Африка и Азия.

През 1893 г. папа Лъв XIII обединява всички бенедиктински манастири и конгрегации в Бенедиктинска конфедерация.

Организация 

През 2004 г. Бенедиктинската конфедерация се състои от 21 конгрегации и 6 независими манастира. Общото число на монашеските обители – 344. Общо монаси – 7798, от тях 4344 свещеника. Начело на конфедерацията стои абат-примас, който се избира за срок от 8 години. Той представлява бенедиктинците пред Светия престол, но няма право да назначава или сменя настоятели на манастирите.

Основно бенедиктинците се занимават с молитви, интелектуални занятия, религиозно изкуство и мисионерска работа.

Девиз на ордена: „Моли се и работи“ ().

Външни препратки 
 Официален сайт на ордена 
 Устав на ордена
 Бенедиктинци // Православна енциклопедия
Аполинарио Мабини

Аполинарио Мабини (Apolinario Mabini) е филипински теоретик и участник във Филипинската революция.

Роден е в селяческо семейство.

Автор е на конституцията на краткотрайната република от 1898-99 г., която наподобява тази на САЩ.

Филипински политици
Починали в Манила
Чарлз Уилямс

Чарлз Уолтър Стансби Уилямс (, 20 септември 1886 – 15 май 1945) е писател и учен, автор на поезия, романи, драма, критика и биографии.

Роден в Лондон като единствен син на Ричард Уолтър Стансби Уилямс – чиновник от Айслингтън, и неговата жена Мари – дъщеря на Томас Уол, дърводелец от Лондон. Образованието си получава в училището „Св. Албан“ и в университета в Лондон. През 1908 г. Уилямс се присъединява към Университетско издателство Оксфорд, където работи като редактор до смъртта си.

През 1912 г. Уилямс публикува първата си книга със стихове, озаглавена „Сребърният стол“, и през следващите 33 години той пише, преподава и води беседи с несекваща енергия. През този период, освен антологии, той публикува и голям брой уводни статии, както и серия от рецензии, над 30 тома с поезия, постановки, литературна критика, художествена литература, биография и теологическа статия.

Сред някои от неговите зрели творби са: критика в „Английският поетически ум“ (1932), „Довод и красота в поетическия ум“ (1933) и „Образът на Беатриче“ (1943); поезия и драма в „Талиесин през Логрес“ (1938), „Областта на летните звезди“ (1944) и „Томас Кранмер Кентърбърийски“ (1936); теология в „Той слезе от небето“ (1938) и „Спускането на гълъба“ (1939). Сред най-значимите негови биографически творби са „Бейкън“ (1933), „Джеймс I“ (1934), „Рочестър“ (1935) и „Кралица Елизабет“ (1936), а сред романите му – „Война в Рая“ (1930), „Мястото на лъва“ (1931), „Много измерения“ (1931), „Спускане в Ада“ (1937) и „В навсечерието на Всях светих“ (1945).

Той е сред най-видните инклинги и е близък приятел с Дж. Р. Р. Толкин, К.С. Луис и Оуен Барфийлд. През 1917 г. Уилямс сключва брак с Флорънс, дъщеря на Джеймс Едуард Конуей, търговец на желязо от Св. Албан. Двамата имат един син. Чарлс Уилямс умира в Оксфорд на 15 май 1945 г.

Уилямс, Чарлз
Британски писатели фантасти
Британски фентъзи писатели
Първа династия на Древен Египет

Първа династия на Древен Египет около 3100 – 2890 г. пр.н.е. (или около 2925 – 2775 г. пр.н.е.) управлява Древен Египет по време на Архаичния период

Източници 

01
Укио Катаяма

Укио Катаяма  (Ukyo Katayama) е пилот от Формула 1. Роден е на 23 май 1963 година в Токио, Япония.

След напускането на Формула 1, участва в различни автомобилни серии. През 2002 участва в Рали „Париж — Дакар“ зад волана на Нисан 4х4.

Кариера във Формула 1 
В кариерата си във Формула 1 достига един път до 6-о място. Има и 61 отпадания.

Тимове 
През годините е бил пилот на:
 Ларус – 16 старта – 1992
 Тирел – 64 старта – 1993 – 1996
 Минарди – 17 старта – 1997

Резултати от Формула 1 

Японски пилоти от Формула 1
Родени в Токио
Герхард Бергер

Герхард Бергер () е бивш пилот от Формула 1. Роден е на 27 август 1959 г. във Вьоргел, Тирол, Австрия. Отличен пилот и спортсмен, след приключването на активна състезателна кариера става спортен директор на BMW Моторспорт. Записва общо 218 старта, 48 подиума, 12 пол-позиции 21 най-бързи обиколки и 10 победи. В актива си той има общо 385 точки участвайки в 14 сезона. Състезавал за АТС, Ероуз, Бенетон, Ферари и Макларън.
Дебютира през 1984 в Гран при на Австрия(домашното му състезание) за тима на ATS. През сезона печели 6 място в Италия, но не спечели точки, тъй като той кара втория болид на тима, а те стартираха само с техния редовен пилот Манфред Винкелхок за целия сезон.

През следващата година преминава в Ероуз и там печели 3 точки в последните 2 състезания. През 1986 кара за Бенетон и печели 1 победа. Завършва 7 в генералното класиране със 17 точки. През 1987 отново преминава в друг отбор - Ферари. Прави добър сезон с 2 победи в последните 2 състезания. Завършва на 5 място с 36 точки.

През 1988 Бергер бе единственият победител различен от пилотите на Макларън, след като спечели инфарктно ГП на Италия, след като Ален Прост отпадна с повреда в двигателя, а Аертон Сена напусна надпревара в последните обиколки след контакт с Уилямс-а на Жан-Люис Шлесер (който заместваше по това време разболелия от пилешка шарка, Найджъл Менсъл). Тази победа всъщност бе двойна след като неговият съотборник Микеле Алборето финишира непосредствено зад австриеца. Бергер имаше възможност да победи в последния кръг в Аделейд, преди да удари Лижие-то на Рене Арну, който му се изпречи на пътя. За следващия сезон той имаше за съотборник Найджъл Менсъл. Болидът на Ферари, 640 е бърз но често създава проблеми, най-вече по полу-автоматичната скоростна кутия, която по това време бе иновация за света на Формула 1. В Бразилия той отпадна твърде рано след сблъсък с Макларън-а на Сена. Австриеца обаче имаше голям късмет да оцелее жив, тъй като в следващия кръг в Имола, той се удари в предпазната стена със скорост 290 км-ч на завоя Тамбурело. Заради силата на удара, неговият болид се запали и отне на маршалите 16 секунди да стигнат то разрушеното Ферари и да потушат огъня. Бергер имаше само няколко контузии, няколко счупени ребра, и изгорели ръце. Той трябваше да пропусне следващият кръг в Монако преди да се върне на кокпита за състезанието в Мексико. Първите точки бяха в Монца (където завърши втори), а след това дойде и победата в Ещорил, където неговият съотборник бе дисквалифициран, и втори в Херес. В останалите състезание той често не завършваше.

През 2005 година, съвместно с австрийската компания за тонизиращи напитки Ред Бул, закупуват бившият екип на Минарди и създават свой собствен тим наречен Скудерия Торо Росо с който участват в Световния шампионат на Формула 1.

Резултати от Формула 1

Източници

Външни препратки 

 www.gerhard-berger.at
 Профил на Герхард Бергер в Motorsport Stats

Австрийски пилоти от Формула 1
Световен шампион във Формула 1

Световен шампион във Формула 1 е пилотът, набрал най-много точки от кръговете на шампионата в рамките на една състезателна година. Пилотът, станал световен шампион в следващата година, има право да носи състезателен номер 1 на болида си, независимо дали е в тима, с когото е спечелил титлата, или е в нов.

Титлата се присъжда от ФИА от 1950 г., когато шампион става Джузепе „Нино“ Фарина. Общо 32 различни пилота са печелили титлата, като най-успешните от тях са немския пилот Михаел Шумахер, който печели седем и британският пилот Луис Хамилтън, който през 2020 година печели седмата си титла и изравнява рекорда на Шумахер.

Шампиони

Бележки 
 – Означава че отбора на пилота също е спечелил конструкторския шампионат (връчва се от 1958 г.).
  Фанджо разделя победата в 1951 Голяма награда на Франция с Луиджи Фаджиоли.
  Фанджо завършва през 1954 голяма награда на Аржентина и Белгия с Мазерати, след това преминава в Мерцедес.
  Фанджо разделя победата в 1956 Голяма награда на Аржентина с Луиджи Мусо.
  Фанджо разделя втората позиция през 1956 в Голямата награда на Монако и Италия с Питър Колинс.
  Хил печели шампионата в 1961 Голяма награда на Италия, където неговия съотборник Волфганг фон Трипс умира след инцидент в състезанието.
  Съртис става първият пилот печелил световните щампионати с мотоциклети и автомобили, като преди това е печелил 7 титли в класове 350cc и 500cc.
  Ринт умира по време на тренировката на 1970 Голяма награда на Италия, но печели титлата, правейки го първия (и последен) шампион обявен посмъртно.
  Андрети става шампион след като неговия съотборник Рони Петерсон умира по време на операция предизвикана от сблъсък в 1978 Голяма награда на Италия.
  Айртон Сена печели 1989 Голяма награда на Япония, но е дисквалифирицан за минаване напряко през шикан след като получава push-start от маршалите. Макларън подават жалба заради решението, но загубват, като по този начин Прост печели титлата.
  Деймън Хил е син на Греъм Хил, който печели титлите през 1962 и 1968, правейки ги първата двойка баща-син спечелили титла във Формула 1.

Класиране по брой световни титли

Класиране по националност

Рекорди

Най-млад шампион 
към момента на спечелване на титлата

Най-възрастен шампион

Най-много последователни титли

Външни препратки 
 GrandPrix.com – Гранд при енциклопедия 
 Formula1.com – Зала на славата

Формула 1
Бяс (пояснение)

Бяс може да се отнася до:
 Бяс – заразна болест предавана чрез ухапване или слюнка
 Бяс – древноегипетски бог
 Бес – бактрийски сатрап умъртвил своя зет Дарий III, след което бил разчекнат или разпнат след съдебен процес от Александър Велики;
 Бяс – в християнството нечист дух от Сатаната, който вреди на хората.
 Бес – Славянско митично същество
 Бес – древноримска монета
 Порги и Бес – опера на Гершуин

Вижте също 
 Бесове
Неживи

Неживи (още лоши мъртви, зли мъртви, мори, немъртви, нечисти, навье, навлянци, навои, навяци) според славянската митология са зли духове на починали хора, които не са успели да преминат в Долната земя и да намерят покой. Те са обречени на тежки страдания в материалния свят, и от озлобление вредят на живите.

Славяните вярвали, че духът на починалия не може сам да намери пътя между световете на живите и на духовете, поради което организирали оплаквания и траурни церемонии. Така те привличали духовете на прадедите, които да посрещнат душата на оплаквания и да я отведат.

Ако някой бъдел застигнат от преждевременна смърт или се самоубиел, или не бил оплакан и погребан според традицията, прадедите не идвали да го посрещнат и духът му оставал заключен в Яв. Такива духове обикновено се превръщали във вампири или върколаци.

Подобна била и посмъртната съдба на хора извършили тежки грехове или престъпления. Богинята на смъртта Мора не ги допускала в Нав и те оставали завинаги в Яв.

Вижте също 
 Славянски митични същества
 Славянска религия

Славянска митология
Суеверия
Смърт
Мел Гибсън

Мел Гибсън () е американски актьор, режисьор, продуцент и сценарист. Известен е най-вече с ролите си в „Смъртоносно оръжие“ и „Смело сърце“ и с режисурата на „Страстите Христови“.

Детство и образование 
Мел е роден в Пийкскил и е шестото дете от общо 11 в семейството на писателя Хътън (1918 – 2020) и Ан Патриша. Майка му умира през декември 1990 г. Баба му е оперната певица Ева Милот (1875 – 1920), а дядо му Джон Хътън Гибсън е американски тютюнопроизводител, милионер.

На 12-годишна възраст заживява в австралийския град Сидни. Следва „Актьорско майсторство“ в Националния институт за драматично изкуство, където играе с Джуди Дейвис в театрална постановка на „Ромео и Жулиета“.

Кариера 

През 1980-те основава продуцентската компания „Айкън Ентъртейнмънт“. През 1981 г. участва във филма „Галиполи“ и печели награда за най-добър актьор от Австралийския филмов институт.

Филмът „Лудият Макс“, неговият дебют като актьор и всъщност филмът, който го изстрелва на върха, е нискобюджетно фентъзи на Джордж Милър.

През 1995 г. Гибсън продуцира, режисира и участва във филма „Смело сърце“, за който печели „Златен глобус“ за най-добър режисьор, „Оскар“ за най-добър режисьор и най-добър филм. След това режисира и продуцира „Страстите Христови“ – успешна, но и силно критикувана библейска драма. През 2006 г. режисира „Апокалипто“.

Кариерата му се възражда с участието му във филма „Бобъра“ (2011) и режисьорското му завръщане след 10-годишно отсъствие – „Възражение по съвест“, който печели два „Оскара“ и получава още четири други номинации, включително за най-добър филм и за най-добър режисьор – втората му номинация в тази категория.

Филмография

Актьор 

 Непобедимите 3 (2014)
 Мачете убива (2013)
 Острие на мрака (2010) – Tom Craven
 Paparazzi (2004)
 Следите (2002) – 	$25 000 000
 Бяхме войници (2002) – $25 000 000
 Какво искат жените (2000)
 Патриотът (2000) – $25 000 000
 Бягството на пилето (2000), озвучаване – $1.000.000
 Хотел за милион долара (2000)
 Разплата (1999)
 Смъртоносно оръжие 4 (1998)
 Теория на конспирацията (1997) – 	$20 000 000
 Откуп (1996) – $20 000 000
 Покахантас (1995), озвучаване
 Смело сърце (1995)
 Маверик (1994) – $15 000 000
 Човекът без лице (1993)
 Вечно млад (1992)
 Смъртоносно оръжие 3 (1992) – $10 000 000
 Птица върху жица 1990 г.
 Хамлет (1990)
 Еър Америка (1990)
 Смъртоносно оръжие 2 (1989)
 Текила на разсъмване (1988)
 Смъртоносно оръжие (1987)
 Реката (1984)
 Баунти (1984)
 Госпожа Софел (1984)
 Gallipoli (1981) – $35 000
 Лудия Макс (1979) – $15 000
 Тим (1979)
 Summer city (1977) – $400

Режисьор

Продуцент 
 Страстите Христови (2004)
 Смело сърце (1995)

Източници

Външни препратки 

 
 
 

Американски актьори и актриси
Австралийски актьори и актриси
Американски театрални актьори и актриси
Американски режисьори
Американски сценаристи
Американски телевизионни продуценти
Носители на „Оскар“ за най-добра режисура
Носители на Златен глобус за най-добър режисьор
Носители на Златен глобус
Награди „Сателит“
Американски благодетели
Американци от ирландски произход
Родени в щата Ню Йорк
Черното влечуго

„Черното влечуго“ () е британски ситком, продуциран от BBC. Първите серии (Black Adder) са написани от Ричард Къртис и Роуън Аткинсън, а останалите от Ричард Къртис и Бен Елтън. В главната роля блести Роуън Аткинсън, в ролята на Болдрик е Тони Робинсън. Общо са снимани 4 сериала с по 6 епизода, както и няколко отделни епизода.

Серии 
 The Black Adder (1983)
 Blackadder II (1985)
 Blackadder The Third (1987)
 Blackadder Goes Forth (1989)

Специални епизоди 
 Blackadder The Cavalier Years (1988)
 Blackadder’s Christmas Carol (1988)
 Blackadder: Back & Forth (1999)

„Черното влечуго“ в България 
В България сериалът започва по Канал 1 в края на 1998 г., Първите четири епизода от първи сезон се излъчват всяка събота от 21-35 през декември, а последните два епизода - в началото на януари 1999, отново в съботните дни . Епизодите от втори, трети и четвърти сезон са излъчвани всеки четвъртък от 18-40 в периода април - август 1999 г.   

Заглавията на четирите сезона са преведени като: "Злосторникът - черното влечуго", "Злостър - черното влечуго 2", "Злостър Трети" и "Злостър продължава напред"   

На 8 февруари 2009 г. започва повторно излъчване по обновения БНТ 1, всяка неделя от 18:20, като дублажът е записан наново и в него ролите се озвучават от артистите Елена Русалиева, Веселин Ранков, Стефан Сърчаджиев-Съра, Здравко Методиев и Христо Чешмеджиев.

През 2008 г. започва излъчване по Диема. Дублажът е на студио Доли. Ролите се озвучават от артистите Антония Драгова, Янина Кашева, Веселин Ранков, Иван Райков и Александър Воронов.

На 6 юни 2009 г. започва повторно излъчване по Диема 2, всяка събота и неделя от 15:30 до 17:45.

В през декември 2008 г. по GTV е излъчен „Черното влечуго: Назад, напред“ (Blackadder: Back & Forth). Излъчен е отново на 17 април 2009 г. от 19:30 и е повторен от 22:30. Ролите се озвучават от артистите Илиана Балийска, Светлана Смолева, Георги Тодоров, Кирил Бояджиев, който не е кредитиран, и Явор Караиванов.

Външни препратки 
 

Сериали на Би Би Си
Комедийни сериали
Британски сериали
Нун

Нун в началото е първичният океан, за чийто модел служи разливащата се в делтата на река Нил или обширното езеро Мерис.

Въпреки многото различни митове за Сътворението на света, в които древните египтяни вярват, всички те имат поне едно общо нещо – Нун. Всеки мит посочва различен бог или божества като Творци, но всички те приемат, че същите тези богове произлизат от Нун, изначалния океан. Нун е дори повече от океан – той е безгранично пространство от неподвижна вода. Дори след Сътворението на света Нун продължава да съществува в неговия край, за да се върне един ден, да го унищожи и да започне цикъла отново.

След Сътворението, Нун играе ролята на унищожител на човешкия род. Човечеството е унищожено, защото е престанало да уважава и да се подчинява на възрастния Ра, владетел на земята. Ра събира всички богове и богини, включително и Нун, и иска съвет от тях за това какво трябва да направи, за да разреши проблема. Нун предлага на Ра да унищожи човечеството. Ра се вслушва в съвета и Окото му (окото на Ра), във формата на богинята Сехмет обикаля Египет и убива всички мъже.

Нун е изобразяван като мъж с брада и зелено или синьо тяло, символизиращо водата и плодородието. Понякога е изобразяван и с женски гърди. В едната ръка той държи палмов лист, символ на дълъг живот. Втори палмов лист е поставян и на главата му. Сестра и съпруга на Нун е Нунет. Те били смятани эа първата съпружеска двойка в Древен Египет.

В Космогония, Енеада и Огдоада са показани как са го променили теологическите съждения.

Древноегипетска митология
Египетски божества
Морски и речни богини
Херман Обрист

Херман Обрист (Hermann Obrist, 1862–1927) е швейцарски и германски художник, скулптор и дизайнер, известен с работите си в стил ар нуво.

Галерия

Литература 
 Hermann Obrist – Neue Formen des Plastischen durch den Einfluß der Architektur. In: Markus Stegmann, Architektonische Skulptur im 20. Jahrhundert. Historische Aspekte und Werkstrukturen, Tübingen 1995, Seite 44–52.
 Dagmar Rinker, Der Münchner Jugendstilkünstler Hermann Obrist (1862–1927).tuduv-Studien, Reihe Kunstgeschichte Bd. 79. München: tuduv 2001.
 Freiheit der Linie. Von Obrist und dem Jugendstil zu Marc, Klee und Kirchner. Ausstellungskatalog Westfälisches Landesmuseum, Münster. Hrsg. von Erich Franz. Bönen: Kettler 2007.
 Hermann Obrist. Skulptur / Raum / Abstraktion um 1900. Ausstellungskatalog Museum Bellerive / Staatliche Graphische Sammlung München, Zürich: Scheidegger & Spiess 2009. ISBN 978-3-85881-239-1
 Hermann Obrist. Im Netzwerk der Künste und Medien um 1900. Hrsg. von Sabine Gebhardt Fink und Matthias Vogel. Berlin: Kulturverlag Kadmos 2013. ISBN 3-86599-178-5

Външни препратки 
 Dagmar Rinker, Obrist, Hermann. In: Neue Deutsche Biographie (NDB). Band 19, Duncker & Humblot, Berlin 1999, ISBN 3-428-00200-8, S. 406 f. (Digitalisat).
 Annemarie Bucher, Obrist, Hermann. In: Historisches Lexikon der Schweiz.

Швейцарски художници
Германски скулптори
Ар нуво
Починали в Мюнхен
Мора

Мора (също морава, мрава, марава) е митично същество в българския фолклор.Определена като богиня на смъртта в славянската митология. То представлява зловреден дух, явяващ се нощем във формата на човек или животно, за да измъчва хората като ляга върху тях и ги задушава с тежестта си.

Бележки 

Митични същества
Българска митология
Дейтънско мирно споразумение

Дейтънското споразумение (;  или Dayton Accords;  или Dejtonski mirovni sporazum) или Дейтънски мирен договор е мирен договор, подписан на 21 ноември 1995 във военновъздушната база Райт-Петърсън край Дейтън, Охайо, с който официално се поставя край на четиригодишната гражданска война в Босна и Херцеговина.

Дейтънското споразумение е резултат от Дейтънската конференция, състояла се от 1 ноември до 21 ноември 1995 г. Главни участници в тази конференция са президентът на остатъчна Югославия Слободан Милошевич, президентът на Хърватия, Франьо Туджман, президентът на Босна и Херцеговина, Алия Изетбегович, главният преговарящ от американска страна, Ричард Холбрук, както и генерал Уесли Кларк. Договорът е подписан в присъствието на Уорън Кристофър – държавния секретар на САЩ.

Официалното споразумение е подписано от тримата президенти на 14 декември 1995 г. в Елисейския дворец в Париж.

Сегашното политическо деление на Босна и Херцеговина и структурата на нейното управление са договорени общо като част от Дейтънското споразумение. Според него Босна и Херцеговина се разделя на две части (ентитети) – Федерация Босна и Херцеговина (в която влизат териториите, населени предимно с бошняци (босненски мюсюлмани) и хървати) и Република Сръбска (населена предимно с босненски сърби).

Прилагането на дейтънското споразумение се осъществява чрез мандата на ООН, използващ ръководени от НАТО многонационални сили под името АЙФОР (IFOR – Implementation Force), които включват в себе си силите на ООН – ЮНПРОФОР (UN Protection Force) на 20 декември 1995 г. След една година тези сили се трансформират в ЕСФОР (SFOR – Stabilisation Force). В края на 2004 г. командването на тези сили преминава от НАТО към Европейския съюз.

На 13 ноември 2002 г. Скупщината на Съюзна република Югославия ратифицира Дейтънското споразумение, като потвърждава, че Югославия няма териториални претенции към Босна и Херцеговина.

И трите главни действащи лица Франьо Туджман, Слободан Милошевич и Алия Изетбегович вече не са между живите.

Висшият представител на ООН в Босна и Херцеговина, Пади Ашдаун смята, че Дейтънското споразумение е основа, но не и окончателно решение за Босна и Херцеговина и че евентуални изменения би трябвало да произлязат от самата Босна и Херцеговина.

В края на 2003 г. група представители в Европейския парламент и европейски политици повдигат в Страсбург въпроса за ревизия на Дейтънското споразумение.

Източници

Външни препратки 
 Общото рамково споразумение 

Война в Босна и Херцеговина
Политика на Република Сръбска
История на Република Сръбска
История на Охайо
Договори от 20 век
Мирни договори
1995 година
Дейтън
Компас

Магнитният компас е магнитен навигационен уред за ориентиране на местността, чрез определяне на посоките на света.

Компасът се състои от свободно въртяща се магнитна стрелка, която се ориентира в посока север-юг под влияние на земното магнитно поле. Единият край на стрелката сочи Северния магнитен полюс, който не съвпада със земния Северен географски полюс. Противоположният край сочи Южния магнитен полюс, който аналогично не съвпада с Южния полюс.

При някои видове компаси стрелката се намира в капсула, пълна с течност. Целта на течността е да успокоява стрелката, т.е. когато поставите компаса хоризонтално стрелката да се ориентира за възможно най-кратко време, от порядъка на 2 – 3 секунди.
В съчетание с други навигационни инструменти като хронометърът и секстантът компасът увеличил многократно точността на навигацията. Открит е от древните китайци.

Земното магнитно поле не винаги е било ориентирано по този начин, и вероятно в бъдеще пак ще смени своята посока - тогава компасът ще показва посока, различаваща се от сегашния север. Компасът е бил изобретен и използван първо от китайската древна цивилизация.

Вижте също 

 Жиротеодолит
 Магнитна деклинация
 Географски полюс
 Земно магнитно поле
 Магнит

Източници 

Ориентация
Навигационно оборудване
Абидоски списък

Плочи от Абидос е название на два царски списъка, произлизащи от Абидос.

Първият е намерен от археолога А. Мариет в храма на Сети I през 1864 г. – представлява списък на 76 фараони от Менес до Сети I и заема стените на един от коридорите на храма.

Вторият, известен от 1818 г., е открит в храма на Рамзес II и е пренесен в Британския музей. Той представлява копие на първия, но е доста повреден и съдържа само 29 имена на фараони. Въпреки това е послужил на Жан-Франсоа Шамполион при подреждането на династиите в неговия труд „Кратко ръководство в системата на йероглифите“.

Култура на Древен Египет
Символика на цветовете в Древен Египет

За религиозните рисунки жреците в Древен Египет разрешават употребата само на 7 цвята: червено, синьо, жълто, кафяво, зелено, бяло и черно.

Цветове

Бяло 
Белият цвят е символ на радостта и на благополучието. Бялото напомня на цвета на зората – светлината, която побеждава мрака. Този цвят представлява среброто, от което са направени костите на божествата.

Бялото е цветът на короната на Горен Египет (хеджет), която се събира с короната от Долен Египет, за да оформят пшент.

Светло синьо 
Символ на въздуха и небето. Това е цветът на бог Амон, който е по произход бог на вятъра.

Тъмно синьо (lapis-lazuli) 
Този цвят е символ на небесния свод през нощта, както и на морските дълбини.

Тюркоазено синьо 
Символ на водната вселена на река Нил, която поддържа живота в Египет.

Жълто 
Жълтият цвят е символ на златото, на слънцето в своя зенит, а също така и на безсмъртието. Това е цветът на божествената плът.

Черно 
Черното е символ на плодородието, на прераждането. Това е цветът на тинята, която река Нил донася с всеки прилив и която наторява земята. Старото име на Египет, кемит означава „черната земя“. Озирис и Анубис често са рисувани с черна кожа.

Червено 
Червеното е символ на насилието, на пустинята, на кръвта, на смъртта, но и на победата. Цвят на бога Сет, Разрушителят. короната на Долен Египет, дешерет, е червена.

Зелено 
Зеленият цвят се изписва със същия йероглиф, с който се изписва папирус. Символ на растителността, на младостта, на крепкото здраве. Плътта на Озирис често е рисувана с този цвят.

Вижте също 
 Египетски вярвания

Култура на Древен Египет
Цвят
Символи
Свещени текстове от Древен Египет

Най-известните свещени текстове от Древен Египет:
 „Текстове от пирамидите“
 „Книга за Ам Дуат“ или „Книга за Отвъдното“
 „Книга за кравата и небето“, египетска трактовка на мита за Потопа
 „Книга за вратите“, погребални текстове от амарнската епоха
 „Книга на сънищата“, съновник
 „Книга на мъртвите“, име, дадено от Жан-Франсоа Шамполион на погребална книга, чието заглавие може да се преведе „Книга за да излезеш на светлина“
 „Книга за двата пътя“
 „Книга на пещерите“
 „Книга на диханията“
 „Книга на нощта“

Древноегипетска литература
Линейни йероглифи

Линейните йероглифи са опростени йероглифи.

Линеарната писменост (или опростена писменост) е измислена, за да реши два големи проблема на свещената йероглифна писменост:
 спестява времето за изписване на един символ;
 неприложимост върху повърхности, които не позволяват гравиране.

Всъщност линейните йероглифи са били използвани в текстове, външният вид на които не е бил от особено значение. Докато свещената йероглифна писменост набляга на всеки един детайл при йероглифите, то в линеарната писменост се използва минимумът, позволяващ да бъде разбран знакът. И въпреки че линейните йероглифи запазват фигуративния си аспект, те са крачка напред към абстракцията, която на по-късен етап води до създаването на Йератическа писменост.

Вижте също 
 Йероглифи
 Йератическа писменост

Египетски йероглифи
Симон Мариус

Симон Мариус () е германски астроном, математик, лекар и издател на календари, изследвал Юпитер и неговите спътници.

Биография 
Роден е на 20 януари 1573 година в Гунценхаузен, близо до Нюрнберг, в семейството на Райнхард Мариус и Елизабет. Прекарва по-голямата част от живота си в град Ансбах. Решаващо за образованието му е неговото пеене, което е чуто от маркграф Георг Фридрих. Регентът го харесва и през 1586 г. го взима в графското училище в Хайлброн, което Мариус посещава до 1601 и е неговият най-известен ученик. От 1606 до смъртта си е дворцов математик в Ансбах.

През 1606 се жени за Фелицитас Лауер, дъщеря на печатаря му в Нюрнберг Ханс Лауер (1560 – 1641), от която има пет дъщери и двама сина.

През 1614 публикува Mundus Iovialis, с който описва Юпитер и спътниците му и заявява, че е открил четирите големи спътника на Юпитер няколко дни преди Галилео Галилей, заради което Галилей го обвинява в плагиатство. Днес е ясно, че Мариус е открил спътниците на Юпитер напълно независимо от Галилей и че неговите наблюдения са частично по-точни.

Още по време на неговия живот е било безспорно, че той е първият европеец, описал мъглявината в Андромеда, която всъщност е била позната на арабските астрономи още от Средновековието.

Въпреки че Мариус знае за най-важните астрономически открития от началото на 17 век, той заема позиция срещу хелиоцентричното учение и фаворизира мирогледа на Тихо Брахе. Той твърди, че собственият му мироглед е изработен независимо от Брахе, след като през зимата между 1595 и 1596 прочита за първи път Коперник.

Умира на 26 декември 1624 година в Ансбах на 51-годишна възраст.

Творби 
 Mundus Iovialis anno MDCIX Detectus Ope Perspicilli Belgici (Die Welt des Jupiter, 1609 mit dem flämischen Teleskop entdeckt; Lateinisches Faksimile und deutsche Übersetzung; Hrsg. und bearb. von Joachim Schlör. Naturwiss. begleitet und mit einem Nachw. vers. von Alois Wilder), 1614

Външни препратки 
 Мариус-Портал Симон Мариус: Математик – Лекар – Астроном, съчинения, Специална литература, Мероприятия
  Биография на Симон Мариус — Проект Галилео

Германски астрономи
Германски издатели
Родени в Бавария