alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Кафяво джудже

Кафявите джуджета са звезди с маса между 1 и 8 процента от тази на Слънцето. Те се образуват при гравитационния колапс на звезден прах и газ. Тяхната маса ги нарежда между звездите и планетите – прекалено малки са за звезди и прекалено големи за планети. Температурата на повърхността им е относително ниска и се колебае в границите 800 – 2500 градуса по Целзий. Те имат изключително ниска светимост и поради тази причина едва през 1995 г. бе потвърдено съществуването им чрез наблюдение. Тяхната маса се оказва недостатъчна за поддържането на продължителен ядрен синтез в ядрото им. В началото на съществуването си кафявите джуджета получават енергия от синтеза на т. нар. тежък водород (деутерий) в хелиеви ядра. Този процес продължава няколко десетки милиона години. След това кафявите джуджета продължават да излъчват слаба светлина поради топлината, образувала се при освобождаването на гравитационна енергия в процеса на тяхното бавно свиване.

В наши дни броят на откритите кафяви джуджета бързо се увеличава и се счита, че са разпространени из Вселената колкото и нормалните звезди.

Вижте също 
 Бяло джудже
 Червено джудже
 Черно джудже

Класове звезди
Карл Шварцшилд

Карл Шварцшилд () е германски астроном и физик, допринесъл с математическите си решения за развитието на теорията на относителността и квантовата теория. Той е баща на астрофизика Мартин Шварцшилд.

Биография 
Роден е на 9 октомври 1873 г. във Франкфурт на Майн, в еврейско семейство. До 11-годишна възраст посещава еврейското основно училище в родния си град. Още преди да навърши 16 години Карл публикува две статии относно небесната механика. Продължава образованието си в Страсбург и Мюнхен, като получава докторска степен през 1896 г. От 1897 г. работи като асистент в обсерваторията Kuffner във Виена.

От 1901 до 1909 г. той е професор в престижния институт в Гьотинген, където има възможността да работи с някои значими фигури, включително Давид Хилберт и Херман Минковски. Шварцшилд става директор на обсерваторията в Гьотинген.

През 1909 г. се жени за Елзе Позенбах, дъщеря на професор по хирургия в Гьотинген, а по-късно същата година се премества в Потсдам, където поема поста на директор в обсерватория Astrophysical. Той и Eлзе имат три деца – Агате, Мартин (който, става професор по астрономия в Университета в Принстън) и Алфред.

През 1912 г. Шварцшилд става член на Пруската академия на науките. При избухването на Първата световна война през 1914 г. той се присъединява към германската армия, въпреки че е над 40-годишна възраст. Служи на западните и източните фронтове и се издига до ранг лейтенант от артилерията.

Докато служи на фронта в Русия през 1915 г., той започва да страда от рядко и болезнено автоимунно заболяване на кожата, наречено пемфигус. Въпреки това успява да напише три важни документа – две по теория на относителността и един по квантова теория.

Шварцшилд не успява да се пребори с болестта и умира на 11 май 1916 г. в Потсдам на 42-годишна възраст.

Вижте също 
 Радиус на Шварцшил

Източници 

 Horst Kant, Schwarzschild, Karl. In: Neue Deutsche Biographie (NDB). Band 24, Duncker & Humblot, Berlin 2010, ISBN 978-3-428-11205-0, S. 33 f.

Германски физици
Германски астрономи
Германски астрофизици
Мюнхенски университет
Гьотингенски университет
Членове на Берлин-Бранденбургската академия на науките
Евреи в Германия
Родени във Франкфурт на Майн
Починали в Потсдам
Бургундия (регион)

Бургундия () е бивш регион в източна Франция, съществувал до 2016 г., когато е присъединен към новосъздадения регион Бургундия-Франш Конте. Център на региона е град Дижон. Историческата област Бургундия в миналото е заемала значително по-голяма територия (вижте История на Бургундия).

Бележки 

Бургундия-Франш Конте
Майце си

Стихотворението „Майце си“ е първото публикувано произведение на Христо Ботев (1848 – 1876). То е елегия, публикувано за първи път в последния брой (година III, брой 19 от 15 април 1867 г.) на редактирания от Петко Славейков вестник „Гайда“. По това време Ботев е на 19 години и живее в родния си град Калофер. По-късно се появява отново във вестник „Свобода" (1870) и в „Песни и стихотворения" (1875).

Според съученика на Ботев – Киро Тулешков, още през лятото на 1864 година в Одеса, той работи върху варианти на „Майце си“, консултирайки се с професора по славистика Виктор Григорович. По това време Ботев сътрудничи на Григорович с руски преводи на български народни песни. Тулешков твърди, че още през юни 1864 година Ботев изпраща стихотворението на Петко Славейков в Цариград, но достоверността на това сведение не е изяснена, тъй като стихотворението е публикувано от Славейков едва няколко години по-късно.

Бележки 

 Цитирани източници

Външни препратки 
 „Майце си“ в светлината на един образ

Произведения на Христо Ботев
Димитър Паничков

Димитър Николов Паничков е български печатар, книжар и издател.

Биография 
Паничков е роден около 1810 г. в подбалканския град Калофер. Прекарва голяма част от своя живот в Браила, където има печатница и помага за издаването на български вестници и книги. В неговата печатница известно време работи Христо Ботев. Издава вестниците „Хъш“, „Кукуригу“, „Михал“, „Хитър Петър“. Към печатницата си открива и книгопродавница (книжарница), която се превръща в голямо културно средище на българската емиграция в Румъния.

След Освобождението се установява да живее в Свищов, където продължава активната си издателска дейност. Автор на спомени.

Литература 
 Начов, Н. Калофер в миналото. С., 1927.
 Парижков, П. Хаджи Димитър Паничков. – В: Българска книга. Енциклопедия. Съст. А. Гергова. С.-М., 2004, с. 330.
 Алексиев, А. Открита е нова фотография на хаджи Димитър Паничков и негов ръкопис. – Минало, 2010, № 3.

Български издатели
Български хаджии
Български печатари
Български книжари
Родени в Калофер
Починали в Свищов
Палауански език

Палауският език е австронезийски език, говорен от около 15 000 души в Палау.

Външни препратки 
 Палауският език на Ethnologue

Австронезийски езици
Култура на Палау
Нянджа

Нянджа е език банту, говорен от около 5,6 млн. души в Малави, Замбия, Мозамбик, Зимбабве.

Външни препратки 
 Нянджа на Ethnologue

Езици банту
Култура на Малави
Нюношк

Нюношк или нюноршк (, [ˈnỳːnɔʂk, ˈnỳːnɔʁsk], буквално „нов норвежки“) е германски език, говорен от около 600 000 души в Норвегия. Това е една от двете официални норми на норвежкия език, другата от които е букмол.

Нюноршк е създаден след разпадането на Датско-норвежкото кралство. Дотогава датският играе ролята на официален език в Норвегия. С приемането на независимостта на страната интелектуалният елит започва да обсъжда т.нар. езиков въпрос, а именно какъв език да се говори. Оформят се две водещи мнения. От една страна, лингвистът Кнуд Кнудсен предлага постепенно норвегизиране на датския език, от което се ражда риксмол (по-късно букмол). От друга страна, филологът Ивар Осен смята, че норвежкият език трябва да се гради на база на диалектите, които са най-малко повлияни от датския език. За тази цел той разговаря с различни жители на страната, обръщайки внимание на характерни черти на речта им. В средата на XIX в. той създава граматика и речник на езика, който нарича ландсмол. От 1929 г. ландсмол се нарича нюноршк.

Днес нюноршк е официална форма в една четвърт от норвежките общини, които съставят 12% от населението на Норвегия. Формата е най-разпространена в Западна Норвегия. Нюноршк е задължителен предмет в училище дори и за ученици, за които букмол е майчин.

Вижте също 
 Уикипедия на нюноршк

Външни препратки 

 Norwegian 101 Norwegian for beginners and travelers (Английски)
 Нюноршк на Ethnologue
 Научете норвежки онлайн Научете норвежки онлайн

Тонални езици
Норвежки език
Непалски език

Непалският език е индоарийски език, говорен от около 16 000 000 души в Непал, Индия, Бутан.

Външни препратки 
 Непалският език на Ethnologue
 Уикипедия на непалски

Индоарийски езици
Николай Амосов

Академик Николай Михайлович Амосов е съветски и украински кардиохирург. От 1969 г. е член на Украинската академия на науките. Автор е на новаторски методи в кардиологията, автор на дискусионни работи по геронтология, проблеми на изкуствения интелект и рационално планиране на обществения живот (социално инженерство).

Биография 
Ражда се в селско семейство. През 1935 г. със своята първа съпруга постъпва в Архангелския медицински институт, завършвайки го с отличен успех през 1939 г. Паралелно учи в Задочния индустриален институт и през 1940 г. получава диплома и за инженер с отличен.

По време на Втората световна война е полеви хирург, оперирал около 4000 ранени. През 1944 г. сключва втори брак с медицинската сестра Лидия Денисенко. През 1953 г. защитава докторска дисертация и оглавява катедра в Киевския медицински институт. През 1960 г. оглавява отдел биоенергетика в Института по кибернетика на Украинската академия на науките. През 1968 г. е назначен на длъжността заместник-директор в Киевския научноизследователски институт по турбекулоза и гръдна хирургия. От 1983 г. е директор на Института по сърдечно-съдова хирургия. Заради огромния принос към Украйна, Николай Амосов е признат за „личност на века в Украйна“.

Съпругата му Лидия Денисенко е възпитаничка на Киевския медицински институт и работи като хирург и физиотерапевт. Родената им през 1956 г. дъщеря Екатерина Николаевна е доктор по медицински науки и член-кореспондент на Украинската медицинска академия.

Библиография 
 1964 – „Мисли и сърце“ („Мысли и сердце“)
 1965 – „Записки от бъдещето“ („Записки из будущего“)
 1975 – „ППГ 2266 (Записки полевого хирурга)“
 1977 – „Раздумья о здоровье“
 1979 – „Здоровье и счастье ребенка“
 1996 – „Преодоление старости“
 1997 – „Моя система здоровья“
 1999 – „Голоса времен“
 2000 – „Размишления“ („Размышления“)

Външни препратки 
  Ukrainian doctors which changed the world.
   24tv.ua
  Статия, посветена на смъртта на Амосов в Pravda.ru
  Сайт, посветен на Николай Амосов 
  Последното интервю с Николай Амосов 
  

Хирурзи
Военни лекари
Академици
Украински учени
Украински писатели
Украински писатели фантасти
Герои на социалистическия труд на СССР
Почетни граждани на Киев
Починали в Киев
Теодор Билрот

Проф. Кристиян Алберт Теодор Билрот () е немско-австрийски лекар и един от най-големите хирурзи на 19 век. Той е считан за основоположник на съвременната коремна хирургия.

Биография 
Роден е на 26 април 1829 година в Берген на Рюген, Прусия, в семейството на пастора Карл Билрот (1800 – 1834) и съпругата му Кристина Нагел (1808 – 1851). Първоначално започва да учи музика, но се отказва и решава да се отдаде на медицината, която изучава в Университета в Гьотинген и Берлин. Негови учители са Йоханес Мюлер и Мориц Ромберг. След дипломирането си през 1852 г. заминава за една година във Виена, където посещава лекциите на Фердинанд Ритер фон Хебра.

Учи хирургия при Карл фон Лангенбух и практикува във Виена като началник на Втора хирургическа клиника в „Алгемайне Кранкенхаус“ (Виенска обща болница). Професор е по хирургия във Виенския университет.

Билрот ръководи няколко епохални операции в хирургията, включително първата езофагектомия (1871), първата ларингектомия (1873) и първата успешна гастректомия (1881) за рак на стомаха, с която печели голяма слава.

Билрот помага за създаването на първата съвременна хирургическа „школа“, в която преподава на светила като Александър фон Винивартер и Йохан фон Микулич-Радецки. Новаторската програма за хирургическа специализация на Уилям Халстед е повлияна в значителна степен от методите на Билрот за хирургическо обучение.

В края на XIX век Билрот въвежда белите престилки като задължително облекло на лекарите.

Освен значителните си приноси към хирургията, Билрот е страстен музикант, виолонист и близък приятел на Йоханес Брамс.

Умира на 6 февруари 1894 година в Опатия, Австро-Унгария, на 64-годишна възраст.

Австрийски учени
Австрийски лекари
Хирурзи
Преподаватели във Виенския университет
Германски хирурзи
Фердинанд Зауербрух

Ернст Фердинанд Зауебрух () е германски хирург.

Роден е в Бармен (сега квартал на Вупертал), Германия. Учи медицина в университетите в Марбург, Грайфсвалд, Йена и Лайпциг.

От 1903 г. практикува в Бреслау, където разработва „камерата на Зауербрух“. Следващата година демонстрира своето изобретение, като с помощта на камерата извършва операция при отворен гръден кош. По време на Първата световна война е хирург на бойното поле и там разработва няколко нови видове протези за крайници, които позволяват прости движения.

В периода 1918 – 1927 г. работи в университета в Мюнхен, където разработва хирургични техники и диети за лечение на туберкулоза. От 1928 до 1949 г. работи в клиника Шарите в Берлин. Преди Втората световна война е награден от Адолф Хитлер с германската национална награда за изкуство и наука. През 1937 г. става член на Reichsforschungsrat (Райхски съвет за научни изследвания), който поддържа „изследователски проекти“ на СС, включително и експерименти върху затворници в концентрационните лагери.

През 1942 г. практикува като общ хирург в армията. На тази позиция извършва експерименти с горчичен газ (иприт) върху затворници в концентрационния лагер Natzweiler. На 12 октомври 1945 г. е обвинен от съюзниците за това, че е помагал на нацистката диктатура. Въпреки това обаче не е съден.

Зауербрух умира в Берлин на 75-годишна възраст. Преди смъртта си е с нарушено психично здраве. Въпреки това извършва много операции, като същевременно допуска и редица лекарски грешки. Авторитетът и състоянието на Зауербрух обаче му помагат да не бъде възпрепятстван да практикува.

Германски хирурзи
Личности (Вупертал)
Починали в Берлин
Мешести

Мешестите (Cnidaria) са тип същински многоклетъчни безгръбначни животни, чието тяло е съставено от два пласта, между които има безструктурно пихтиесто вещество, наречено мезоглея. Външният пласт се нарича ектодерма, вътрешният – ендодерма.

Описание 
Съществуат две форми мешести - полипи и медузи. Полипите са прикрепени форми на мешестите животни.

Тялото им е просто устроено и има формата на торба ограждаща телесна стомашна празнина. Торбата се състои от два слоя клетки - ектодерма (външен слой) и ендодерма (вътрешен слой). Двата слоя са отделени един от друг посредством пихтиесто вещество.

Имат мрежеста (дифузна) нервна система от разпръснати ектодермални нервни клетки, които след дразнения предават сигнал на всички клетки. Притежават също така ектодермални копривни клетки, които отделят парливо вещество и служат за нападение и защита.

Когато хидрите са застрашени, те изхвърлят камшиче (в горната част), което се забива в животно и изпуска отровата от копривните клетки.

Размножаване 
Мешестите са разделнополови. Полипната форма се размножава безполово (чрез пъпкуване), а медузната – полово, с помощта на яйцеклетки и сперматозоиди.

Класификация 

Типът мешести включва 3 класа и около 19 000 вида предимно морски представители, но се срещат и сладководни обитатели, макар и рядко.

 Тип Мешести
 Клас Корали (Anthozoa)
 Клас Същински медузи (Scyphozoa)
 Клас Хидровидни (Hydrozoa)

Източници
Маастрихт

Маастрихт () е един от двата най-стари града в Нидерландия (заедно с Неймеген) и административен център на провинция Лимбург. Разположен е около река Маас. Населението му е 121 050 души от преброяването на 1 юни 2011 г. Има международно летище.

Събития 
През 1992 г. в града е подписан Маастрихтският договор.

Икономика 
 стъкларска и керамична промишленост
 химическа промишленост
 машиностроене

Забележителности 
 Църква „Синт-Серваскерк“, основана през 6 век и построена през 10 — 15 век
 Църква „Онзе-ливе-Врау“ (12 век)
 многобройни църкви и манастири (13-18 век)

Спорт 
Представителният футболен отбор на града носи името МВВ.

Известни личности 
 Родени в Маастрихт
 Баудевейн Зенден (р. 1976), футболист
 Ян Пьоманс (р. 1951), белгийски политик
 Андре Рийо (р. 1949), цигулар
 Франс Тимерманс (р. 1961), политик

Kартинна галерия

Външни препратки 
 Уебсайт на града (на нидерландски, английски, френски и немски)

Градове в Нидерландия
Договор от Маастрихт

Договорът от Маастрихт или Маастрихтският договор (официално Договор за Европейски съюз) е подписан на 7 февруари 1992 г. в град Маастрихт, Нидерландия между членовете на Европейската икономическа общност и влиза в сила на 1 ноември 1993 г. по време на комисията Делор. Договорът води до създаването на Европейския съюз (ЕС) и е резултат от отделни дискусии относно икономическия и политическия съюз. Променен е с влезлия в сила на 1 май 1999 Договор от Амстердам.

По своята същност Европейският съюз представлява обща рамка за развитието на интеграция между държавите, членуващи в него. Тя включва 2 основни направления:
 общ (единен) пазар, ръководен от съществуващите и по-рано общности – Европейска общност за въглища и стомана (ЕОВС), Европейска общност за атомна енергия (ЕВРАТОМ) и Европейската икономическа общност (ЕИО)
 въвежда Общата външна политика и политика на сигурност (ОВПС) и Сътрудничеството в областта на правосъдието и вътрешния ред (СОПВР)
Договорът регламентира дейността на органите на Европейския съюз (Европейски парламент, Съвет на Европейския съюз, Европейска комисия, Съд на Европейските общности, Сметна палата на Европейския съюз и други) и определя минималните компетенции на Съюза в областта на културата, здравеопазването, защитата на потребителя, трансевропейски мрежи, индустриалната политика и други. Решено е и да се създаде Европейски валутен съюз с обща парична единица, по-късно наречена евро.

С договора ЕИО се преименува в Европейска общност (ЕО), а година по-късно става ЕС

Съдържание 
Маастрихтският договор се състои от преамбюл и осем раздела, а съдържащите се в тях членове са обозначени с букви (С подписването на Амстердамския договор Маастрихтският договор и Договорът за Европейската общност се преномерират).

Първият раздел съдържа общи разпоредби, които определят структурата на ЕС (чл. 1), целите и задачите му и ценностите, на които се основава.

Вторият, третият и четвъртият раздел съдържат измененията и допълненията в учредителните договори на ЕИО, ЕОВС и ЕВРАТОМ. Най-съществени са измененията при ЕИО, която е натоварена с по-широк кръг дейности и е преименувана на Европейска общност.

Дял пети регламентира общата политика в областта на външните отношения и сигурността, а дял шести – тези, които регулират сътрудничеството в областта на правосъдието и вътрешните работи.

Седмият дял съдържа разпоредби относно „засилено сътрудничество“, позволяващо на определени държави членки да влязат в по-тясно сътрудничество в определени области, по отношение на които не всички държави имат готовност или желание да участват.

Последният осми раздел съдържа „заключителните разпоредби“ които целят да гарантират единство на институциите на Съюза и неговия неделим характер. В този раздел са включени разпоредби, третиращи материи, като ревизията на договорите, процедурата за присъединяване към ЕС, обхвата на правораздавателната компетентност на Съда на ЕО и др.

Източници

Външни препратки 
 Консолидиран текст на Договора за Европейския съюз (PDF)
 Консолидиран текст на Договора за Европейския съюз (iPhone / iPod Touch)

Договори на Европейския съюз
Статути
Каолин

Каолинът е вид мека глина с бял цвят. Използва се като съставна част при производството на порцеланови изделия, хартия, гума, бои и много други продукти. Състои се от самостоятелни кристали, имащи размер от 0,2 до 50 μm, както и от минерали. Формулата му е: Al2O3·2SiO2·2H2O.

Около половината от добития каолин се използва при производството на хартия. Голяма част се използва и в порцелановата индустрия. При високи температури, използвани при производството на порцелан, каолинът не изменя цвета си, което го прави особено ценен при производството на бял порцелан.

История 
Каолинът е кръстен на хълм в Китай (Kao-ling), от който е добиван от векове. Проби от каолин са изпратени за първи път в Европа от френски йезуитски мисионер около 1700 г. като примери за материалите, използвани от китайците при производството на порцелан.

Състав 
В естественото си състояние каолинът е бял, мек прах, състоящ се основно от минерала каолинит, който се състои от приблизително шестоъгълни кристални плочки с размери от около 0,1 до 10 μm или дори по-големи. Понякога се срещат макроскопични форми, достигащи милиметров размер.

Каолинът, както се среща в природата, обикновено съдържа различни количества други минерали, като мусковит, кварц, фелдшпат и анатаз. Освен това суровият каолин често се оцветява в жълто от пигменти от железен хидроксид. Често е необходимо глината да се избелва химически, за да се отстрани железният пигмент и да се измие с вода, за да се отстранят другите минерали и за да се подготви каолинът за търговска употреба.

В България 
В България каолин се добива в открити мини в близост до Каолиново и Тодор Икономово (област Шумен), град Меричлери (община Димитровград) и градовете Ветово и Сеново (област Русе).

Източници 

Материали
Съединения на алуминия
Керамика
Организация за освобождение на Палестина

Организация за освобождение на Палестина (ООП) (, Муназамат ал-тахрир филастиния) е политическа и паравоенна организация на палестинските араби. В продължение на години това е единствената палестинска организация, поради което е заслужила правото да представлява палестинските араби в международните отношения (до появата на Палестинската автономия), като получава статут на наблюдател в ООН и право на дипломатическо представителство в редица страни.

Дълго време нейната цел е създаване на независима палестинска държава между река Йордан и Средиземно море, като по този начин тя замести Израел. През последните години официалната цел на ООП се определя по нов начин – създаване на държава, обхващаща Западния бряг и ивицата Газа (въпреки че значителна част от членовете на организацията не се придържа към нея). Тази промяна в политическата линия, която фактически признава правото на евреите на собствена държава в историческата област Палестина, става предпоставка за започване на конструктивни преговори с Израел, довели до създаването на Палестинската автономия.

Първата палестинска военна организация е Фатах на Ясер Арафат. До 90–те години, тя е най-голямата палестинска политическа сила. Другата по-голяма организация е Народният фронт за освобождение на Палестина, основана от православния християнин Жорж Хабаш. По-късно, той се оттегля от председателския пост, отстъпвайки го на Абу Али Мустафа, убит през 2001. Председател на фронта става Ахмед Саадат, арестуван през 2002. От НФОП се отцепват Демократичният фронт за освобождение на Палестина и Народният фронт за освобождение на Палестина – Главно командване, последната, подкрепяна от Сирия и Иран.

ООП е считана САЩ и Израел за терористична организация до Мадридската конференция през 1991 г. Самата партия се счита за такава до 1988 г. През 1993 г. ООП официално се отрича методите на насилието и тероризма. В отговор, Израел официално признава ООП като представител на палестинския народ.

ООП се ръководи от Ясер Арафат от 1969 г. до смъртта му през 2004 г., когато той е наследен от Махмуд Абас (известен още като Абу Мазен), избран след него на поста президент на Палестинската автономия.

През декември 2001 г. правителството на Израел обявява администрацията на ООП като „организация, поддържаща тероризма“.

Източници 

Националноосвободителни движения
Политически партии в Палестина
Политически коалиции
ООП

Съкращението ООП може да се отнася за:

 Организация за освобождение на Палестина
 Обектно ориентирано програмиране
Паравоенни

Паравоенните са военизирани формации, съставена от лица, които не са включени в официалните военни и полицейски сили, които преминават военно обучение и имат подобна организационна структура, без да имат същия статус като редовната армия. Терминът включва гръцката представка пара-, която означава освен или в допълнение към.

Терминът паравоенни е субективен и зависи от това по какви критерии формацията е близка до военните и какъв е нейният статус. Например в Северна Ирландия под паравоенни се разбират нелегално въоръжени групи, използвани за постигане на политически цели. Друг пример са две паравоенни формирования в Колумбия – „Обединените сили за самоотбрана на Колумбия“ (AUC) и „Колумбийските революционни въоръжени сили“ (FARC). Първото е подкрепяно от колумбийското правителство, докато второто е считано за партизанско движение.

Източници
Организация

Организацията, най-общо, е формална група от хора, които се стремят към общи цели. Думата произлиза от гръцкото ὄργανον , което произлиза от ἔργον  – работа, действие. Една организация е социална договореност, която преследва колективни цели, контролира собствените си резултати и има граници, които я отделят от средата ѝ.

В социалните науки, организациите са обект на изследване на редица дисциплини, сред които най-често са социология, икономика, политически науки, психология, управление и организационна комуникация. По-разширеният анализ е известен като организационна структура, организационни науки, организационно поведение или анализ на организацията. Съществуват редица гледни точки, някои от които са по-застъпени:

 Организацията като процес – акцентира се на съвкупността от задачи и действия, които формират организацията като единно цяло;
 От функционална гледна точка – акцентира се върху това как единици като бизнеса и държавата биват използвани;
 От институционална гледна точка – организацията се разглежда като целево обвързана структура с обществена значимост.

В правен аспект, организацията може да бъде със стопанска или нестопанска цел.

Определения за организацията

В икономическата социология 
 1. Организацията е социална единица на обществото. (А. Етциони)
 2. Организацията е съзнателно създадена логическа система за власт. (Д. Кингдън)
 3. Съвкупност от дейности, чиято задача е да заменят усилията и знанията на един индивид с по-специализираните усилия и знания на голямо множество от хора. (Дж. Голбрайт)
 4. Съвкупност от множество роли, свързани в единно цяло. (Кенет Боулдинг)
 5. Целенасочена структурирана система от хора, създадена като инструмент за упражняване на социално господство. (Г. Бюшгес) 

На основата на тези определения, като има предвид и произхода на организацията и нейните особености, проф. д-р Благой Колев дава следното определение за организацията:

Видове организации 
Организацията, като цяло, е особена форма но човешко обединяване, най-често за постигане на общи цели. Капитализмът и общественото разделение на труда донасят социалните организации, които са подчинени на рационализма, обективиран в закона и правилата. С най-голямо значение сред социалните организации се откроява икономическата организация.

В България са известни: федерация, конфедерация, асоциация, сдружение, обединение, съюз, търговско предприятие и др.

Източници и бележки
Иво Войнович

Иво Войнович е сръбски драматург.

Роден е в аристократично семейство. Завършва Юридическия факултет в Загреб (1880).

Източници 

Академици на Сръбската академия на науките и изкуствата
Хърватски драматурзи
Сръбски драматурзи
Починали в Белград
Родени в Дубровник
PBX

PBX () е вътрешнофирмена телефонна централа. Също така може да означава учрежденска телефонна централа. Прави връзките между вътрешнофирмените телефони и ги свързва са PSTN (Public switched telephone network). Различава се от Key Systems по това, че при Key Systems потребителите сами избират своите изходящи линии, докато при PBX това се извършва автоматично. Едно от основните предимства на PBX е спестяването на разходи за вътрешни разговори.

Телефония
Широколентов достъп

Широколентов достъп () до интернет е услуга от интернет доставчик, техническо средство за предаване, притежаващо честотна лента, достатъчна за едновременно пренасяне на канали за глас, видео и данни. Всеки канал на изхода за предаване се модулира до различна честота и се демодулира в приемната страна. Каналите са разделени от празно пространство, за да сме сигурни, че няма да се смесят помежду си.

Широколентов достъп се отнася до размер на комуникационни достъп над 256 kbit/s.

По данни на НСИ към 6 декември 2019 г. 74,9% от домакинствата в България ползват широколентов достъп до интернет.

Източници

Вижте също 
 Безжичен широколентов достъп
 Мобилен широколентов достъп

Интернет
Свързване към мрежата
Оксфорд

О̀ксфорд (, на английски се изговаря по-близко до О̀ксфърд) е град, административен център на графство Оксфордшър, регион Югоизточна Англия, разположен по поречието на река Темза. Градът е най-известен като седалище на Оксфордския университет – един от най-старите и известни в света. Известен още като индустриален център, производител на моторни превозни средства и стоманени изделия, с развита полиграфическа промишленост. Населението на града е 134 248 жители през 2001 г.

История 
Селището е основано около 3 в. пр. Хр. от келтите. По-късно става търговско селище на саксоните (6 в.). През 10 и 11 в. градът е нападнат от датчаните. През 13 в., след основаването на Оксфордския университет, се превръща в един от най-важните научни центрове на Европа. Градът става столица на Чарлз I от 1642 до 1645 г. по време на Английската революция.

Забележителности 
Сърцето на града е Карфакс, от където тръгват четири главни улици ориентирани по посоките на света; това е бил центъра на оградения с каменна стена през средновековието град. Сред многото забележителни постройки в града са:
 църквите „Св. Майкъл“ (11 в.) и „Св. Дева Мария“ (13 в.);
 Бодлианската библиотека (наречена така в чест на сър Томас Бодли – английски дипломат, реформирал библиотеката през 1603 г.);
 Шелдънският театър (1664 – 1669) – дело на бележития архитект Кристофър Рен;
 както и още много забележителности.

Известни личности 
 Родени в Оксфорд
 Пиърс Антъни (р. 1934), американски писател
 Джон Безземни (1166 – 1216), крал
 Адам Клейтън (р. 1960), музикант
 Хю Лори (р. 1959), актьор
 Ричард I (1157 – 1199), крал
 Тим Хенман (р. 1974), тенисист
 Стивън Хокинг (1942 – 2018), физик

 Починали в Оксфорд
 Роджър Бейкън (1214 – 1294), философ
 Алън Бълок (1914 – 2004), историк
 Джордж Бъркли (1685 – 1753), философ
 Ханс Кребс (1900 – 1981), германски биохимик
 Клайв Стейпълс Луис (1898 – 1963), писател
 Айрис Мърдок (1919 – 1999), писателка
 Ото Нойрат (1882 – 1945), австрийски философ
 Джон Роналд Руел Толкин (1892 – 1973), писател
 Хю Тревър-Ропър (1914 – 2003), историк
 Чарлз Уилямс (1886 – 1945), писател

 Други личности, свързани с Оксфорд
 Уолтър Роли (1554 – 1618), изследовател, завършил университета през 1572
 Адам Смит (1723 – 1790), философ, завършил университета през 1746

Вижте също 
 Личности, свързани с Оксфордския университет

Побратимени градове 
  Умео, Швеция

Външни препратки 
 Уебсайт на града
Снежанка (пещера)

Снежанка е името на пещера в Родопите, Община Пещера, България.

Местонахождение 
Разположена в Баташката планина в Родопите и се намира на 5 км от град Пещера. След отклонението от главния път от град Пещера към град Батак, има около 2 км тесен асфалтиран път, по който трудно се разминават два автомобила. По асфалтирания път се стига до паркинг, където може да оставите автомобила си. Пещерата е труднодостъпна (около 25 минути нагоре по стръмна екопътека с дължина 830 метра).

Име 
Името си „Снежанка“ пещерата получава заради оприличени пещерни форми наподобяващи приказната героиня.

Откриване и изследване 
Открита е през 1961 година случайно от пещерняци, които за първи път влезли в нея в 9 часа сутринта и излезли късно вечерта, запленени от красотата ѝ. Дължината ѝ е само 145 м, с постоянна годишна температура 9 градуса. Образувана е от Новомахленската река през епохата на леванта и дооформена през кватернера.

Богата е на сталагмити, сталактити, сталактони, драперии, синтрови езерца. Най-големият сталактит е дълъг 1,27 м. „Снежанка“ се състои от няколко красиви зали: Залата на виметата, Голямата зала, Музикалната зала, свързани със Срутището, над което минава мост. Във Вълшебната зала, покрита със снежнобял кристален синтър, природата е създала фигурка, оприличавана на приказната героиня. Името на пещерата идва от снежнобелия синтър.

В средата на пещерата има кръгли огнища, до които са намерени предмети от ранножелязната епоха и кости на животни. Траките са я ползвали като убежище от врагове.

Прилепите в пещера Снежанка 
Тази пещера е важно убежище за хибернация на защитени видове прилепи сред които: голям нощник (Myotis myotis), трицветен нощник (Myotis emarginatus), голям подковонос (Rhinolophus ferrumequinum), малък подковонос (Rhinolophus hipposideros), южен подковонос (Rhinolophus euryale). От началото на ноември до края на март те хибернират тук.

Туризъм 
 Пещера Снежанка е сред Стоте национални туристически обекта на Българския туристически съюз под номер 37 има печат на БТС.
 Електрифицирана и благоустроена.
 Отворена е за посетители при работно време: лятно 9 – 17:15 ч. без почивни дни, зимно 10 – 16 ч. почивни.

Галерия

Бележки

Външни препратки 

 Снежанка – Пещерите в България
 Снежанка – 100-те Национални туристически обекта 
 Снежанка – tourism-bg.net
 Пещера Снежанка – Балкана 

Облагородени пещери в България
100 национални туристически обекта
Западни Родопи
Природни забележителности в България
Община Пещера
Средна земя

Средната земя е главно поле на действие в книгите на бележития британски фентъзи писател Джон Роналд Руел Толкин. В измислената „география“ от творбите му тя се намира в западните части на земята, наречена от своя страна Арда. Именно в Средната земя се развива и действието в най-известната творба на Толкин – „Властелинът на пръстените“.

Различните народности говорят на различни езици: елфите – на синдарин, телерин, куеня или нандорин; орките и тъмните същества – на мордорски; джуджетата – на хуздул.

Името „Средна земя“ е буквален превод на английското „Middle-earth“, което е осъвременена форма на староанглийското „Middangeard“. То е англицизиран изказ на старонорвежката дума „Midgard“ – Мидгард, в старонорвежката митология земята, на която живеят човешките същества.

Външни препратки 
 Карта на Толкиновата Средна земя 
 Енциклопедия за Средната земя (уики)
Чарлз Бабидж

Чарлз Бабидж (1791–1871), британски математик, енциклопедист, философ и изобретател, създал като проект първата сметачна машина – истински предшественик на компютъра, която обаче така и не се появява на бял свят. Тази машина била наречена Аналитична машина (). Първата програма е написана от графиня Ада Лъвлейс Кинг, дъщеря на английския поет Байрон, когато тя превежда лекцията на Чарлз Бабидж на английски (тя била изнесена на френски в Университета в Торино).

Ранен живот 

Родното място на Бабидж се оспорва, но според Оксфордския речник за национална биография, той най-вероятно е роден на 44 Кросби Роу, Уолуорд Роуд (Walworth Road), Лондон, Англия. Синя плоча на кръстовището на Larcom Street и Walworth Road отбелязва събитието.

Датата му на раждане е посочена в некролога му във вестник Таймс като 26 декември 1792 г.; но по-късно негов племенник пише, че Бабидж е роден една година по-рано, през 1791 г. Енорийския регистър на Сейнт Мери, Нюингтън, Лондон, показва, че Бабидж е кръстен на 6 януари 1792 г., подкрепяйки, че годината на раждане е 1791 г.

Бабидж е едно от четирите деца на Бенджамин Бабидж и Бетси Плъмли Тийп. Баща му е банков партньор на Уилям Прайд при основаването на Praed's & Co. през 1801 г.  През 1808 г. семейство Бабидж се премества в стара къща на Роудънс в Тинмът. На около осемгодишна възраст Бабидж е изпратен в селско училище в Алфингтън близо до Ексетър, за да се възстанови от животозастрашаваща треска. За кратко той посещава гимназията Крал Едуард VI в Тотнис, Южен Девън, но здравето му го принуждава да се върне за известно време при частни учители.

Източници 

Британски математици
Родени в Лондон
Починали в Лондон
Криптографи
Триглав (Словения)

Триглав (на словенски Triglav, на немски Terglau, на италиански Tricorno) е най-високият връх в Словения, в бивша Югославия и в Юлийските Алпи. Името му описва неговата форма, която е отразена също в герба и знамето на Словения.

Описание 
Триглав се намира в източната част на Юлийските Алпи, недалеч от изворите на река Соча. Наоколо няма толкова висок връх, така че той доминира над цялата околност. „Триглав не е просто планина, той е крал“, пише след края на Първата световна война известният изследовател на Алпите Юлиус Куги. Сред германците върхът наистина е известен като König Terglau.

Върхът има голяма собствена височина, отвсякъде е обграден от дълбоки долини и донякъде напомня за трон, на който седи крал. От север е най-красивата долина в Словения, наречена Врата. Към нея се спуска 2-километрова стена, възприемана като лицето на върха. Подобно е положението и на запад, където се простира долината Задница. Макар че е по-нисък от Мусала, Триглав е алпийски масив, което личи от факта, че в подножието му на североизток се е запазил малък ледник (40 хектара). На върха през далечната 1895 г. е изградена кулата Алиаж, висока 2 м.

Значение за Словения 
Върхът винаги е бил свързан със словенския народ, дори през вековете, когато той не е имал своя държава. Откакто съществува Словения (1991), той е неин символ. Намира се върху герба ѝ и следователно на знамето. Първият словенски президент Милан Кучан казва, че е дълг на всеки словенец поне веднъж в живота си да се изкачи на Триглав. Така той изрича стара словенска поговорка.

Туризъм 
Върхът за първи път е изкачен на 26 август 1778 от Лука Корошец, Матия Кос, Щефан Рожич и Ловренц Виломитцер. Днес се посещава от планинари от цял свят. Разположен е почти в центъра на словенския национален парк Триглав. Отстои на два часа път с автомобил от столицата Любляна. Сложността на изкачването се оценява като средна и може да се сравни с изкачване на връх Вихрен по Джамджиевия ръб - пътеката е заобиколена от шеметни пропасти, денивелацията не е малка, така че на места се налага използването на осигурително въже.

Съществуват четири основни маршрута за покоряване на върха, като и четирите са дълги и обикновено изискват нощувка в някоя от околните хижи. Те са: от долината Кърма (14 часа); от долината Врата (16 часа); от долината на седемте езера (20-21 часа); от долината Задница (20 часа). Изкачване и слизане за един ден се смятат за възможни, но само за отлично подготвени планинари, с максимална степен на издръжливост.

Източници 

Върхове в Алпите
Юлийски Алпи
Върхове в Словения
Порше Карера ГТ

Carrera GT е модел на известната немска автомобилна фирма „Порше“.

Според създателите на колата дотогава не е правено нищо, което да бъде толкова близо до пистата. Това се дължи на факта, че Carrera GT е разработена на базата на опита, който легендарната марка е натрупала в състезанията на 24 часа на Льо Ман през годините. Победите там наброяват 23 000 в отделните надпревари.

Двигател 
Моделът разполага с 10-цилиндров, V-образен двигател, разположен централно в междуосовото пространство, което снижава центъра на тежестта извънредно много. На всеки цилиндър има по 4 клапана. Работният обем е 5733 куб.см. и достига мощност от 612 к.с. при 8000 об/мин. Максималният въртящ момент е 590 Нм.

Трансмисия 
Както повечето спортни автомобили, Carrera GT разполага със задно предаване. Скоростната кутия е 6-степенна, механична, а съединителят (PCCC) е сух, двудисков керамичен, разработен по специален проект на Порше.

Динамични характеристики 
Максималната скорост е от 330 км/ч. От 0 до 100 км/ч автомобилът достига за 3,9 сек., а от 0 до 200 км/ч за 9,9 сек.

Шаси и окачване 
Окачването отпред и отзад е с двойни носачи с хоризонтално разположени амортисьори. Спирачките (PCCB) са разработени по същата технология, както и съединителя. Това са 6-цилиндрови спирачни апарати отпред и отзад и керамично-композитни перфорирани и вентилирани дискове. Вградена е антиблокираща система (ABS).

Автомобилът е с резервоар с вместимост от 92 л. Разполага също и със заден спойлер, който в комплект с поставения отдолу дифузьор допринася за максимално ефективното разпределение на въздушните потоци около задницата, а от там идва и стабилното поведение при високи скорости.

Carrera GT е впечатляващ спортен автомобил, който грабва вниманието не само с динамичните си характеристики, но също така и с дизайн, който не може да остане незабелязан. Издължената линия на фаровете, типична за Порше, големите отвори за въздух, както и ниското положение на колата спрямо шосето са само част от елементите, създаващи усещането за агресия, лъхащо от „спортиста“.

Външни препратки 
 Официален сайт на Порше 
 Сайт за марката на български език

Порше
Германски автомобили
Спортни автомобили
Маруан Баргути

Маруан Баргути е палестински водач от Западния бряг и ръководител на движението Фатах, което стои в основата на Палестинската автономия и на Организацията за освобождение на Палестина (ООП).

Биография 
Баргути е роден в Рамала . На 15-годишна възраст той вече е бил активист Баргути " Фатах ". В средата на 80-те години, той е арестуван и осъден за терористични дейности на 6 години лишаване от свобода  . В затвора, той научава иврит . След освобождаването му, той се връща в Западния бряг и се записва в университета в Bir Zeit , където той става ръководител на студентски съюз. По време на първата интифада, Баргути е един от ръководителите на въстанието, той е инициатор на много митинги и бунтове.

Палестински терористи
Палестински политици
Членове на Фатах
Амадок

Амадок може да се отнася до:
 Амадок I - одриски цар, царувал около 400 г. пр. Хр. Наследник на Севт I.
 Амадок II – тракийски цар.
 Амадок – морски нос в района на Южни Шетландски острови, Антарктида
Берисад

Берисад бил одриски цар от царуващата династия през IV в пр. Хр. Бил претендент за престола, поддържан от Атина и през 358 г. пр. Хр., получил от Керсеблепт, западните земи на Тракия до река Струма. След смъртта му останали да царуват синовете му под върховната власт на стария Кетрипор.

Царе на одрисите
Тракийски царе
Виенски сецесион

Виенският сецесион (нем. Wiener Sezession) е част от общоевропейското постимпресионистично течение ар нуво и освен архитектурни творби включва основно работите на художниците, които се събират и обединяват в основаната от живописеца Густав Климт група през 1897 г. в столицата на Австро-Унгария - Виена. Творбите им се излагат на Виенския пленер на изкуствата и занаятите, на изложбите Сецесион и в едноименната зала.

Най-характерно за това стилово течение е използването на най-различни техники познати в историята на изкуството на цялото човечество от византийска мозайка, позлата, стъклопис и далекоизточни похвати до съвременната за началото на ХХв. технология с цел предаване на едно ведро, жизнелюбиво и донякъде романтично и внушение с игриво декоративен ефект особено в творбите на пластичните изкуства като архитектурата и живописта, а също и в приложните изкуства. Творбите са с нов богат колорит и често рисунъкът е почти изведен до орнамент, а архитектурната форма придобива непознат дотогава образ и пластичност.

Освен Густав Климт видни представители на Виенския сецесион са архитектите Ото Вагнер, Йозеф Мария Олбрих, Йозеф Хофман, художникът Алфонс Муха, скулпторът Франтишек Билек и др. Отглас от това стилово течение днес може да открием в работите на Хундертвасер.

 Сецесионът и виенският сецесион, в частност, са изяснени по-подробно в основната статия за ар нуво.

Ар нуво
Култура във Виена
Австрийски художници
Ластар

Ластарът (; ) е меко зелено стъбълце на лоза, извито като мустаче; филиз, младок или издънка, младо стъбло на дърво, храст или друго растение; ластун, ластуна.

В архитектурата понятието ластар също се използва - за обозначаване на декоративен елемент, камшиковидна крива, изобразяваща стилизирани виещи се стъбла и цветя. Най-често е употребяван като елемент в дърворезбата, щукатурната украса, а понякога и в скулптурата. Характерен елемент в стила ар нуво.

Ластарите се появяват в античната архитектура, в декорацията на покривите на Древна Гърция и след това в Римската империя. Ластарите се срещат и в декоративната керамика на Андалусия.

Освен в архитектурата ластари се използват при декорацията на книги и върху платове.

Вижте също 
 Арабеска

Източници 

Ар нуво
Изобразително изкуство
Дърворезба
Парижки салон

Парижкият салон (или Салон на Париж; ) е една от най-престижните френски изложби, организирана редовно от френската Академия за изящни изкуства. В периода 1748 – 1890 е най-крупната културна проява в света.

По инициатива на Луи XIV Кралската академия за изящни изкуства започва провеждането на редовни изложби от произведения на своите членове. Първата изложба е на 23 април 1667 година. Традицията продължава повече от 3 века. През 1725 година изложбата се провежда за първи път в Лувъра. От 1791 г. Салонът става достъпен за всички художници, не само за членове на академията.

Художествени изложби
Изобразително изкуство на Франция
Култура в Париж
Александър Чирков

Александър Асенов Чирков е български лекар и кардиохирург.

Биография 
Роден е в Лом на 27 януари 1938 г. в циганско семейство, като рожденото му име е Фарук. Завършва Висшия медицински институт в София през 1962 г.

Заминава през 1966 г. за Западен Берлин, където специализира при известния кардиохирург проф. Бюхлер. Остава там като лекар в Университетската болница, после се прехвърля в Западна Германия – в университета във Франкфурт на Майн и в университета във Фрайбург, където е професор от 1981 г.

През 1984 г. се завръща в България, поканен от акад. Атанас Малеев, ректор на Медицинската академия и заместник-министър на здравеопазването. Извършва първата сърдечна трансплантация в България и на Балканите през 1986 г. Дълги години е директор на болницата „Св. Екатерина“.

Проф. Чирков печели световна популярност и признателност за професионализма си в сферата на сърдечните болести, операции, трансплантации.

Умира на 24 ноември 2020 във Варна. Кремиран е във варненския крематориум. Урната с пепелта му е поставена в гроба на съпругата му в Германия.

Външни препратки 

 Янина Здравкова, „Иконата“ Чирков“, портрет във в-к „Сега“, 13 ноември 2005 г.
 Мария Чипилева, „Проф. Александър Чирков: В Германия ми казваха: Ти не си балканец“, в. „Стандарт“, 20 септември 2013
 „Проф. Чирков: Мафиозната демокрация изгражда мафиозна администрация“, интервю на Десислава Пътева, сп. „Аспекто“, 10 юни 2016
 „Анатомия на обществото: интервю с проф. Александър Чирков“, БНТ, 23 юни 2013
 „Александър Чирков: Омразата и завистта убиват сърцето“, YouTube (ориг. bTV)
 Александър Чирков в „Шоуто на Слави“

Бележки 

Български кардиолози
Български хирурзи
Трансплантолози
Възпитаници на Медицинския университет (София) 
Почетни граждани на София
Български цигани в Германия
Родени в Лом
Починали във Варна
Цигани в България
Бодлокожи

Бодлокожите (Echinodermata), наричани още иглокожи, са тип безгръбначни трипластни животни. Отличават се с вътрешен варовит мезодермален скелет и петлъчева радиална симетрия на тялото. Ларвите обаче имат двустранна симетрия. Всички видове са морски дънни обитатели. От всички типове, които нямат сухоземни или сладководни представители, Бодлокожи е най-голям. Известни са вкаменелости от камбрийския период. Днес тип Бодлокожи включва около 7000 вида, като други 13 000 вида са изчезнали.

Бодлокожите са един от малкото типове безгръбначни животни, които са сравнително близкородствени на хордовите и като тях спадат към групата на Вторичноустните (Deuterostomia). По тази причина бодлокожите са любим обект за ембриологични изследвания.

Много бодлокожи имат силни регенеративни способности. Морските звезди могат да се нарежат на парчета и след няколко месеца от тях да израснат нови и напълно самостоятелни морски звезди. Това може да стане дори от едно отрязано рамо при благоприятни условия, стига към него да има и съизмерим с рамото централен диск, както и нервна тъкан. Могат да откъснат свой крайник при самозащита (т.нар. автотомия).

Обикновено е налице полов диморфизъм. Размножаването става по полов, но понякога и по безполов начин.

Бодлокожите имат опростена нервна система. Тя се състои от видоизменена нервна верига; нервни пръстени с лъчеобразни нерви около устата, които се простират до рамената, като разклоненията на тези нерви координират движението на животното. Имат мозък, макар той да е много малък. Развита е водносъдеста (амбулакрална) система, която има двигателна, отделителна, дихателна и храносмилателна функция.

Класове 

 Asteroidea (Морски звезди)
 Concentricycloidea
 Crinoidea (Морски лилии)
 Echinoidea (Морски таралежи)
 Holothuroidea (Морски краставици)
 Ophiuroidea (Змиевидни морски звезди)

Бележки 

!
Армин Хари

Армин Хари () е германски лекоатлет.

През 1960 г. става първият спортист извън Съединените американски щати, спечелил бягане на 100 м на олимпийски игри след 1928 г. Той е 2-кратен олимпийски и 2-кратен европейски шампион.

Роден е в Саарланд и като малък играе футбол. Започва да се занимава със спринтьорство на 16 години.

Той е сред първите атлети, които изпитват съперничеството между „Адидас“ и „Пума“, защото всяка от компаниите иска „най-бързият човек в света“ да носи нейните обувки.

Външни препратки 
 Профил 

Германски лекоатлети
Германски олимпийски шампиони
Родени в Саарланд