alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Галилео Галилей (филм)

„Галилео Галилей“ е италианско-български игрален филм (драма) от 1969 година, по сценарий и режисура на Лилиана Кавани. Оператор е Алфио Контини. Музиката във филма е композирана от Енио Мориконе.

Актьорски състав 
 Кирил Кусак – Галилео
 Георги Калоянчев – Джордано Бруно
 Николай Дойчев – Белармин
 Мирослав Миндов – Кардинал Борджия
 Георги Черкелов – Николини, посланикът на Тоскана
 Михаил Михайлов – Сарпи
 Невена Коканова – Любовницата на Галилей
 Николай Узунов – Кардинал Чентино
 Пламен Цяров – Свещеник
 Мила Димитрова – Майката
 Владимир Давчев – Свещеник
 Борис Арабов - падре Малперти
 Динко Динев - Гринбергер
 Мая Драгоманска - сестра Челеста

Външни препратки 
 

 
 

Филми на Лилиана Кавани
Филми от 1969 година
Български филми от 1969 година
Италиански биографични филми
Български биографични филми
Домовик

Домовик (Домовой, Домник, Дед, Стопан) в славянската митология е дух на починал родоначалник или праотец на семейството. Вярвало се, че той е бил толкова привързан към дома и наследниците си приживе, че след смъртта си е останал да обитава родовата къща, да бди и да се грижи за бъдните поколения. Основна негова грижа е поддържането на семейния огън, поради което обитава огнището или пещта, печката.

Славяните особено са почитали домовика – заделяли храна от празнични трапези и я оставяли край огнището за да се нахрани и той. Преди всяко ново начинание, семейството приготвяло специална „стопанова гозба“, канело роднини и дружно отправяли въпроси и молитви за благословия към прадедския дух, след което гуляели.

Домовикът помагал на хората в къщата, ако те са добро семейство, наглеждал децата и стопанството им. Когато стопаните на дома започвали спор или предстояла конфликтна ситуация, домовикът започвал да чупи или да бута предмети в къщата, за да престанат. Той е същество, което обича семейния уют и комфорт, а ако стопаните на дома са лоши – и той е лош с тях. Наказва ги с болест, смърт, а някой път, докато те спят, той сяда отгоре им и ги души. В такива ситуации хората питат „добро или зло“, а той отговарял. Доста често отговорът е „зло“.

Обичал да се шегува с обитателите на дома, да крие вещите им и се забавлявал докато те ги търсят.

Когато предстои да се случи някоя беда в дома, домовикът започва да вие или да създава суматоха около себе си, кара кучетата да лаят непрестанно, падат предмети, нощно време се чуват стонове и необичайни звуци. А ако се задава някое радостно събитие, се чуват мелодии, цъфтят цветята, атмосферата е приятна и жизнерадостна.

Вярвало се, че след като е измолена помощта на домовика, нещата ще потръгнат добре. Когато се местели в нов дом, стопанката взимала живи въглени от старото огнище, занасяла ги в новото жилище и измолвала от домашния дух да се засели там. Домовикът понякога вреди, друг път помага на стопаните, в зависимост от това дали са почтителни към него или от настроението му.

Особено важно е домакинята да си върши добре работата и да не го оставят гладен. Когато иска храна той потропва из стаите през нощта, докато хората спят. Ако не му обърнат внимание, домовикът се отвръща от тях и ги постигат болести и нещастия.

Вижте също 

 Славянски митични същества
 Славянска религия
 Светец (обичай)

Източници 

Панчовски, Иван. Г. Пантеонът на древните славяни и митологията им. БУЛВЕСТ – 2000. София, 1993. с. 121 – 124.

Външни препратки 
  Домовой
  Мифы народов мира

Славянска митология
Кикимора

Кикимора в славянската митология е домашен женски дух, често отъждествяван с Домница, която е партньорка на Домовика.

Съвсем в дуалистичния контрастен дух на славянската вяра, Кикимора едновременно помага и вреди на хората, като по традиция всичко зависи от тях самите. Така, ако домакинята поддържа усърдно дома си, Кикимора по цели нощи ще върши от домакинската работа за другия ден, ще вдъхва доволство и спокоен сън на децата, но ако домакинята е немарлива, мързелива, Кикимора ще стене от здрач до зори, ще дърпа косите на децата, ще ги буди посреднощ и ще ги плаши, нарочно ще пакости, разхвърля и мърси, така че и малкото свършена работа да отиде нахалост.

Вероятно образът на Кикимора първоначално е възникнал като олицетворение на духа на починала по-стара домакиня от същия дом. Тук дом носи не толкова значението на къща, а на сбор от хора – близки родственици – които живеят под един покрив. Добре е да се вземе под внимание, че до края на 7 век. славяните живеят в строг патриархален строй, в който най-малката обществена единица не е семейството, а целият род, който живее и работи заедно.

Родът е обединение на кръвен принцип, в което всички хора са в родствени връзки един с друг и имат общи баща или дядо и майка или баба. И когато се е случело бабата, най-старата домакиня, основателката на рода да умре, наследниците ѝ са предполагали, че духът ѝ остава в дома. Тя е била толкова привързана и закрепостена към него, че и след смъртта си е носела домашните си задължения, продължавала е да бди над порядъка като Кикимора, със стонове и пакости принуждавайки наследничките си да си вършат съвестно работата. В подкрепа на такова предположение е съставката „-мора“ в името на Кикимора, с която дума славяните обозначавали душите на умрелите.

Вижте също 
 Славянски митични същества
 Славянска религия

Източници 
 Тази статия се основава на материал от Вечния Славянски Огън , използван с разрешение от Огнеслав. 

Славянска митология
Българска митология
Дворник

Дворник (Дворный) в славянската митология е дух, обитаващ двора на къщата, охраняващ градините, хамбарите, кокошарниците и другите помощни сгради край дома.

Вижте също 
 Славянски митични същества
 Славянска религия

Източници 
 Тази статия се основава на материал от Вечния Славянски Огън , използван с разрешение от Огнеслав. 

Славянска митология
Огнева подготовка

Огневата подготовка е предмет изучаван от редовните и професионални военнослужещи, както и в различните военни и полицейски школи, училища и академии. Огневата подготовка се състои от опознаване на оръжията, оръжейните системи и използването им. Бива провеждана от офицери или специално упълномощени за целта лица.

Огневата подготовка започва с теоретично изучаване на оръжието, с което ще бъде провеждана стрелбата. Следва практическото му опознаване и провеждането на така наречените „сухи тренировки“, които се състоят от имитация на бойна стрелба в условия максимално приближени до реалните, но с незаредено или заредено с халосни патрони оръжие. След като оръжието бъде опознато добре, техниката за провеждане на стрелба (последователност на извършваните действия) бъдат усвоени добре и правилата за безопасност са научени, се преминава към стрелба с бойни патрони и се употребяват истински боеприпаси.

Изпитите по огнева подготовка включват:
 Познаване на устройството и начина на действие на съответното оръжие.
 Разглобяване и сглобяване (според нивото изпита се изисквана пълно или непълно разглобяване) оръжието.
 Познаване на боеприпасите.
 Познаване на мерките за безопасност.
 Познаване реда на действията и командите при провеждане на бойна стрелба, реална и учебна.
 Практически изпит по стрелба.

Военна подготовка
Стрелба
Взривно дело

Взривното дело е приложна наука, занимаваща се с опознаване на различните взривни вещества, начини за употребата им, правила за безопасност при работа с тях, създаване и осъществяване на схеми за взривни работи.

Съвременното взривно дело започва да се развива след откритието на динамита. Ежегодният разход на взривни вещества в страните с развито промишлено производство в мирно време е стотици хиляди тонове. Във военно време разходът на взривни вещества рязко нараства.

Взривове се използват при събаряне на сгради с контролируемо, управляемо взривяване, което изисква умението на специалисти за поставяне на взривове на точно определени места и в точно определени количества.
Военно-медицинска подготовка

Военно-медицинската подготовка е усвояването на основните и някои специални умения и знания по медицина с цел оказване на първа медицинска помощ на бойното поле, а също така и помощ при определен тип нараняваня причинени от огнестрелно оръжие, взривове, бойни отровни вещества и други.

Военна подготовка
Охранителна дейност

Охранителна дейност е дейността извършвана с цел защита на определено лице, група лица или обекти. Осъществява се от охранителни екипи, които имат за задача да извършат анализ на обстановката, преценка на степента на риск, възможните начини за нападение и тяхното неутрализиране, избиране на безопасни маршрути за придвижване и др.

Хората, които извършват охранителна дейност, се наричат охранители, телохранители, пазачи, бодигардове и т.н. В България дейността на охранителите е законово регламентирана от „Закон за частната охранителна дейност“. Държавната структура, която отговаря за охраната на VIP-държавниците е НСО. Друга държавна структура занимаваща се охрана е „Охрана на съдебната власт“. Национална полиция осъществява охраната на обществения ред.

Според сега действащото законодателство, за да може едно лице да работи като охранител в частна охранителна фирма се изискват няколко основни условия:
 да е пълнолетно лице с българско гражданство
 да не е осъждано /изисква се свидетелство за съдимост/
 да не е следствено /изисква се документ от следствена служба по местоживеене/
 да не страда от психическо заболяване и да е преминало успешно психотест за пригодност за осъществяване на ЧОД
 да няма данъчни задължения
 да е преминало курс и да е положило изпит за правоспособност за боравене с оръжие
 да е преминало курс на първоначална подготовка, където получава основни знания за медицинска помощ, действия при пожар, запознаване със закона за частната охранителна дейност.

Освен охранителните фирми, такава дейност се осъществява и от „звената за сигурност“ /ведомствената охрана/ на фирмите.

Административно-спомагателни дейности
Сигурност
Кобур

Кобурът ( – капак, покривало) е приспособление за носене на лично късоцевно огнестрелно (или неогнестрелно) оръжие от типа на пистолетите и револверите. Направен е от изкуствена или естествена кожа (често с черен или кафяв цвят), като предназначението му е да държи оръжието на място, но да го прави и лесно достъпно в същото време.
Обикновено се закача за колана, но е възможно и за глезена или други части на тялото. Някои кобури имат и отделение за магазина и патроните.

При изпълнението на различните видове полицейски и военни задачи възниква нуждата от различни модели кобури. Кобурът за скрито носене например е различен от кобура за водене на интуитивна или бърза стрелба.

Източници

Външни препратки 
 Кобури за жени 

Оръжия
Военно снаряжение
Паго Паго

Паго Паго (, произнася се ) е административен център на Източна Самоа - владение на САЩ, включващо група острови в източната част на Архипелаг Самоа.

Намира се в Тихия океан, на остров Татуила. Населението наброява около 11 500 души (2000), предимно коренни жители и европейци.

От 1899 г. цялата група острови е владение на САЩ. Височина 3 м над морското равнище.

Морско пристанище, износ главно на копра и консерви с риба тон. Рибоконсервни предприятия.

Има голяма военноморска база на САЩ.

История 
От 1878 до 1951 г. в района се добиват въглища, там се намира и ремонтна база на Военноморските сили на САЩ, известна като Военноморско пристанище Тутуила.

През януари 1942 г. пристанището на Паго Паго е бомбардирано от японска подводница, но това остава единственото военно действие на острова по време на Втората световна война.

На 29 септември 2009 г. земетресение, случило се в Тихия океан, предизвиква вълни цунами, които се разбиват в Паго Паго и околностите му. Нанесени са щети на сградите, превозните средства и е причинена смъртта на неизвестен брой хора.

География 
Селището се намира на остров Тутуила. Паго Паго е едно от множеството селища, образуващи Градска агломерация Паго Паго, като пристанището е разположено в най-източната част на залива.

Името Паго Паго се възприема не само като име на града, но и като такова на целия пристанищен район и намиращите се в него селища.

Пристанището и парламентът, наречен Фоно, се намират във Фагатого (съседно на Паго Паго селище). Фагатого се разполага по южния бряг на дългото пристанище. Известният хотел Rainmaker (вече закрит) се намира в Утуле'и (на южния бряг), а консервните фабрики за риба тон, осигуряващи работни места за една трета от населението на о. Тутуила- в Ату'у (на северния бряг на пристанището). Препоръчва се да се избягва консумацията на риба и морски дарове, уловени в района на пристанището, тъй като те са замърсени с тежки метали и други замърсители.

Климат 
Климатът в Паго Паго е влажен тропичен. От май до септември-октомври е местната зима. Средната годишна температура е +26 °C. „Най-студеният“ месец в годината е юли, когато средната месечна температура е около +25 °C. Средната месечна температура през януари и февруари е +27 °C. Температурата на морската вода рядко пада под +24 °C. Средното количество на валежите е 3000 mm на година, като най-обилни са в периода от декември до април.

Култура

Библиотеки 
В Паго Паго се намира обществената библиотека Feleti Barstow, която е разрушена от тропически циклон през 1991 г. През 2000 г. библиотеката отново отваря врати.

Музеи 
Музеят Джин П. Хейдон разкрива факти за историята, културата и природата на Самоа. Сред експонатите са облекло, предмети на изкуството, керамика. Изложени са и артефакти от Втората световна война.

Музеят носи името на съпругата на откривателя, събрал и предоставил голяма част от експонатите.

Външни препратки 

Столици в Океания
География на Американска Самоа
Зори

Зори (Зари, Зарии) в славянската митология е сборното название на богини, дъщери на Даждбог. Те са двете божествени въплъщения на планетата Венера, наречени Вечерница и Зорница (Зареница) и са покровителки на утрото и вечерта. Зорница е богиня на развиделяването, а Вечерница – богиня на здрачаването. Славяните са се страхували еднакво и от двете, доколкото и двете са свързвани с т.нар. разпътно време – от появата до изчезването на Венера от небесклона.

Според някои източници съществува и трета сестра – богиня на мрака (midnight), чието име е неизвестно. Освен задълженията към баща си трите сестри охраняват безимен бог окован към съзвездието Голямата мечка.

Вижте също 
 Даждбог
 Славянски божества
 Славянска религия
 Българска митология 
 Езичество

Източници 

Славянски богини
Дон Мигел Руис

Мигел Анхел Руис () е мексикански писател, шаман и учител.

Автор е на „Четирите споразумения“ (1997; изд. „Кибеа“, 2001), „Умението да обичаш“ (1999; изд. „Кибеа“, 2005) и „Отвъд страха“ (2004; изд. „Шамбала“), както и на картите „Четирите споразумения“ (2005; изд. „Шамбала“) и „Умението да обичаш“ (2006; изд. „Шамбала“).

Библиография 
 „Умението да обичаш“ (2005)
 „Гласът на знанието“ (2006)
 „Четирите споразумения“ (2008)
 „Петото споразумение“ (2010)
 „Молитви“ (2012)
 „Още за Четирите споразумения“ (2012)
 „Толтекското изкуство на живота и смъртта“ (2017)
 „Трите въпроса“ (2019)
 „Актьорът или как да заживеете истински“ (2021)

Източници

Външни препратки 

 Официален сайт

Родени в Гуадалахара
Мексикански писатели
Еди Джордан

Едмънд „Еди“ Джордан е основател, собственик и ръководител на тима от Формула 1 – Джордан Гранд При. Роден е на 30 март 1948 година в Ирландия.

Първоначално започва да учи стоматология, но става банков служител в Националната Банка на Ирландия. Оказва се обаче че неговата сила е в автомобилните състезания и започва да се занимава с тях през 1970 година. През 1971 година печели ирландския Карт шампионат. През 1983 година участва в Европейския шампионат на Формула 3. Неговият тим печели, през 1989 година, титлата във Формула 3000, донесена от бъдещата звезда във Формула 1 – Жан Алези. Логично той успява да се включи в най-популярния автомобилен спорт – Формула 1, като това става през 1991 г.

Освен с добрите си мениджърски и бизнес качества, Еди Джордан се слави и с успехите в откриването на млади звезди – пилоти.

Освен Жан Алези негови заслуги са откриването на Михаел Шумахер, Рубенс Барикело, Еди Ървайн и др.

Вижте също 
 Формула 1
 Конструктори от Формула 1

Личности от Формула 1
Ирландски автомобилни състезатели
Родени в Дъблин
Носители на ордена на Британската империя
Кафка

Кафка може да се отнася до:
 Виктор Кафка (1881-1955) – австрийски невролог, психолог и бактериолог
 Густав Кафка (1883-1953) – австрийски философ и психолог
 Франц Кафка (1883-1924) – немскоезичен писател, живял в Прага
Петроний

Тит или Гай Петроний наричан Арбитер (; Arbiter; Titus Petronius Niger; * 27; † 66 в Куме) е древноримски автор и бележит сатирик от времето на Нерон. Неговото най-известно произведение е Сатирикон, в което обрисува живота на римското общество през 1 век.

Тацит съобщава за смъртта на Петроний, заедно с други представители на сенатската опозиция (т.нар. Заговор на Пизон): „В течение на няколко дни загинаха един след друг Аней Мела, Аниций Цериал, Руфрий Криспин и Гай Петроний, Мела и Криспин“.

Източници

Галерия

Външни препратки 

 
  Сатирикон
  Фрагменти
  Сатирикон

Древноримски писатели
Римски управители (Витиния)
Петронии
Родени в Марсилия
Самоубийци
Сатира

Сатирата е литературен похват, който осмива хора или явления, разобличава и критикува социални и човешки пороци.

Целта често е да се провокира или да се предотврати промяна. Това се постига с използването на различни средства – хипербола, алегория, ирония, сарказъм или насмешка.

Бележки

Вижте също 

 Карикатура
 Епиграма
 Пародия
 Хумор
Огам

О̀гам () се нарича азбуката, използвана от келтските племена в Уелс, Ирландия и Шотландия през 4–10 век.
Според ирландската митология бог Огма изобретил огамическата писменост с намерението да кодира и изрази мъдростта на природата. Тя е келтският еквивалент на руните.

Съдържа двайсет основни букви, рисувани с напречно пресечени резки. По-късно били прибавени още пет допълнителни букви. Имената на буквите са наречени на горски дървета и затова често огам е наричана азбука на дърветата. Изобразена върху тисова клонка, всяка буква има съответствия и свързани с нея пророчески значения.

Източници 

Азбуки
Ирландски език
Шотландски келтски език
Уелски език
Червен вълк

Червеният вълк (Canis rufus) е представител на семейство Кучеви, разпространен в източните части на Северна Америка. Той е застрашен от изчезване като чист вид поради междувидовото размножаване с койотите и вълците. Според някои тълкувания на генетичните изследвания, генетичната близост не е развита впоследствие, а червеният вълк е резултат на хибридизация между вълка и койота.

Разпространение 
При откриването му като вид, представители са срещани на запад до Тексас и на юг до Флорида. Предполага се, че изходният ареал на север е достигал до Нова Англия и югоизточните части на Канада.

Допълнителни сведения 

Фауна на САЩ
Вълци
Черногръб чакал

Черногръбият чакал (Canis mesomelas), наричан още сребрист чакал, е вид хищник, представител на семейство Кучеви.

Общи сведения 
Черногръбият чакал, наричан още сребрист чакал, е бозайник от род Кучета. Чакалът както и хиената се храни предимно с мърша. Чакалът яде и растителна храна – корени и луковици на някои растения и различни плодове.

Разпространение

Размножаване 
Малките чакалчета се раждат в подземни леговища. Те са от 2 до 6 и са покрити със сив или тъмнокафяв мъх при раждането. Тежат 200 g на два дни и близо 3 kg на четири месеца. Раждат се слепи и проглеждат на деветия ден.

Източници 

Кучета
Фауна на Афротропическата област
Хиеново куче

Хиеновото куче (Lycaon pictus) е хищник от семейство Кучеви, срещащ се в Африка. Дължина на тялото 1 м (+ 40 см опашка). Височина при плешките 60 – 75 см. Маса 27 – 35 кг. С походката си, с многоцветната си и на петна козина, и с много големите си закръглени уши хиеновото куче се различава лесно от чакалите, които са неговите най-близки родственици и живеят в африканските савани. Други особености обаче – общителност и начин на ловуване, го отличават от тях.

Хиеновите кучета обитават най-вече саваните на юг от Сахара до Трансваал. Липсват в екваториалните гори; в планините се срещат до 3000 м н.в. Навсякъде те са малобройни.

Живеят на групи през цялата година. Водят скитнически живот в границите на обширно пространство за лов, което обхваща 100 – 200 кв. км. Хиеновите кучета образуват глутници с различна численост; някои от тях наброяват само шест до осем животни, други 10 – 20 и даже повече. Всяка група защитава мястото около леговището, където се раждат малките, не само от другите хищници, но също и от хиенови кучета от други кланове. Най-ефективният хищник сред гръбначите – 80% средна успеваемост. В лова участва цялата глутница. Обикновено гонят стада от чифтокопитни, като с координирани действия отделят единични индивиди от тях.

Размножаване 

Обикновено размножителният период на хиеновото куче е през март. Бременността трае 63 до 80 дена. Малките се раждат в дупки. В кучилото има 6 и 7 малки.

Продължителността на живот на хиеновото куче е до 9 – 10 години. Включено е в световната Червена книга на застрашени видове.

Източници 

Фауна на Афротропическата област
Кучеви
Енотовидно куче

Енотовидното куче (Nyctereutes procyonoides) е животно от семейство Кучеви, макар че често е бъркано с енота и язовеца. То е единственият жив вид в род Енотовидни кучета (Nyctereutes). Енотовидното куче има особена значимост в японската култура, където то е известно под името тануки (タヌキ).

Общи сведения 
Средната дължина на възрастно енотовидно куче е около 65 cm, а теглото е между 4 и 10 kg.

В научните среди се водят спорове за връзката между сибирския (N. p. ussuriensis) и китайския (N. p. procyonoides) подвид от една страна и японския (N. p. viverrinus) подвид – от друга. Според някои японският подвид е отделен вид, поради някои различия в хромозомите, поведението и теглото.

Разпространение 
Енотовидните кучета произлизат от Япония, Югоизточен Сибир и Манджурия, но днес се срещат до Скандинавия, Франция и Италия. Обитават както равнинни, така и планински райони, особено в гористи местности. Често могат да бъдат видени и край села и обработваеми земи. В България отделни екземпляри има в Добруджа, Великотърновско и Бургаско.

Популацията на енотовидните кучета намалява през последните години, поради лова, урбанизацията, разпространението на домашните животни и предаваните от тях болести.

Начин на живот и хранене 
Енотовидните кучета са единствения представител на семейство Кучеви, които, подобно на мечките, спят зимен сън, след като са се охранили през есента. Известно е също, че понякога те се правят на умрели, когато са нападнати. Те живеят прикрити и обикновено се крият или скимтят, вместо да се бият.

Както и другите представители на семейството, енотовидните кучета са всеядни. Въпреки това тяхната диета е необичайно разнообразна, включвайки безгръбначни, жаби, гущери, гризачи и птици, наред със семена и плодове. Живеещите край океана ядат също крабове и изхвърлени на сушата морски организми.

Размножаване 
Енотовидните кучета раждат средно по 5 малки. Те са моногамни, но са наблюдавани сблъсъци за женски между мъжките. Продължителността на живота е 3 – 4 години в диви условия и 11 години в плен.

Външни препратки 
 World Conservation Union  – статия за енотовидните кучета 
 Lioncrusher's Domain  – подробни сведения 
 canids.org  – техническа информация 
 Lauri Sippu's page – множество снимки

Източници 

Фауна на Палеарктика
Фауна на Индо-Малайската област
Кучеви
Храстово куче

Храстово куче (Speothos venaticus) е хищен бозайник от семейство Кучеви. Поради това, че урината, с която маркира територията си има миризма на оцет кучетата са известни и като Оцетни (perro vinagre, zorro vinagre).

Подвидове 
 Speothos venaticus panamensis
 Speothos venaticus venaticus
 Speothos venaticus weijie

Общи сведения 
Височината му е 30 сантиметра. Тежи от 5 до 7 килограма. Козината му е тъмнокафява. Прилича на малко мече, защото има късо и набито тяло.

Разпространение 
Среща се в Централна и Южна Америка.

Начин на живот и хранене 
Храни се предимно с едри гризачи. Случва се да лови и сърни.

Допълнителни сведения 
Между пръстите си има ципи, които му помагат да плува добре.

Бележки 

Кучеви
Фауна на Неотропическата област
Американска прерийна лисица

Американската прерийна лисица (Vulpes velox), известна още като американски корсак или просто американска лисица, е дребна лисица разпространена в западните Велики равнини на Северна Америка. Английското наименование на тази лисица (Swift fox) и латинското velox, означават едно и също: бързонога лисица и на български вероятно е най-уместно да се нарича именно така. Тук наричаме тази лисица американска прерийна за да я разграничим от сродната Американска пустинна лисица (Vulpes macrotis), известна също като лисица джудже, с която дотогава се считаха за представители на един и същ вид: Американска лисица джудже (Vulpes velox).

Общо описание 
Американските прерийни лисици са сравнително дребни: до 30 см. височина, 80 см. дължина с опашката и тегло 2-3 кг. Имат големи уши и окраската им е сиво-жълтеникава с черен връх на опашката.

Разпространение 
Срещат се в западните прерии и полупустини на Северна Америка, от Алберта, Канада до щата Тексас.

Начин на живот и хранене 

Прерийните лисици са активни главно нощем, като деня обикновено прекарват скрити в своите бърлоги. В търсене на храна или за да се оттърват от бълхи могат да сменят дузина бърлоги за една година.

Тези лисици понякога образуват двойки за цял живот, като женските изглежда имат доминираща роля. Те обикновено остават в границите на своята територия, докато мъжките са тези които идват и си отиват.

Както повечето кучета, американската прерийна лисица е предимно месоядна, лови зайци, гризачи, птици, насекоми и гущери, но често разнообразява диетата си с треви и плодове. Храненето и зависи от сезона, като през лятото поглъща големи количества насекоми: главно бръмбари и скакалци, а през зимата не подминава мъртви елени и друга мърша.

Основните естествени врагове на прерийните лисици са койотите и грабливите птици.

Източници 

Лисици
Фауна на САЩ
Лисица джудже

Лисицата джудже (Vulpes macrotis) e вид лисица, срещана в Северна Америка. Някои изследователи отнасят към същия вид и американската лисица джудже, но според молекулярната систематика те са отделни видове.

Лисицата джудже има няколко признати подвида:
 Санхоакинската лисица джудже (V. macrotis mutica) в миналото е често срещана в долината Сан Хоакин в Калифорния, но през 90-те години на XX век популацията ѝ намалява до около 7000 екземпляра.
 Пустинната лисица джудже (V. macrotis arsipus) се среща в пустинята Мохаве.
 Южнокалифорнийската лисица джудже (V. macrotis macrotis) е обитавала пустинните райони на Южна Калифорния до изчезването си през 1903.

Общи сведения 
Лисицата джудже е сива с ръждив оттенък и черен връх на опашката.

Разпространение 
Лисицата джудже се среща главно в Северно Мексико и югозападната част на Съединените щати. Обикновено живее в пустините или степите, като предпочита сухите зони.

Начин на живот и хранене 
Лисицата джудже си изкопава малка бърлога и рядко се отдалечава на повече от няколко километра от нея. Активна е предимно през нощта, въпреки че понякога излиза и през деня. Обикновено излиза на лов малко след залез и се храни главно с гризачи, зайцевидни, насекоми, риба и дребни птици. Няколко семейства лисици джуджета могат да живеят в един и същ ловен район, но по принцип не излизат на лов едновременно.

Размножаване 
Лисиците джуджета създават двойки през октомври и ноември, като партньорите могат да се променят в различните години. Чифтосването става от декември до февруари, а малките, обикновено по 3 до 7, се раждат през март и април.

Източници

Външни препратки 
 Санхоакинска лисица джудже 
 

Фауна на Неарктика
Лисици
Фенек

Фенекът (Vulpes zerda) е вид дребна лисица с отличителни големи уши. Среща се в пустинята Сахара, Северна Африка (с изключение на бреговата зона) и някои части на Арабия. Някои изследователи я класифицират като единствен представител на род Fennecus.

Общи сведения 
Фенекът е най-дребния представител на род Лисици с тегло, достигащо едва 1,5 kg. Височината му е 29 cm, а дължината на тялото – до 40 cm. Опашката е дълга още 25 cm, а ушите могат да достигнат 15 cm дължина. Цветът най-често е пясъчен, за да прикрива животните в пустинната среда. Наполовина по-дребен от лисицата по нашите гори, фенекът е от 7 до 8 пъти по-лек от нея, дори и да е възрастен.

Големите му уши са за да му пазят сянка, за да изпарява повече вода, за да се охлажда и да не му прегрее тялото, а козината отразява слънчевите лъчи през деня и запазва топлината през нощта. Ходилата са защитени от горещия пясък с гъста козина.

Разпространение 

Фенекът се среща в пустините на Северна Африка. Много рядко в Южна Африка.

Начин на живот и хранене 
Фенекът е активен главно през нощта, когато ловува гризачи, насекоми (например скакалци), гущери, птици и яйца. Той извлича основната част от необходимата вода от храната си, като понякога яде дребни плодове и листа за да се снабди с още вода.

Фенеците най-често живеят на малки групи в големи дупки в земята, понякога с дължина до 10 m.

Размножаване 

През пролетта, след около 50 дни бременност, женският фенек ражда 2 до 5 малки, които кърми в продължение на месец.

Източници 

Лисици
Фауна на Афротропическата област
Полярна лисица

Полярната лисица (Vulpes lagopus), наричана също арктическа лисица или песец, е вид лисица, произлизаща от студените арктически области. Традиционно тя е смятана за единствен представител на род Alopex, но днес понякога се включва в род Лисици (Vulpes).

Физическа характеристика 

Полярната лисица има две цветови разновидности. Лисиците с бяла цветова схема са бели през зимата и кафяви през лятото, като остават белезникави отдолу. Лисиците със синя цветова схема са светлосиви през зимата и сиви със синкав оттенък през лятото.

Полярните лисици обикновено са дълги от 50 до 60 cm, без да се включва дългата 30 cm опашка. Височината на раменете им е 20 до 30 cm и обикновено тежат 3 до 6 kg. Така размерът им е подобен на този на домашната котка.

Латинското име на полярната лисица, lagopus, означава „заешко стъпало“, което се дължи на гъстата козина по възглавничките на нейните стъпала. Тя помага да се ограничи загубата на топлина при ходенето по снега и подобрява сцеплението.

Разпространение 
Полярните лисици се срещат в цяла Арктика, включително Русия, Канада, Аляска, Гренландия и Свалбард, както и в субарктични

и алпийски зони, като Исландия и планинските части на Скандинавия. Популацията на вида е стабилна, с изключение на скандинавската група, която е силно застрашена, въпреки десетилетията забрана за лов и преследване. Общата популация в Норвегия, Швеция и Финландия се оценява на едва 120 възрастни екземпляра.

Изобилието на полярната лисица се изменя циклично, едновременно с размера на популацията на лемингите. Тъй като лисиците се размножават много бързо и често умират млади, броят на популацията не се влияе силно от лова. Въпреки това те са изчезнали в много области, заселени от хора.

Полярната лисица губи територии от обикновената лисица. В миналото вълкът е ограничавал числеността на обикновените лисици, но с почти пълното изтребване на вълците, броят им е нараснал, заемайки нишата на върха на хранителната верига. В някои области на Северна Европа съществуват програми за ловуване на обикновени лисици в някогашния ареал на полярната лисица.

Начин на живот и хранене 
Полярните лисици се хранят с голямо разнообразие от неща, включително леминги, зайцевидни, птици и техните яйца, мърша и растения. Най-важната сред тези храни са лемингите. Семейство лисици може да изяжда десетки леминги всеки ден. През април и май полярните лисици ловуват и малките на пръстеновия тюлен, които са скрити в снежни леговища и са относително беззащитни. Когато обичайната им плячка е оскъдна, полярните лисици събират остатъците от храната на по-едри хищници, като бялата мечка, въпреки че самата полярна лисица е сред плячката на бялата мечка.

Размножаване 

Полярните лисици обикновено образуват моногамни двойки през размножителния период. В началото на лятото се раждат от 6 до 12 малки, относително голям брой за бозайници. Родителите отглеждат малките в голяма бърлога.

Източници 

Лисици
Фауна на Палеарктика
Фауна на Неарктика
Еленов рогач

Еленов рогач или бръмбар рогач (Lucanus cervus), е вид бръмбар от семейство Рогачови (Lucanidae). Това е най-големият бръмбар в България.

Външен вид 
Размерите варират при отделните популации и при конкретните индивиди, особено при мъжките. Средната дължина на мъжките екземпляри в Европа е 51 mm (варирайки в диапазона 32 – 70 mm), а на женските е 37 mm (варирайки 28 – 45 mm). Като правило мъжките са доста по-големи от женските. Мъжките се отличават и с характерните си челюсти, приличащи на рога, откъдето идва и названието на вида. При женските челюстите са нормални – значително по-къси.

Разпространение и местообитание 
Среща се предимно в Западна Азия, Централна и Източна Европа. Обитава предимно влажни места, до половин метър под земя с гниещи корени и дънери. Среща се и в загниващи дървени постройки.

Начин на живот 
Имагото живее само няколко месеца, през които се храни със сока, изтичащ от наранени дървета. Въпреки заплашителния си вид, рогата на мъжките не могат да упражняват голям натиск поради своята голяма дължина (по правилото на лоста). Но женските, със своите значително по-къси челюсти, могат да нанесат болезнено за хората ухапване. По време на брачния период мъжките се бият помежду си, използвайки своите рога.

Женската снася яйцата си в гниеща дървесина, с която се хранят излюпилите се по-късно мръснобели ларви. Развитието им продължава от 4 до 6 години, след което ларвата какавидира и през лятото се излюпва възрастното насекомо.

Защита от закона 
Популациите на тези бръмбари силно са намалели. Основни фактори за това са сравнително бавното му развитие и значителното ограничаване на жизнената му среда. Масовото отсичане и събиране на изгнилите дървета, в които се хранят ларвите, комбинирано с факта, че по-голямата част от живота си бръмбарът прекарва в ларвен стадий, са пагубни за вида.

Поради тези причини бръмбарът рогач е защитен от множество закони. Видът е под закрилата на българския Закон за биоразнообразието с приоритетно съхранение на неговото местообитание. На европейско равнище е защитен от Бернската Конвенция за опазване на дивата европейска флора и фауна и природни местообитания, както и от законодателството на Европейския съюз.

Източници 

Рогачи
Джордан Гран При

Джордан Гран При е отбор от Формула 1.

Основан е през 1991 година от Еди Джордан. Най-доброто му представяне е през сезон 1999, когато достига до 3-то място в генералното класиране при конструкторите, а Френцен, състезаващ се за тима е трети при пилотите. През 2005 година тима е закрит поради финансови проблеми. Последно състезание за отбора е Голяма награда на Китай през 2005 г.

Победи на Джордан Гран При във Формула 1

Външни препратки 
 Официален сайт на отбора

Конструктори от Формула 1
Автомобилен спорт в Република Ирландия
Лирика

Лириката ( – стихотворение, декламирано при съпровод на лира) е един от трите основни литературни рода (наред с епоса и драмата). Често в стихотворна форма, тя отразява действителността, пречупена през чувствата и мислите на автора. Думата „поезия“ често се възприема за синоним на думата „лирика“.

Тематично лириката е любовна, пейзажна, гражданска, философска, религиозна и други.

Основните лирични видове са елегия, ода, химн, епиграма, епитафия, еклога, епиталамий, дитирамб, мадригал, канцона, сонет и други.

Основна отличителна черта на лириката като литературен род е субективността. За разлика от епоса, където емоциите и размислите на литературния герой въздействат косвено, чрез подробно пластично изобразяване на външната спрямо него действителност, лирическият герой изразява своето лично „аз“ и така емоциите му са показани във форма на лично преживяване.

Лирическото чувство се отличава със своята сила и пределна наситеност. Не само заради особения начин на изразяване на преживяванията на поета, в лична форма, но и като изживяване, което става в момента, лирическата творба е кратка. Нейната естествена езикова форма е стихотворната реч. Стремежът е пряко, завладяващо емоционално въздействие. Характерна отличителна черта на стихотворната реч е нейната ритмичност, създавана от закономерно повторение на съизмерими речеви единици – ударени и неударени срички, звукове и звукови съчетания, интонации, мотиви и др. Ритмично значение имат строфата и римата, но се срещат астрофични стихотворения и неримувани стихове („бял стих“).

Източници 

Литературни термини
Новела

Новелата (, букв. – „вест“, „новост“, новина) е повествователен литературен жанр. Оформя се през Ренесанса като средно по обем белетристично произведение с интригуваща сюжетна линия и неочакван, често поучителен завършек. Така е според световната литературоведска терминология. В България обаче под новела се разбира преходна форма между разказа и повестта (Дж. Бокачо, С. Цвайг, Е. Станев). Новела в чист вид в този български смисъл е „Смърт във Венеция“ на Томас Ман.

Източници 

Жанрове на художествената литература
Белетристика
Легенда

Легендата ( – четене, четиво) е епически вид в литературата, предание за минали събития, в което се съчетават действително и измислено.

Представлява прозаично литературно произведение, разказващо минали или измислени събития, в което действителността е премислена и украсена с чудновати измислици – сказание, предание, нещо невероятно. Обикновено се подразделят на народни (средновековни) и градски (съвременни), на религиозни и социални легенди.

Легенди се наричат също фиктивни (или изменени) биографии, истории или други наративи, целящи скриване на истини.

Под легенда може да се разбира и пояснение с използваните обозначения в географски карти, диаграми, схеми и др.

Източници
Житие

Житието е основен литературен жанр, характерен за средновековната книжнина. То представлява животоописание (кратко или пространно) на личност, канонизирана от християнската църква и призната за религиозен и нравствен еталон. Използва се в богослужението. Използва се най-често за описване на живота на светци.

В богослужението се използват така наречените Проложни или Кратки жития, които разказват сбито живота на светеца, честван през съответния ден. Предназначени са за слушане в църква, те са записани в специални сборници (пролози).

Житието е от първостепенно място за старобългарската литература, заедно със слово, поучение и беседа, най-вече заради това, че житията са неотменна част от четените на празници в църквите текстове.

Бележки

Вижте също 
 Агиография

Външни препратки 
 Климент Охридски, „Житие на нашия блажен отец и учител Методий“
 Климент Охридски, „Пространно житие на Константин-Кирил“
 Евтимий Търновски, „Житие на свети Йоан Рилски Чудотворец“
Росомаха

Росомахата (Gulo gulo), позната още като лакомец, е най-големият сухоземен вид от семейство Порови (Mustelidae). Тя е единственият представител на род Росомахи (Gulo). Съществуват три подвида – в Европа, Средна и Северна Азия – Gulo gulo gulo и северноамериканските G. g. luscus и G. g. vancouverensis.

Външен вид 
Дължината на тялото на росомахата е 76 – 86 cm, като при по-големите самци достига до 105 cm. Височината ѝ е 40 – 45 cm, а теглото – 11 – 19 кг. Опашката ѝ е пухкава, с дължина 18 – 23 cm. Краката ѝ са къси, като задните са по-дълги от предните, поради което гърбът ѝ е дъгообразно приведен напред. Стъпалата на росомахата са несъразмерно широки, което ѝ позволява да се придвижва по-лесно по снега. Зъбите ѝ са мощни и остри.

Космите ѝ са гъсти, дълги и груби. Цветът на кожата на росомахите е от светло до тъмно кафяв.

Разпространение 
Росомахата е не много широко разпространен вид в тайгата, лесотундрата и отчасти в тундрата в Евразия и Северна Америка. Тя обитава северните райони на Аляска, Канада, Сибир и Скандинавския полуостров.

Американският щат Мичиган традиционно носи названието „щатът на росомахите“ (Wolverine state), въпреки че росомахите там са изтребени. В миналото в Америка росомахите са били разпространени и в Калифорния и Скалистите планини, а в Европа – в Прибалтика.

Начин на живот и хранене 
За разлика от останалите Порови, росомахата е странстващо животно, чийто периметър на действие е около 1500 – 2000 km². Обикновено росомахите живеят сами, рядко се събират в групи от няколко животни.

Храни се основно с дребни животни, но има случаи, когато росомахи нападат много по-едри от тях животни.

Размножаване 
Бременността при росомахите продължава 10 месеца. Раждат по две-три малки през пролетта (март-април), които сучат два месеца.

Леговище 
Използва хралупи, храсти и дори празната коруба на друго животно. Понякога ляга свита на кълбо в снега под дърво. Пещерите са също идеално нейно убежище. Тя ловува денем и нощем и рядко, само при много лошо време, е в леговището си.

Поведение 
Росомахата е самотно животно. Тя може да е изключително агресивна към другите животни, особено ако се почувства заплашена. Известни природо-научни програми като National Geographic неведнъж са показвали в предаванията си, че тя умее да защитава плячката си от нападките на вълка и кафявата мечка. Тя не защитава територията си, но сигнализира присъствието си със секреция от аналните си жлези. Понякога рие земята с лапа, както правят и кучетата, и гризе кората на някои дървета.

Източници

Външни препратки 
 Росомахата не може да победи климатичните промени, EcoMedia, бр. 024, февруари 2010

Същински порови
Фауна на Палеарктика
Фауна на Неарктика
Самара (Ирак)

Самара () е град, разположен в област Салах ад Дин, Ирак. Населението на града през 2012 година е 141 186 души.

География 

Градът се намира в източния бряг на река Тигър, на 125 километра северно от столицата Багдад.

История 

Самара е била столицата на Абасидите, макар и за кратък период от време. След 13 век градът запада. Нова ера в развитието на града започва през последните 30 години на 20 век, когато близо до града е построен голям язовир и много от жителите в околните градчета са принудени да се преместят да живеят в Самара.

Население

Култура 

В Самара се намират и гробниците на Али ал-Хади и Хасан ал-Аскари, съответно 10-ия и 11-ия от шиитските имами, както и храмът на Мохамед ал-Махди, известен като Скрития имам.

Източници 

Градове в Ирак
Обекти на световното наследство в Ирак
Бакуба

Бакуба () е град, административен център на област Дияла, Ирак. Населението на града през 2012 година е 447 446 души.

География 

Градът е разположен по брега на река Дияла, на около 50 километра североизточно от столицата Багдад и е почти в центъра на Сунитския триъгълник.

Население

Източници 

Градове в Ирак
Басра

Басра или Ал-Басра (Арабски: البصرة) е град, административен център на област Басра, Южен Ирак. Населението на града през 2012 година е 2 009 767 души. Трети по-големина град в страната.

География 

Градът се намира близо до канала Шат ал-Араб, на 55 километра от Персийския залив и на 545 километра от столицата Багдад.

История 
Основан е от халиф Омар през 636 г. Той е важно пристанище и през двете световни войни. Населението на града спада драстично по време на Ирано-иракската война – абсолютният минимум е 400 000 души, а градът на няколко пъти е обстрелван с ракети от иранските военни сили.

След първата война в Персийския залив населението на града се вдига на бунт срещу Саддам Хусейн, който е потушен с цената на хиляди жертви и с унищожаване на цели квартали. Като наказание Саддам лишава града от правото му на основно пристанище на страната и мести много ресурси в Ум Касър.

По време на втората война в Залива районът около града е охраняван от хиляди войници поради страховете, че може да се повтори екокатастрофата от 1991. Обсаден е от близо 8000 британски войници, подкрепени от над 2000 полски войници, и след двуседмични битки в покрайнините и в крайните квартали жителите му се предават. Активната съпротива обаче продължава до май 2003, като и през 2004 градът става свидетел на няколко самоубийствени атаки със стотици жертви.

Икономика 
Районът около града е богат на петрол и е осеян със стотици кладенци. Произвеждат се и ориз, ечемик, жито и плодове. Дневният капацитет на рафинериите на Басра е малко над 140 000 варела, но от началото на войната в Ирак той не е минавал границата от 100 000, а няколко пъти е спиран напълно заради терористични атаки срещу инфраструктурата на петролната индустрия.

Население

Известни личности 
 Родени в Басра
 Аббас ибн ал-Ахнаф (750 – 808), поет
 Абу Хасан Ашари (874 – 936), богослов
 Абу Тахсин ал Салхи (1953 – 2017), военен
 Ибн ал-Хайтам (965 – 1039), учен

 Починали в Басра
 Сюлейман Аскери (1884 – 1915), офицер
 Аббас ибн ал-Ахнаф (750 – 808), поет

Източници
Кардинал (риба)

Кардинал (Tanichthys albonubes) е риба от семейство шаранови, която се среща в Китай и достига големина от 4 до 6 сантиметра. Открита е през 1930 г.

Общи сведения 
Рибите кардинал са разпространени в ручеите с бистро течение, близо до Гуанджоу в Китай
(D 2/5, А 2-3/7-8, ll 29-33). Тялото им е изтеглено, стройно, леко сплескано отстрани в предната част. Устата е горна. Гърбът е тъмнокафяв със зеленикав оттенък, страните са кафяви, а коремът е сребристобял. По средата на тялото от муцуната до „C“ минават две допиращи се ивици. Горната е тясна, златиста, долната е широка, тъмнокафява, която завършва при „С“ с черно петно. „С“ по средата е червен. Останалите плавници са жълтеникави с червени кантове. Те са мирни, подвижни, стадни риби, придържат се към всички слоеве на водата.

При младите екземпляри отстрани се появява блестяща синя ивица, която изчезва при полова зрялост (дължина на рибите 2 – 3 см). Поради тази ивица те понякога са наричани „бял облак“. Самецът е по-строен от самката, но и по-малък.

Може да се отглеждат в общ аквариум, със засадени или плаващи растения.
Водата трябва да е с температура 18 – 25 °С, dH 4 – 20°, pH 6 – 8. Храна: жива, заместители. Размножаването става както в общ, така и в размножителен аквариум. Слага се група риби с преобладаване на самките. Хвърлянето трае 2 – 4 седмици, като самката всеки ден хвърля по няколко зърна. Рибите не закачат хайвера и малките. Инкубационният период е 2 – 3 денонощия, малките започват да плуват след 2 – 3 денонощия. Стартова храна: „жива прах“ (инфузории, ротатории). Малките трябва да се сортират по размер — канибализъм. Половата зрялост настъпва след 4 месеца.

Разпространение 
В природата кардиналът обитава реките в Южен Китай. Дивите кардинали се размножават през пролетта или началото на лятото. Женската снася около 300 хайверни зрънца. Младите достигат полова зрялост на 4-месечна възраст.

Източници 

Шаранови
Аквариумни риби
Фауна на Китай
Черен барбус

Черният барбус (Puntius nigrofasciatus) е вид тропическа риба от разред Шарановидни, ендемичен за Шри Ланка.

Описание 
Младите черни барбуси имат жълтеникаво сиво тяло с черни вертикални ивици. При женските, основната част от всички вертикални ребра са черни. При мъжките, цялата гръбна перка е тъмночерна, аналната перка е червеночерна, а тазовите перки са леко зачервени. Тези риби достигат максимална дължина от 8,6 cm, като женските са малко по-дълги от мъжките.

Живеят в тропическия климат сред прохладните сенчести, тихо течащи залесени потоци с чакъл или пясъчни субстрати. Храната им се състои предимно от нишковидни водорасли и детрит. Те предпочитат вода с 6.0 – 6.5 рН, твърдост на водата 5 – 12 DGH и температура от 22 – 26 °C.

Рибата има търговско значение като аквариумна риба, и се отглежда успешно в плен. Използва се и за създаване на хибридни форми за аквариумна търговия.

Източници 

Пунтиуси
Аквариумни риби
Фауна на Шри Ланка