alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Зелен барбус

Зеленият барбус (Puntius semifasciolatus) е вид сладководна риба от семейство Шаранови. Популярният Шубертов барбус (P. semifasciolatus var. schuberti) е създаден чрез селективно развъждане от Томас Шуберт в Камдън, Ню Джърси през 1960 г. В продължение на много години се е смятало, че това трябва да бъде отделен вид, но в действителност е разновидност на зеления барбус, която рядко се среща в аквариуми.

Разпространение и местообитание 
Видът е разпространен в басейна на Червена река в югоизточната част на Китай, Виетнам и о. Хайнан. В естествената си среда обитават течаща вода с рН 6-8, твърдост 5-19 DGH и температура около 18-24 °C, на дълбочина от 0 до 5 метра.

Описание 
Дължина до 10 см, в аквариум до 7 см. D 3/8, А 2/5-6, ll 22+2.

Тялото е изтеглено, сплескано отстрани. Устата е крайна, 1 двойка много малки мустаци. Гърба е червено-кафяв. Корема е бял, в
размножителния период оранжево-червен. Отстрани има 5-7 черни, прекъснати, напречни ивици. Люспите са с тъмен кант и образуват върху тялото мрежа. В основата на „С“ има тъмно петно. Нечифтните плавници са червеникави до тухлено-червени. Самеца е по-малък, по-строен, по-добре оцветен. Мирни, стадни, страхливи риби, обитават средните и долни слоеве на водата. В аквариума освен растенията трябва да има добре осветено място за плуване. Поради многото отпадъци от рибите е желателен биологичен филтър или ежеседмична смяна на 1/5 от водата.

Самката изхвърля до 200 зърна. Инкубационен период 1-2 денонощия, малките проплуват след 3 денонощия. Полова зрялост след 8-11 месеца.

Хранене 
Храната им се състои от червеи, насекоми и растителна маса.

Източници 

Пунтиуси
Аквариумни риби
Фауна на Китай
Четирипоясен барбус

Четирипоясните (суматрански) барбуси (Puntius tetrazona) са вид лъчеперки от семейство Шаранови (Cyprinidae). Наричани са също тетразона или тигров барбус. В естествени условия са разпространени в Малайзия и Индонезия, където обитават спокойните водоеми в равнините, но се използват като декоративни рибки в акваристиката.

Физически характеристики и поведение 
Четирипоясните барбуси достигат дължина до 5 cm. Те са мирни, стадни, обитават долните и средни слоеве на водата в аквариума.

Размножаване 
За размножаването на барбус тетразона е необходим аквариум с дължина над 40 сантиметра за една двойка риби. Водата в аквариума с двойката се загрява до 25 – 27 градуса. Женската риба хвърля около 200 хайверни зърна, чиито инкубационен период е около едно денонощие, а малките рибки започват да плуват от 3 до 5 денонощия от излюпването си. На 6 – 9 месечна възраст младите тигрови барбуси вече могат да последват примера на родителите си и да създадат свое поколение.

Отглеждане в аквариум 
В аквариум е препоръчително да се отглеждат не по-малко от 10 екземпляра и да има засадени плаващи растения, създаващи тъмни места. В много осветен, беден на укрития аквариум рибите са страхливи. Подходящата температура на водата е 20 – 25 °C. Барбус тетразона е стадна рибка и отглеждането ѝ става в група, не по-малка от 10 ексземпляра и в аквариум над 60 литра. Отглеждането им в по-малък аквариум води до загуба на размножителната способност на рибите. Аквариумът трябва да е добре залесен с растения, да се осигурят по-тъмни места за криене на рибата, защото ако има само светли такива тя е страхлива. Тигровият барбус обитава долните и средни слоеве на аквариума.

Източници 

Пунтиуси
Аквариумни риби
Фауна на Индо-Малайската област
Вишнев пинтиус

Вишнев пинтиус още вишнев барбус (Puntius titteya), е вид тропическа риба от семейство Шаранови.

Разпространение 
Видът е ендемичен за Шри Ланка. Обитават тинестите места в ручеите и реките.

Описание 
Дължина до 5 см. Тялото в изтеглено по дължина, профила на гърба е силно изпъкнал, страничната линия е непълна. Устата е долна, 1 двойка мустаци.

Гърбът е зелено-кафяв, страните са жълтеникави, червеникави или малиново-червени. От муцуната до „С“ минава черна ивица,
над нея са разположени отпред златиста, отзад зелено-синя ивици, задната може да има отдолу червен кант. Под черната ивица понякога се виждат черни точки. Дъговата обвивка на окото е кървавочервена. Плавниците са жълтеникави до червени. Самеца е по-строен, по ярко оцветен, плавниците са червени. „А“ е с тънък тъмен край. Цялата окраска се вижда на 2-годишна възраст. Самката може да има еднотонна окраска със слабо видима цветна ивица. Плавниците са жълти.

Инкубационен период 1 – 2 денонощия, малките проплуват след 3 – 4 денонощия. Полова зрялост след 6 – 8 месеца.

Източници 

Пунтиуси
Аквариумни риби
Фауна на Шри Ланка
Мосул

Мосул (, ) е град, административен център на област Нинава, Северен Ирак. Населението на града през 2012 година е 3 036 268 души.

География 

Градът е разположен по десния бряг на река Тигър, на около 350 километра северозападно от столицата Багдад.

История и настояще 

След Ирано-иракската война кюрдите в северната част на страната се вдигат на бунт, но той е брутално потушен от войските на Саддам Хюсеин. От 1991 г. нататък кюрдският регион (североизточно от Мосул) е автономен и на практика се намира под кюрдско управление въпреки постоянните преселвания, извършвани от режима на Саддам.

По време на Войната в Ирак градът е сцена на няколко по-важни сражения, но интензитетът им не може да се сравнява с боевете в южните части на страната. Мосул пада на 11 април 2003 г., а на 22 юли същата година тук са открити и убити и синовете на бившия президент на Ирак – Удай и Кусай Хюсеин

От юни 2014 г. градът е превзет от джихадистката терористична групировка „Ислямска държава“ (ИДИЛ), наричана още „ДАЕШ“. Завземането на града от джихадистите предизвиква бежанска вълна, като половин милион души бягат от Мосул. В ръцете на екстремистите попадат бойни хеликоптери на летището в града, а също така и над 400 милиона щатски долара, намиращи се в банките. Над 49 души от турското консулство са отвлечени, заради което турската армия подготвя операция за освобождаването им. Генезисът на групировката ИДИЛ е свързан с гражданската война в съседна Сирия. Към края на 2016 г. започва операция на Правителството за отвоюване на града, а през юли 2017 г. той е окончателно освободен от джихадистите.

Население 

По-голямата част от населението на региона са кюрди, но в Мосул живят главно араби. Той е главният град на Северен Ирак и на иракските араби сунити.

Източници 

 
Иракски Кюрдистан
Градове с над 1 милион жители
Градове, окупирани от Ислямска държава
Фокс Мълдър

Специален агент Фокс Уилям Мълдър () (роден на 13 октомври 1961 г.) е герой от сериала „Досиетата Х“ (в ролята – Дейвид Духовни). Специален агент Мълдър от ФБР вярва в съществуването на извънземен живот и в правителствената конспирация, която прикрива истината за неговото съществуване. В българския дублаж Мълдър се озвучава от Владимир Пенев, Пенко Господинов в този на филма за bTV, и от Мартин Герасков в дублажа на Андарта Студио на първия филм. От четвърти до шести сезон на bTV, както и във филма „Досиетата Х: Искам да повярвам“ и минисериала, се озвучава Даниел Цочев.

Мълдър следва психология в Оксфордския университет и завършва с отличие през 1982 г. Продължава образованието си в академията на ФБР в Куантико, Вирджиния и отново завършва с отличие през 1984 г. Отначало Мълдър работи в отдел „Поведенчески науки“. Става известен с психологическия профил на убиеца Монти Пропс от 1990 г., който води до залавянето му.

През 1991 г. Мълдър започва да работи по Досиетата Х – случаи, обявени за неразрешени заради странни или необясними улики или обстоятелства. Така печели подигравателния прякор „Привидението“ и сутеренен офис без прозорци, който украсява с плакат на летяща чиния и надпис „Искам да повярвам“.

Интересът на Мълдър към извънземните започва като резултат на изчезването на сестра му, Саманта Мълдър, когато Фокс е на 12 години. Той вярва, че тя е отвлечена от извънземни.

Във ФБР се проявяват подозрения към работата му и той получава партньор в лицето на специален агент доктор Дейна Скъли, която трябва да спечели доверието му и да докладва за неговите действия. Тя бързо разбира, че Мълдър не се вписва в профила, предоставен от началниците ѝ и тя става негов съюзник. Скъли се доверява на научния метод и често е скептична към теориите на Мълдър. В по-късните сезони и тя започва да вярва в правителствената конспирация.

Мълдър и Скъли имат емоционална близост и платонична връзка, която прераства и в романтична в седмия сезон на сериала. Въпреки че не спират да се обръщат един към друг с фамилните си имена (както е прието във ФБР), в края на шестия сезон двамата се целуват, след раждането на Уилям, син на Скъли. В седмия сезон Скъли нарича детето „нашия син“.

Мълдър участва и в разследванията на личности и организации, включително триото теоретици на конспирацията, което публикува вестника „Самотния стрелец“. Тези трима герои стават известни като „Самотните стрелци“.

Разследванията на Мълдър често водят до Пушача, важна фигура в конспирацията на правителството. Истинското му име е неизвестно дори за най-близките му сътрудници.

Мълдър (само родителите и сестра му го наричат Фокс) има фобия от огън, далтонист е и притежава полутайна порнографска колекция. Той рядко се среща с приятели и майка си. Обича слънчогледови семки и играе баскетбол и бейзбол. Любимият му отбор от NBA изглежда е Ню Йорк Никс.

Герои от Досиетата Х
Коза Ностра

Коза Ностра (), наричана също сицилианска мафия или само мафия, е тайна престъпна организация, възникнала в средата на XIX век в Сицилия и съществуваща до наши дни.

Това е обединение на самостоятелни престъпни групи с обща организационна структура и кодекс на поведение, чиято основна дейност е рекетът. Всяка отделна група, наричана „фамилия“, контролира определена територия, обикновено град, село или квартал (при по-големите градове). Контролиращият всички фамилии в дадения регион се нарича „кръстник“.

Бележки
Мандулис

Мандулис е бог от египетската митология с нубийски произход. Малката му капела може да се види на острова на богинята Изида във Филе.

Божеството се представя като лъв и култа към него е главно от птолемейската епоха. Мандулис е божество, което приема няколко различни форми и много често е представян под формата на птица с човешка глава, лъв или дори дете, седнало върху лотос: символ е на слънчевата младост.

Основният му храм е издигнат в Калабча. Култът към него продължава до около шести-седми век.

Египетски божества
Хесат

В египетската митология, Хесат (или Хезат) е свещена небесна крава, майка на Анубис. Тя е богинята-крава, която ражда царя под формата на златно теле. Тя утолява жаждата на човечеството с божествена течност описвана като бирата на Хесат.

Египетски божества
Квиринал

Квиринал е един от седемте хълма на Рим.

Според легендата на този хълм се е намирало едно малко селище на сабините и след сключването на мир между римляните и сабините тук е живял царят Тит Таций. Сабините издигнали олтар на това място в чест на техния бог Квирин, като дали по този начин име и на целия хълм.

В епохата на Древния Рим площадът на Квиринал е бил култово място. В центъра му се намира скулптурната група с коне на братята Диоскури, Кастор и Полукс, поради което векове наред целият район се нарича Монте Кавало (Конски хълм).

Дворец Квиринал 

През 1574 г. папа Григорий XIII започва да строи лятна резиденция на мястото, където се е намирала вилата на кардинал Иполито II д’ Есте, като възлага строителните работата на архитекта Отавиано Маскарино. Впоследствие дворецът е разширен и обогатен от следващите папи.

В строителството на двореца участват известни архитекти и скулптори като Фламинио Понцио, Карло Мадрено, Джан Лоренцо Бернини, Гуидо Рени и Пиетро да Кортона.

Дворецът „Квиринал“ е резиденция на папите до 1870 г. След завземането на Рим от Кралство Италия той става резиденция на италианските крале до 1946 г. Днес Квиринал е официалната резиденция на Президента на Италианската република и е символ на Държавата.

В двореца се намират кабинетите и апартаментите на държавния глава и от страната на улица „XX Сетембре“ – специално мебелирани апартаменти за посещения на чужди държавни глави и монарси.

В двореца Квиринал се пазят богати колекции от картини, гоблени, статуи, стари карети, часовници, мебели, порцеланови съдове.

Външни препратки 
 Сайт на двореца Квиринал

Седемте хълма на Рим
Историческо развитие на хърватския език

Историческото развитие на хърватския език протича през три големи периода.

Общ преглед 
 Първи период: до края на 12 век. Това е времето, когато хърватският език се обособява като отделен южнославянски език от южния праславянски макродиалект. В основата на хърватския език лежат три диалекта: кайкавски, чакавски и западнощокавски диалект, различията между които първоначално са незначителни. Този период обхваща два подпериода:
 доисторически: до края на 10 или началото на 11 век, от който няма останали писмени паметници, поради което състоянието му може само да се реконструира въз основа на по-късни езикови явления или начина на заемане на чужди думи, както и от откъслечни записи на славянски имена в чужди писмени паметници.
 на първите писмени паметници (старохърватски): 11 – 12 век, от който има конкретни сведения за състоянието на езика (глаголически паметници, напр. Башчанска плоча, Виенски глаголически листи и др.).
 Втори период: (среднохърватски): 13 — 14 век. Това е времето, през което се развиват съществуващите основни диалекти. Тенденцията на развитие през този период е към намаляване на фонемния състав и опростяване на граматичните категории, предимно намаляване на броя на падежните окончания.
 Трети период (новохърватски или съвременен хърватски): от края на 14 век до днес. Той се отличава с бавен езиков развой и големи миграционни процеси, които нарушават разпределението в дотогавашните хърватски диалекти, като настъпва значително смесване на диалектите. През този период се оформят чертите на новощокавския диалект, появата на които са в резултат на езиковия развой именно през този период. Положението на щокавския диалект се утвърждава като основа на съвременния хърватски книжовен език.

Фонетичен развой 
 Развой на вокалната система
 Развой на консонантната система

Морфологичен развой 
 Развой на деклинацията
 Развой на глаголната система

Използвана литература 
 Priručna gramatika hrvatskoga književnog jezika, Zagreb, 1979
 Увод в изучаването на южнославянските езици, БАН, С. 1986

Външни препратки 
 История на хърватския език (на хърватски  и на английски )
 Хърватски език: история, описание и кодификация, в Херцег Босна: Хърватски език  (на хърватски)
 Хронологичен списък на хърватските глаголически паметници
Бенетон

Бенетон може да се отнася за:
 италианската дизайнерска фирма Бенетон
 бивш отбор във Формула 1
Арагона

Араго̀на (, на сицилиански Raona, Раона) е град и община в Южна Италия, провинция Агридженто, автономен регион и остров Сицилия. Разположен е на 400 m надморска височина. Населението на общината е 9493 души (към 2011 г.).

Източници

Външни препратки 
 Уебсайт на общината

Агридженто (провинция)
Градове в Сицилия
Константинос Стефанопулос

Константинос Д. Стефанопулос () е гръцки политик. Два пъти е бил президент на Гърция.

Биография 
Роден на 15 август 1926 година в град Патра. Завършва е право в Атинския университет през 1954 година. В периода 1954 – 1974 г. е адвокат, член на адвокатската колегия в родния си град. Политическата си кариера започва през 1958 г. в редовете на Националния радикален съюз. През 1964 година е избран за депутат от окръг Ахая. Избиран е за депутат от Нова демокрация през 1974, 1977, 1981 и 1985 година. Председател на парламентарната група и парламентарен представител от 1981 до 1985 г.

През 1974 г. участва в правителството на националното съгласие, оглавявано от Константинос Г. Караманлис, като министър на търговията. В следващите седем годин участва в правителствата на Нова демокрация като министър на вътрешните работи (ноември 1974 г. – септември 1976 г.), министър на обществените служби (септември 1976 г. – ноември 1977 г.) и министър без портфейл (1977 – 1981 г.).

През август 1985 г. Стефанопулос напуска Нова демокрация и на 6 септември същата година основава партията Демократично обновление. На изборите през 1989 година е избран за депутат от Атина. Остава председател на партията до юни 1994 г., когато тя се саморазпуска.

В президентските избори през 1995 г. е предложен за кандидат-президент от партията Политическа пролет (Πολιτικής Άνοιξης – ΠΟΛΑΝ) и с поддръжката на ПАСОК е избран за петия гръцки президент на 8 март 1995 г., на трето гласуване със 181 гласа. На 8 февруари 2000 г. е преизбран отново с 269 гласа.

Отличия 
 През 1999 г. е удостоен с орден „Стара планина“.
 През 2000 г. е провъзгласен от Йерусалимския патриарх Диодор за Рицар на Светата гробница.

Бележки 

Президенти на Гърция
Министри на вътрешните работи
Гръцки министри
Гръцки политици
Възпитаници на Атинския университет
Носители на орден „Стара планина“
Носители на Ордена на Спасителя
Носители на Ордена на Белия орел
Носители на Ордена на Карлос III
Почетни граждани на Астана
Починали в Атина
Родени в Патра
Никифор I Константинополски

Никифор I () е византийски духовник, патриарх на Константинопол от 806 до 815 г.

Роден по времето на император Константин V Копроним, той започва своята кариера като императорски нотарий. Участва в свикания от императрица Ирина през 787 г. църковен събор. След това напуска своята служба, основава манастир и се оттегля в него.

След смъртта на патриарх Тарасий Никифор е избран за константинополски патриарх. Когато при Лъв V Арменец отново иконоборците вземат връх, Никифор влиза в конфликт с императора. Като един от най-видните водачи на иконопочитателите, през май 815 г. бива снет от патриаршеския престол и изпратен на заточение, където прекарва 14 години и почива през юни 829 г.

През 847 г. по инициатива на патриарх Методий прахът му е пренесен в Цариград и погребан в храма „Св. Апостоли“. За заслугите му в борбата с иконоборците е канонизиран. До нас са достигнали няколко съчинения на патриарх Никифор, от които за българската история са особено важни неговата Хронография и Кратка история.

Бележки

Литература 
 
 
 Христоматия по история на България, т.1, съставители П.Петров и В. Гюзелев, стр. 86
 Творения святого отца нашего, Никифора, архиепископа Константинопольского. Минск, 2001 г.

Византийски светци
Православни светци
Вселенски патриарси
Светци от Анатолия
Архиепископи от 9 век
Християнски светци от IX век
Византийски историци
Извори за българската история
Монарх

Монархът е наследствен пожизнен държавен глава.

Думата е от гръцки произход и означава човек, който сам управлява държавата. Античните автори противопоставят монархията на аристокрацията (държавата се управлява от елитарна група) и демокрацията (в управлението участват всички в държавата). И при трите форми обаче, според античните автори, държавата трябвало да се управлява в интерес на всички; в противен случай според доктрината Анациклоза монархията се изражда в тирания, аристокрацията в олигархия и демокрацията в охлокрация (власт на тълпите).

В по-късно време под монарх се разбира държавният глава и суверен. След буржоазните революции за суверен се провъзгласява народът, а значението на понятието „монарх“ се свежда до държавен глава, който управлява пожизнено и получава поста си по наследство. В последния случай понятието „монарх“ противостои на „Председател на Републиката“, чиято длъжност е изборна, ограничена със срок и брой мандати, в продължение на които може да бъде заемана.

Кои владетели се смятат за монарси в наши дни е отчасти въпрос на традиция, така че за това няма твърди и бързи правила. Все монарсите имат определени общоприети, но не универсални, характеристики:
 Повечето монарси са такива за цял живот, докато за повечето останали владетели това не е така. Те обикновено са отгледани в кралско семейство, където се обучават да очакват и да се подчиняват на тази „длъжност“. Един монарх може да избере да си подаде оставката чрез абдикиране, въпреки че това е рядка и драматична практика.
 Изключения тук са френският копринц на Андора, който не се назначава доживотно (той е всъщност френския президент, избран за период от 5 години от френския народ), но все още се смята за монарх поради използването на традиционната монархическа титла. По същия начин Янг ди-Пертуан Агонг (крал) на Малайзия се смята за монарх, въпреки че има 5-годишен мандат. От друга страна, няколко доживотни диктатори по света не са смятани за монарси.
 Повечето монарси са, формално или не, последвани след смъртта си или абдикацията си от членове на своето семейство, обикновено най-голямото си дете. Като резултат повечето стабилни монархии имат дълга история на управление от едно-единствено семейство или кръвна линия.
 Тук Малайзия отново е изключение, както и по разбираеми причини папата (който се смята за монарх на Ватикана). Също така тази практика не е изцяло непозната в системи, които не се смятат за монархически, например семейни диктаторства.
 Повечето монарси имат титли, които са традиционни сред монарсите. Докато това е доста условна черта, тя може да се окаже най-доброто разграничение между монарси и немонарси.

Бележки
Гихон

Гихон е името на река, спомената за пръв път във втората глава на „Битие“ (първата книга от Стария Завет на Библията) като една от четирите реки, извиращи от Еден.

Името и от иврит (gixon) означава „бурен“. Предполага се, че Гихон е днешната река Аракс в Турция.

Името на втората река е Гихон (Геон);
тя обикаля цялата земя Куш.
(Битие 2:13)¹

(1) Цитатът е от Библията, издадена от Св. Синод на Българската църква, София 1993.

Книга Битие
Библейски места
Реки
Вирус на Епщайн – Бар

Вирусът на Епщайн – Бар (Human herpesvirus 4, HHV-4) е вирус от групата на херпесните вируси. Счита се, че при повече от 90% от хората има данни (антитела) за преживяна инфекция. При първата среща с този вирус се развива инфекциозна мононуклеоза, която протича с генерализирана лимфонодулопатия, промени в гърлото и кръвната картина. Обикновено след седмия ден на болестта се появява левкоцитоза и типичните вирусни клетки. Предава се лесно чрез слюнката, поради което е наречена болест на целувката (проучвания при американските колежани). Обикновено инфекцията е самоограничаваща се и не хронифицира при имунокомпетентни. Реактивирането ѝ може да стане в условията на имунен дефицит (вроден или придобит, например СПИН).

Симптоми 
Инфекцията протича като банална вирусна инфекция на горните дихателни пътища (ангина). Покачва се температурата, но обичайно не е твърде висока (под 38 °C), гърлото е силно зачервено и налепи се наблюдават само при усложнени инфекции. За кратък период от време инфекцията отминава и в повечето случаи не се разбира какво е било.

В редки случаи инфекцията хронифицира, като симптомите са слабо зачервено гърло месеци наред, непрекъснато боледуване, лесна уморяемост. Обикновено хронифицирането се проявява при имунокомпрометирани хора, но напоследък зачестяват случаите на хронифициране и при здрави индивиди.

Смята се, че инфекцията с Епщайн – Бар вирус има връзка със синдрома на хроничната умора (особено хроничната инфекция). От друга страна, пациенти, страдащи от синдром на хроничната умора, почти винаги са позитивни за прекарана инфекциозна мононуклеоза. Също така те се повлияват изключително добре от медикаменти, усилващи имунитета (изопринозин).

Лечение 
Постигат се добри резултати при лечението на Епщайн – Бар вирусна инфекция с ацикловир (зовиракс) и изопринозин, като лечението е продължително и във високи дози.

Herpesvirales
Вирусни инфекции
Канцерогени
Диалектология

Диалектология е дял от езикознанието, който изучава диалектите, тоест всички езикови прояви извън обсега на книжовния език в съвременното им състояние и/или историческо развитие (териториални диалекти и социални говори). На Запад се смята за поддисциплина на социолингвистиката.

Изучава вариетивностите в езика, базирано основно на географско разпространение и техните сходни черти.

Възниква в началото на XIX в. Свързана е с научните дисциплини етнография, топономастика, археология, фолклористика и др.

Думата е от гръцки произход (διαλεκτολογία) и буквално означава наука за диалекта (διάλεκτος – говор, диалект, λόγος – наука).

Вижте също 
 Българска диалектология
 Български диалекти
Силвърстоун

Силвърстоун () е писта за автомобилни, мотоциклетни и други моторни състезания, намира се близо до селцето Силвърстоун, Нортхамптъншър, Великобритания.

История 
Силвърстоун е домакин на Голямата награда на Великобритания за първи път през 1948 г., а състезанието през 1950 г. е първото от новосъздадения шампионат на Формула 1. От 1955 до 1986 г. пистата се редува с Ейнтрий и Брандс Хач за домакинство, а от 1987 г. Гран При на Великобритания се провежда неизменно на Силвърстоун.

Победители във Формула 1

С най-много победи

Вижте също 
 Писти за Формула 1
 Голяма награда на Великобритания

Бележки

Външни препратки 
 Силвърстоун сиркуит

Писти от Формула 1
Голяма награда на Великобритания
Автомобилни писти във Великобритания
Енравота

Енраво̀та е най-възрастният син на кан Омуртаг. Носи и името Воин (или с транскрипция Боян).

По сведения на охридския архиепископ Теофилакт Охридски (живял и творил през 11 век) Енравота попада под влиянието на пленения от хан Крум византийски учен епископ Кинам и приема от него християнското кръщение (под името Боян), вследствие на което е убит мъченически. Канонизиран е като Св. мчк Боян-Енравота, княз Български. Чества се на 28 март.

Смъртта на Енравота 
Поради влечението си към християнството, при управлението на Омуртаг, Енравота бива лишен от правото си на престолонаследие от баща си и вместо него следващ владетел на България става третият хански син Маламир (вторият - Звиница, който изглежда също съчувства на християните - вероятно умира преди това), в чиято лоялност към „отечествените богове“ (традиционните пантеони на славяните и прабългарите) Омуртаг не се съмнява, тъй като явно не се вслушва съпричастно в поученията на византиеца.

Самият Кинам попада в затвора още по времето на Крум, по решение на Омуртаг, - затова че отказва да участва в езическо жертвоприношение. Впоследствие, вече възцарил се, хан Маламир, го пуска от тъмницата, но само за да го подари като роб на брат си Енравота, което според Теофилакт, той сторил по изрична молба на самия принц. Енравота се възползва от възможността да се покръсти. Приемането от него на "вярата на ромеите" силно разгневява хана. Той призовава брат си и му нарежда да се откаже от нея. Князът не се съгласява и е осъден на смърт за това. Енравота-Воин е посечен с меч по заповед на кана. Според житието му, преди екзекуцията казва:
След смъртта си е провъзгласен за мъченик, а словото му, което Теофилакт Охридски цитира (или му приписва) се възприема, като пророчество за последвалото покръстване на България, което се случва около 30-35 години след смъртта на Енравота. 

Под името мъченик Боян–Енравота, хронологически става вторият известен светец от български произход, след свети хан Тервел/Тривелий Теоктист, но първият засвидетелстван в агиологията, сред историческите личности и според мястото си по време в историята. Тервел се споменава, като светец, за пръв път едва през XVIII век, представян като първия християнски владетел на България. Светите седмочисленици например живеят след тях, макар и споменавани по-рано.

Ледникът Енравота 
Ледникът Енравота, намиращ се по крайбрежието на архипелаг Норденшелда в Грейама, Антарктида, е наименуван в чест на първия български мъченик Св. Боян-Енравота.

Източници

Външни препратки 
 Св. мъченик Боян – Енравота, княз Български
 Васил Златарски: История на българската държава през средните векове. Том I.; Том II.

Български князе
Средновековни български светци
Християнски светци от IX век
Християнски мъченици
Лъв Дякон

Лъв Дякон (гръцки: Λέων ο Διάκονος) e византийски историк от 10 век, описал събитята в периода от 959 г. до 986 г.: войните водени от Византия с арабите, с киевския княз Светослав в България, похода на византийския император Василий ΙΙ Българоубиец в България, обсадата на Средец (дн. София) в 986 г., в която сам е участвал.

В своята „История“ той описва отнемането знаците на властта на цар Борис II от Йоан Цимисхи и принизяването му до сан магистър.

Външни препратки 
 Лъв Дякон. История  

Византийски историци
Извори за българската история
Кокошоподобни

Кокошоподобните (Galliformes) са разред дребни и средно едри птици. Намират се според генетичните изследвания в близка връзка с разред Гъскоподобни, с който образуват общ надразред.

Най-ранните палеонтологични сведения за произхода на Кокошоподобните водят към еоцена. В наши дни към разреда се отнасят около 290 вида, разделени в 3 семейства: Фазанови, Токачкови и Големокраки кокошки. Те са предимно наземни птици с набито телосложение, силни крака, мощна гръдна мускулатура, сравнително къси закръглени криле и изпъкнал, леко завит надолу клюн. Шийните прешлени са 16 на брой. Гърдите са с висок и относително къс кил. Добре развита гуша и мускулеста воденичка.

Разпространение 
Разпространени са на всички континенти с изключение на Антарктида.

Начин на живот и хранене 
Хранят се предимно с растителна храна.

Размножаване 
Повечето видове в разреда са полигамни, женските снасят от 3 до 30 яйца, но най-често са около 10. Малките се излюпват развити и покрити с пух, те от първия ден са способни да се движат и хранят самостоятелно.

Допълнителни сведения 
Голям брой видове в този разред са важен селскостопански и ловен обект. Домашната кокошка е незаменим източник на яйца и месо за човека.

Наличието на много красиво оцветени и непридирчиви видове спомага отглеждането им като декоративни животни.

Класификация 

Разред Кокошкоподобни включва пет семейства, обединяващи представители на около 290 съвременни вида, както и други четири семейства, известни единствено от палеонтологични находки:

 Семейство † Paraortygidae Mourer-Chauviré, 1992
 Семейство † Quercymegapodiidae Mourer-Chauviré, 1992
 Семейство † Sylviornithidae Mourer-Chauviré & Balouet, 2005
 Семейство Големокраки кокошки или Кокошки боклукчийки (Megapodiidae) Lesson, 1831
 Семейство Краксови (Cracidae) Vigors, 1825
 Надсемейство Phasianoidea
 Семейство † Gallinuloididae Lucas, 1900
 Семейство Odontophoridae (Gould, 1844)
 Семейство Токачкови (Numididae)
 Семейство Фазанови (Phasianidae) Horsfield, 1821

Източници
Гръцка драхма

Драхмата () е бившата парична единица и национална валута на Република Гърция до 31 декември 2001 г. Думата „драхма“ идва от глагола δράττω (вземам, стискам в юмрук нещо). В древността една драхма се е деляла на 6 обола (οβολός).

История

Антична драхма 

Древна драхма маркирала мярката на теглото и единицата сребро, по-рядко мед или злато (по времето на Птолемей). Тя е била използвана в цялата елинистична култура и е била използвана от много градове. Първите екземпляри датират от 6 век преди Новата Ера и са изобразени снимки на животни, които са били най-често срещаните символи на градовете. Поради техниката на коване, драхмите обикновено са били изпъкнали отгоре и плоски на отзад. Изпъкналата част е релефна. Ковачите на монетите са показвали висока степен на умение и художествена изработка. Древногръцката система за монетосечене се е основавала на азиатския талант за сребро, който се е състоял от около 30,25 кг сребро. Той е бил разделен на 60 мини, които са били допълнително разделени на 50 статери. Античната мина е съдържала 425 грама сребро. В допълнение към монетите от 1 драхма в източните краища са били ковани тетрадрахмите (4 драхми), докато в Голяма Гърция (Южна Италия и Сицилия) дидрахмите (2 драхми) са били в стандартна употреба. Декадрахмите (10 драхми) или октадрахмите (8 драхми) рядко са били изработвани в злато през елинистическата епоха на Птолемей. Хемидрама (половин драхма) и 1 трибол (монета на стойност 3 обола) са били често срещани.

Съвременна драхма 
Съвременната гръцка драхма () е бившата национална валута на Гърция. Дели се на 100 лепти. ISO кодът на валутата е GRD. Съвременната драхма е въведена през 1831 г. като гръцка национална валута. Тя заменя гръцкия феник, който е първата национална валута на независима Гърция (1828 – 1831).

През 1868 г. е започнато монетосечене според нормите на Латинския валутен съюз, като монетите от 1, 2, 5 и 10 лепти са били изработени от мед; монетите от 20 и 50 лепти, 1, 2, 5 драхми – от сребро, а монетите от 5, 10, 20, 50, 100 драхми – от злато

След плебисцита от 1935 г. и възстановяването на монархията през 1954 г. видът на монетите отново е променен. Монетите с номинална стойност от 5, 10, 20 лепти са изсечени от алуминий, а монетите от 50 лепта, 1, 2, 5, 10 драхми са изработени от медно-никелова сплав. През 1960 г. е издадена сребърна монета от 20 драхми.

През 2001 г. Гърция се присъединява към Европейския валутен съюз, две години след основаването си. Валутният курс на драхмата е обвързан с еврото на 340 750 драхми = 1 евро. През 2002 г., заедно с други държави от еврозоната, Гърция изтегля банкнотите и монетите си от тиражната борса и въвежда еврото. Символът на лептата все още се използва в Гърция като знакът за Евроцент и е изписан на гърба на гръцките евромонети.

Източници 

Валути заменени от еврото
Финанси на Гърция
Ред Бул Рейсинг

Ред Бул Рейсинг (Red Bull Racing) е отбор във Формула 1, който принадлежи на австрийската компания за безалкохолни напитки Ред Бул. Тя закупува обявения за продан в края на 2004 г. тим на Ягуар.

Базата на екипа е разположена в Милтън Кийнс, Великобритания. Собственик на отбора е Дитрих Матешиц. Шеф на екипа е Кристиън Хорнер. Доставчиците на двигатели са Honda, а гумите са предоставяни от официалния доставчик на Формула 1.

От създаването на отбора през 2005 година първи пилот е британеца Дейвид Култард, докато другият често се сменя. За сезон 2007 това е Марк Уебър, тест-пилот на Макларън.

Гран При на Австралия през 2005 г. е първият старт на отбора, като за първите две години пилотите печелят 50 точки от 36 състезания. В началото на сезон 2009 съотборници в отбора са Марк Уебър и Себастиан Фетел. Тази пилотска двойка довежда тима до четири последователни конструкторски титли (през 2010, 2011, 2012 и 2013 респективно), а самият Фетел печели четири пъти подред титлата при пилотите.

Победи на Ред Бул Рейсинг във Формула 1

Външни препратки 
 Официален сайт на отбора
 Сайт на пилота Марк Уебър

Конструктори от Формула 1
Автомобилен спорт в Австрия
Ред Бул
Административно деление на Кипър

Кипър се поделя на 6 окръга (на гръцки: επαρχίες. епархиас) и 33 общини.

Окръзи 
 Фамагуста
 Кирения
 Ларнака
 Лимасол
 Никозия
 Пафос

Общини 
 Агия Напа (ΑΓΙΑ ΝΑΠΑ)
 Агиос Атанасиос (ΑΓΙΟΣ ΑΘΑΝΑΣΙΟΣ)
 Агиос Дометиос (ΑΓΙΟΣ ΔΟΜΕΤΙΟΣ)
 Агландзя (ΑΓΛΑΝΤΖΙΑ)
 Атинеу (ΑΘΗΕΝΟΥ)
 Аканту (ΑΚΑΝΘΟΥ)
 Амохостос (ΑΜΜΟΧΩΣΤΟΣ)
 Арадипу (ΑΡΑΔΙΠΠΟΥ)
 Гермасогиа (ΓΕΡΜΑΣΟΓΕΙΑ)
 Героскипу (ΓΕΡΟΣΚΗΠΟΥ)
 Дериния (ΔΕΡΥΝΕΙΑ)
 Егоми (ΕΓΚΩΜΗ)
 Идалион (ΙΔΑΛΙΟΝ)
 Каравас (ΚΑΡΑΒΑΣ)
 Като Полемидя (ΚΑΤΩ ΠΟΛΕΜΙΔΙΑ)
 Кирения (ΚΕΡΥΝΕΙΑ)
 Китреа (ΚΥΘΡΕΑ)
 Лакатамия (ΛΑΚΑΤΑΜΙΑ)
 Лапитос (ΛΑΠΗΘΟΣ)
 Ларнака (ΛΑΡΝΑΚΑ)
 Лация (ΛΑΤΣΙΑ)
 Лимасол (ΛΕΜΕΣΟΣ)
 Левкара (ΛΕΥΚΑΡΑ)
 Левконико (ΛΕΥΚΟΝΟΙΚΟ)
 Никозия (ΛΕΥΚΩΣΙΑ)
 Лиси (ΛΥΣΗ)
 Меса гитония (ΜΕΣΑ ΓΕΙΤΟΝΙΑ)
 Морфу (ΜΟΡΦΟΥ)
 Паралимни (ΠΑΡΑΛΙΜΝΙ)
 Пафос (ΠΑΦΟΣ)
 Пегиа (ΠΕΓΕΙΑ)
 Полис Хрисохус (ΠΟΛΗΣ ΧΡΥΣΟΧΟΥΣ)
 Строволос (ΣΤΡΟΒΟΛΟΣ)
Агия Напа

Агия Напа (, Агиа Напа; , Ая Напа) е град и един от големите туристически центрове в Република Кипър. Сочен е за най-известния кипърски курорт. Намира се в югоизточната част на острова, в частта на кипърските гърци, близо до полуострова, на който се намира град Фамагуста (чиито звезди са възпети в поезията на Никола Вапцаров).

География 
Градът разполага с приятни плажове. Има малък скалист остров в близост да брега и доста туристи прегазват водата „до колене“, за да наблюдават ефектните номера на десетките джетове и други водни забавления. В Агия Напа се намира най-големият в Кипър аквапарк, Water World Waterpak, изграден в стила на древногръцката митология. Тук е и най-големият на острова център за подводно плуване.

Туризъм 
Градът се посещава всяка година от хиляди туристи от различни страни, като от карай време сред най-многобройните са британците. Западно от курортното градче, малко преди него, се намира британската военна база Декелия. За да се стигне по суша до града неминуемо е преминаването през нея.

Побратимени градове 
  Мелиеха, Малта
  Ретимно, Гърция
  Янина, Гърция

Външни препратки 
 официален сайт 

Градове в Кипър
Национално знаме на Кипър

Националното знаме на Република Кипър има правоъгълна форма и представлява контурно изображение на остров Кипър в медно-жълт цвят на бял фон. В долната част са изобразени две кръстосани маслинови клонки в зелен цвят. Белият цвят както и маслиновите клонки символизират мира, а медно-жълтият цвят на изображението на острова се свързва с известното още от дълбока древност богатство на страната с медна руда.

Знамето на Кипър е било прието на 16 август 1960 г. – годината на обявяване на независимостта на Република Кипър. Това е от малкото страни, които имат изображение на територията си върху националното знаме.

Знаме през годините 

Кипър
Национални символи на Кипър
Герб на Кипър

Гербът на Кипър се състои от щит в медно-жълт цвят, обграден от зелени маслинови клонки, вплетени във венец. На щита е изобразен бял гълъб с черно оконтуряване, носещ в човката си зелена маслинова клонка. Под гълъба с черни цифри е изписано 1960.

Медно-жълтият цвят на щита се свързва с известното още от дълбока древност богатство на страната с медна руда. Гълъбът и маслиновият венец символизират мира, а 1960 е годината на обявяване на независимостта на Република Кипър.

Вижте също 
 Знаме на Кипър
 Химн на Кипър
 Република Кипър

Кипър
Национални символи на Кипър
Гъскоподобни

Гъскоподобните (Anseriformes) са древна група птици образувала се в края на Палеоцена. В наши дни са известни над 180 вида, които са включени в този разред. Те се разделят най-често на 4 семейства, като понякога дървесните патици и полуципокраките са обединявани с патици. Големи или средни по размер птици, много рядко дребни, размерите се колебаят между 250 гр. и 15 кг. Оперението е твърдо, плътно, гъсто с голямо количество пух, равномерно покриващо цялото тяло. В много от видовете е изразен полов диморфизъм в окраската и размерите на тялото. Тялото е плътно и набито, шията е дълга и включва от 16 до 25 прешлена, крилете са най-често дълги и заострени, опашката е къса. Човката обикновено е сплесната, широка, покрита с тънка чувствителна кожица, преминаваща към върха и в твърдо рогово уплътнение. Краката са с 4 пръста, три от които са съединени с кожена плавателна ципа и насочени напред, а четвъртият назад и разположен малко по-високо.

Семейства 
 Anhimidae
 Anseranatidae
 Anatidae
 †Dromornithidae
 †Presbyornithidae
 †Gastornidae(?)

Разпространение 
Разпространени са по всички континенти с изключение на Антарктида. Обитателите на части с по-студен климат извършват регулярни сезонни миграции. Изборът им на местообитание е тясно свързан с водните басейни, като езера, реки, морета, океани и др.

В България се срещат единствено представители на семейство Патицови (Anatidae), които са разделени в 14 (някои учени считат, че са 15) рода и 40 вида. За справка виж списъка на видовете гъскоподобни в България

Размножаване 
Повечето от видовете са моногамни, като двойките се образуват или за цял живот или само в размножителния период. Гнездят най-често на земята, но някои представители предпочитат дупки, хралупи и др. Яйцата биват обикновено между 3 и 15. В мътенето на яйцата, участие взема най-често само женската, но се срещат видове при които и двамата родителя мътят. Яйцата биват много често покривани с пух от гърдите на майката, който ги предпазва от охлаждане и нежелателни погледи по време на храненето ѝ. Срещано явление е и гнездовият паразитизъм, подобно на кукувиците. Малките се излюпват покрити с пух, и достатъчно развити за да се хранят и движат самостоятелно.

Начин на живот и хранене 
Летят бързо, стремително с чести махове, някои видове могат да развият до 90 км/ч. По време на прелети се издигат на значителна височина. На земята се придвижват бавно и тромаво, плуват добре, като повечето видове умеят и да се гмуркат. Основно са растителноядни, като в храносмилателната им система не се отличава с висока ефективност, което ги принуждава да поемат големи количества храна за да си набавят нужната енергия.

Допълнителни сведения 
Разред Гъскоподобни е с важно стопанско значение, някои видове, като домашната патица, домашната гъска и мускусната патица се използват за месо, яйца и пух, а други са частично одомашени и биват отглеждани като декоративни птици, например Ням лебед, Черен лебед, Мандаринка.

Много от видовете са ловни обекти, в България това са 8 вида:
 Голяма белочела гъска
 Зеленоглава патица
 Шилоопашата патица
 Клопач
 Зимно бърне
 Лятно бърне
 Качулата потапница
 Фиш

Класификация 

 Разред Гъскоподобни

Източници
Лимасол

Лимасол (, Лемесос; ) е вторият по големина град в Кипър с население от 101 000 души (2011 г.).

География 
Разположен е на Средиземно море, на южния бряг на острова. Областен център е на едноименната област.

Лимасол е основният център на туризма и винопроизводството, както и най-голямото пристанище в страната.

История 
Градът се намира между 2 древни града-държави – Аматунда (Aμαθούντα) и Курио (Kούριο). За първи път се споменава като Неаполис (Nεάπολις) по времето на Византийската империя.

В Средновековието е превзет от Ричард I Лъвското сърце. Кръстоносците се настаняват в крепостта Колосиос.

Известни личности 
 Родени в Лимасол
 Маркос Багдатис (р. 1985), тенисист
 Михалис Какоянис (1922 – 2011), режисьор

Побратимени градове 
  Вършец, България

Забележителности 
В града:
 Музей на средновековното изкуство
 Археологически музей
 Музей на народните занаяти

В областта:
 средновековната крепост Колосиос,
 развалините на античните градове Курио и Аматуна,
 храмът на Аполон Илатски,
 манастир „Св. Георги Аламану“.

Фотогалерия

Източници
Блатен аир

Блатният аир (Acorus calamus), познат още като акорус или ароматна тръстика, е многогодишно тревисто растение, достигащо метър и половина на височина, по произход от Хималаите. Растението е в списъка на лечебните растения съгласно Закона за лечебните растения и е защитено растение съгласно Закона за биологичното разнообразие.

Разпространение и биотоп 
Блатният аир произхожда от Северна Азия. През средните векове е отглеждан и на Балканския полуостров. Сега се среща рядко, явно подивял, по блатистите, мочурливи места, в бавнотечащи води. В България плодовете не узряват, поради което се размножава вегетативно. Находищата са ограничени – Софийско, Самоковско, Казанлъшко и край р. Искър. В диво състояние е разпространено в много райони на Азия и в приатлантическите части на Северна Америка.

Химичен състав 
Етерично масло, което се състои от d-α-пинен, d-камфен, d-камфор, борнеол, евгенол, метилевгенол, азарон, кариофилен, куркумен, гвайен, селинен, каламен, калокорен, изоакорон, каламендиол, калорен, проазулен и въглерод с неизучен състав (1977 г.). В коренището се съдържат още горчивият гликозид акорен, алкалоидът каламин, дъбилни вещества, витамин С, скорбяла, слузни вещества, смола и др. В листата са открити дъбилни вещества и етерично масло.

Билка и подправка 
Внимание! Някои европейски и азиатски разновидности на блатния аир (без диплоидния) съдържат канцерогенното и плодоувреждащо вещество асарон, което представлява до 80% от 9-те % етерично масло в коренището.

Още индийските лекари го използвали, а древните гърци и римляните научили за него от арабските и финикийските търговци. Споменава се и по време на походите на Александър Македонски в Индия.

Време и начин на бране и заготовка 
Коренищата се изваждат рано напролет, в средата на лятото и през есента. През пролетта дрогата е най-богата на етерично масло. Коренищата се измиват и нарязват на късове с дължина 10 – 15 см. Сушенето се извършва в проветриви помещения или в сушилня при температура до 30 °C. Правилно заготвената дрога е жълтокафява отвън, а отвътре – бяла.

Изсушените и стрити коренища на блатния аир са традиционна подправка в индийската и арабската кухня, използва се за сладкиши (меденки, ореховки) и за компоти, сладка, желета и конфитюри.

Коренищата се използват за приготвяне на лекарствени сиропи и запарки.

Лечебно и здравно действие 
 Афродизиак
 Абортивно
 Болковъзпиращо
 Възбуждащо апетита
 Засилващо менструацията
 Общотонизиращо
 Халюциногенно
 Подагра
 Киселини

Източници 

Аирови
Цветя
Защитени лечебни растения
Отровни и силно действащи лечебни растения
Подправки
Алберт II

Алберт II може да се отнася за:
 Алберт II (1397 – 1439), крал на Германия
 Албер II (р. 1934), крал на Белгия
 Албер II (р. 1958), принц на Монако
Албер II (Белгия)

Албер II, пълно име Албер Феликс Юмбер Теодор Кристиан Йожен Мари (), е 6-ият крал на белгийците. Има звание генерал-лейтенант и вицеадмирал във ВС на Белгия.

Биография 
С раждането си получава новосъздадената титла принц на Лиеж. Той е 2-рият син на крал Леополд III и брат на крал Бодуен I, когото наследява след смъртта му през юли 1993 г.

Детството му е белязано от смъртта при злополука на майка му Астрид Шведска и от Втората световна война (на 6 юни 1944 г., на 10-ия му рожден ден, започва десантът в Нормандия). Белгийското кралско семейство е отведено в Германия, после в Австрия, където е освободено от американските войски на 7 юни 1945 г. Започналата политическа и династична криза ги принуждава да останат в Швейцария до юли 1950 г. На 17 юли 1951 г. по-големият му брат принц Бодуен става крал на белгийците след абдикацията на техния баща Леополд III.

Албер учи в частното училище Institut Le Rosey, завършва военноморското училище в Брюге.

От 1959 г. Албер е женен за Паола Руфо ди Калабрия. Те имат три деца. Скулпторката Делфин Боел претендира да е извънбрачна дъщеря на Албер ІІ, но съдът отсъжда, че нейното твърдение е неоснователно, през март 2017 г.

Принц Албер заема обществени длъжности при управлението на брат му крал Бодуен. През 1958 г. става председател на Червения кръст на Белгия, а през 1962 г. – почетен председател на Белгийската служба за външна търговия. В това качество участва в многобройни икономически делегации по целия свят. Председател е на Белгийския олимпийски комитет, член е на Международния олимпийски комитет в периода 1958 – 1964 г. Председател е на Междуфедеративния комитет и член на Сената на белгийския парламент.

След смъртта на брат му крал Бодуен, не оставил наследници, Албер полага клетва и става 6-ия крал на белгийците на 9 август 1993 г. Още в самото начало на царуването му Белгия става федерална държава, чиято нова конституция подписва на 17 февруари 1994 г.

На 3 юли 2013 г. Албер обявява, че ще абдикира в полза на сина си Филип на 21 юли същата година – в деня на националния празник на страната, обосновавайки се с преклонната си възраст и здравословни проблеми. Така той става първия белгийски крал, който доброволно напуска властта. На 21 юли 2013 г. след тържествена меса Албер II подписва акт за отричането си от престола в полза на сина си Филип, като запазва титлата крал.

Деца 
Албер и Паола Руфо ди Калабрия имат децата:

 Филип (* 1960)
 Астрид (* 1962)
 Лоран (* 1963)

Източници 

Монарси на Белгия
Сакс-Кобург и Гота (династия)
Дейци на Червения кръст и Червения полумесец
Членове на МОК
Белгийски спортни функционери
Белгийски мореплаватели
Белгийски общественици
Белгийски генерали
Адмирали
Носители на Ордена на Свети Олаф
Носители на Ордена на Светия Гроб Господен
Носители на Ордена на Леополд II
Носители на Ордена на Карлос III
Хора от община Брюксел