alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Гулянци (община)

Община Гулянци се намира в Северна България и е една от съставните общини на Област Плевен.

География

Географско положение, граници, големина 
Общината е разположена в северната част на област Плевен. С площта си от 459,201 km2 заема 4-то място сред 11-те общините на областта, което съставлява 9,87% от територията на областта. Границите ѝ са следните:
 на изток – община Никопол;
 на юг – община Плевен;
 на югозапад и запад – община Долна Митрополия;
 на север – Румъния.

Релеф, води 
Преобладаващият релеф на общината е равнинен и слабо хълмист. Територията ѝ изцяло попада в Средната Дунавска равнина. На север, покрай река Дунав се простира обширната Чернополска низина (2-ра по големина крайдунавска низина в България), която обхваща 222 km2 от територията на общината. Нейната дължина от запад на изток е 25 km, а ширината ѝ варира между 6 и 8 km. Тук, на брега на река Дунав при 605-ия километър, североизточно от село Сомовит е и най-ниската точка на общината – 24 m н.в. Останалата част от общината е заета от хълмистите части на Средната Дунавска равнина. Южно от село Гиген се намира най-високата точка на община Гулянци – 223,7 m н.в.

В пределите на общината попада част от десния бряг на река Дунав от 605 до 639 km (километрите се броят от устието на реката). В крайните западна и източна част на Чернополската низина протичат най-долните течения на реките Искър (10 km) и Вит (13 km). Цялата Чернополска низина е набраздена от множество напоителни канали водещи началото си от двете реки.

Население

Етнически състав (2011) 
Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:

Населени места 
Общината има 12 населени места с общо население 9540 жители (към септември 2021).

Административно-териториални промени 
 МЗ № 2820/обн. 14.08.1934 г. – преименува с. Гаурене на с. Гаврен;
 – преименува с. Черчелан на с. Дъбован;
 – преименува с. Мъгура (Курна могила) на с. Загражден;
 МЗ № 2736/обн. 27.04.1945 г. – преименува с. Гаврен на с. Милковица;
 Указ № 236/обн. 28.05.1950 г. – преименува с. Шамлиево на с. Долни Вит;
 – преименува погрешно с. Коприва на с. Сенково;
 Указ № 546/обн. 15.09.1964 г. – признава с. Гулянци за с.гр.т. Гулянци;
 Указ № 960/обн. 4 януари 1966 г. – осъвременява името на с. Бряст на с. Брест;
 – осъвременява името на с. Гиген махле на с. Гигенска махала;
 – отстранява грешката в името на с. Сенково на с. Ленково;
 Указ № 1942/обн. 17.09.1974 г. – признава с.гр.т. Гулянци за гр. Гулянци;
 Указ № 1027/обн. 06.07.1979 г. – преименува с. Гигенска махала на с. Искър.

Транспорт 
През общината, от югозапад на североизток преминава участък от 17,4 km от трасето на жп линията гара Ясен – Черковица.

През общината преминават частично 3 пътя от Републиканската пътна мрежа на България с обща дължина 52,6 km:
 участък от 38,3 km от Републикански път II-11 (от km 174,6 до km 212,9);
 началния тучастък от 5,3 km от Републикански път III-118 (от km 0 до km 5,3);
 началния тучастък от 9 km от Републикански път III-1106 (от km 0 до km 9,0).

Топографска карта

Бележки

Източници

Външни препратки 
 Официален сайт на община Гулянци
Искър (община)

Община Искър се намира в Северна България и е една от съставните области в Област Плевен.

География

Разположение 
Общината е разположена в западната част на област Плевен. С площта си от 243,899 km2 заема 10-о място сред 11-те общини на областта, което съставлява 15,24% от територията на областта. Граничи със следните общини:
 на североизток – община Долна Митрополия;
 на югоизток – община Долни Дъбник;
 на югозапад – община Червен бряг;
 на запад – община Кнежа;
 на север – община Оряхово, Област Враца.

Релеф 
Преобладаващият релеф на общината е равнинен и слабо хълмист. Територията ѝ е разположена в най-източната част на Западната Дунавска равнина. През средата на общината протича част от долното течение на река Искър. На северозапад от нейната долина в пределите на общината попада участък от югоизточната част на обширното льосово плато Равнището с надморска височина до 150 m. Районът източно от долината на реката, до вододелът с река Вит се заема от крайните югоизточни, хълмисти части на Западната Дунавска равнина. Тук източно от село Писарово се намира най-високата точка на общината – 187,2 m н.в., а североизточно от село Староселци, в коритото на река Искър – най-ниската точка – 40 m н.в.

Води 
От юг на север, а след село Долни Луковит на североизток протича около 24 km от долното течение на река Искър, а в северната част на общината, през землището на село Долни Луковит – малък участък (около 3 km) от река Гостиля (ляв приток на Искър).

Население

Етнически състав (2011) 
Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:

Населени места 
В състава на общината има 4 населени места с общо население 5686 жители (7 септември 2021 г.).

Административно-териториални промени 
 МЗ № 2820/обн. 14.08.1934 г. – преименува с. Песерево на с. Писарово;
 Указ № 291/обн. 30.07.1957 г. – преименува с. Махалата на с. Пелово;
 Указ № 546/обн. 15.09.1964 г. – признава с. Пелово за с.гр.т. Пелово;
 Указ № 1942/обн. 17.09.1974 г. – признава с.гр.т. Пелово за гр. Пелово;
 Указ № 110/обн. 03.04.1998 г. – преименува гр. Пелово на гр. Искър и община Пелово на община Искър.

Транспорт 
През общината преминават изцяло или частично 3 пътя от Републиканската пътна мрежа на България с обща дължина 35 km:
 участък от 10,4 km от Републикански път II-13 (от km 86 до km 96,4);
 целият участък от 13,4 km от Републикански път III-1307;
 началният участък от 11,2 km от Републикански път III-1308 (от km 0 до km 11,2).

Топографска карта

Бележки

Източници

Външни препратки 
 Официален сайт на община Искър
Кнежа (община)

Община Кнежа е разположена в Северозападна България и е една от съставните общини на област Плевен.

География

Географско положение, граници, големина 
Общината е разположена в най-западната част на област Плевен. С площта си от 317,812 km2 заема 7-о място сред 11-те общините на областта, което съставлява 6,83% от територията на областта. Границите ѝ са следните:
 на изток – община Искър;
 на юг – община Червен бряг;
 на запад – община Бяла Слатина, област Враца;
 на север – община Оряхово, област Враца.

Релеф 
Преобладаващият релеф на общината е равнинен и слабо хълмист. Територията ѝ е разположена в най-източната част на Западната Дунавска равнина. През средата на общината, от югозапад на североизток протича част от средното течение на река Гостиля (ляв приток на Искър). На север и северозапад от нейната долина в пределите на общината попада участък от южната част на обширното льосово плато Равнището с надморска височина до 161,3 m. Районът южно и югоизточно от долината на реката се заема от крайните югоизточни, хълмисти части на Западната Дунавска равнина, като теренът се повишава от север на юг, а се понижава от запад на изток към долината на река Искър. Тук западно от село Еница, на границата с община Бяла Слатина се намират най-високите части на общината – до 185 m н.в., а в коритото на река Искър е най-ниската ѝ точка – 58 m н.в.

Води 
От юг на север, в най-източната част на общината, по границата с община Искър протича около 9 km от долното течение на река Искър. През средата на община Кнежа, от югозапад на североизток, в т.ч. и през общинския център преминава част от средното течение на река Гостиля (ляв приток на Искър). В югозападния ъгъл на общината е изграден големия язовир Еница, водите на който основно се използват за напояване.

Население

Етнически състав (2011) 
Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:

Населени места 
Общината има 4 населени места с общо население 12 937 жители (към 7 септември 2021).

Административно-териториални промени 
 ПМС № 10/обн. 06.12.1943 г. – признава с. Кнежа за гр. Кнежа;
 Указ № 45/обн. 08.02.1950 г. – преименува с. Струпен на с. Лазарово;
 Указ № 163/обн. 03.07.2001 г. – отделя община Кнежа и включените в състава ѝ населени места от област Враца и я присъединява към област Плевен.

Транспорт 
През общината преминават частично 5 пътя от Републиканската пътна мрежа на България с обща дължина 72,5 km:
 участък от 19,2 km от Републикански път II-13 (от km 66,8 до km 86,0);
 началният участък от 12,6 km от Републикански път III-137 (от km 0 до km 12,6);
 участък от 28,8 km от Републикански път III-306 (от km 21,4 до km 50,2);
 последният участък от 6,2 km от Републикански път III-1304 (от km 8,8 до km 15,0);
 началният участък от 5,7 km от Републикански път III-1306 (от km 0 до km 5,7).

Топографска карта

Бележки

Източници

Външни препратки 
 Официален сайт на община Кнежа
Опан (община)

Община Опан се намира в Южна България и е една от съставните общини на Област Стара Загора.

География

Географско положение, граници, големина 
Общината се намира в южната част на Област Стара Загора. С площта си от 257,476 km2 е 10-а, предпоследна по големина сред 11-те общини на областта, което съставлява 4,99% от територията на областта. Границите ѝ са следните:
 на северозапад и север – община Стара Загора;
 на североизток – община Раднево;
 на изток – община Гълъбово;
 на югоизток – община Симеоновград, област Хасково;
 на югозапад – община Димитровград, област Хасково.

Природни ресурси

Релеф 
Релефът на общината е хълмист, като територията ѝ изцяло попада в пределите на Горнотракийската низина. Максималната ѝ височина от 192,5 m се намира в крайната ѝ югоизточна част, на около 3 km южно от село Васил Левски, а минималната от 109 m н.в. – южно от село Бял извор, на границата с община Димитровград, в коритото на Голяма река.

Води 
В крайния югозападен югъл на юбщината, на протежение от около 2 km преминава част от средното течение на Голяма река (ляв приток на Марица). Останалите части на общината се отводняват от горните течения на малки леви на Марица и малки десни притоци на река Сазлийка (ляв приток на Марица) – реките: Еледжик, Мусачка река и др.

Население

Раждаемост, смъртност и естествен прираст 
Раждаемост, смъртност и естествен прираст през годините, според данни на НСИ:

Етнически състав (2011) 
Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:

Движение на населението (1934 – 2021)

Населени места 
Общината има 13 населени места с общо население от 2418 жители към 7 септември 2021 г.

Административно-териториални промени 
 Указ № 650/обн. 15.12.1891 г. – преименува с. Кючуклери на с. Климентиново;
 Указ № 36/обн. 08.02.1906 г. – преименува с. Шеремет (Шеримет, Шермет) на с. Столетово;
 Указ № 462/обн. 21.12.1906 г. – преименува с. Баба махле на с. Бащино;
 – преименува с. Ак бунар на с. Бял извор;
 – преименува с. Гаджалово на с. Венец;
 – преименува с. Инекчии (Енекчиево) на с. Кравино;
 – преименува с. Аладаалии на с. Левски;
 – преименува с. Аладжалии на с. Пъстрен;
 – преименува с. Пишмана на с. Разкаяни;
 – преименува с. Сюлмешлии на с. Средец;
 – преименува с. Узун Хасан на с. Тракия;
 – преименува с. Шахпазлии на с. Ястребово;
 МЗ № 2820/обн. 14.08.1934 г. – преименува с. Разкаяни на с. Царица Йоана;
 МЗ № 2604/обн. 25.05.1947 г. – преименува с. Царица Йоана на с. Разкаяне;
 Указ № 165/обн. 05.04.1950 г. – преименува с. Левски на с. Васил Левски;
 Указ № 236/обн. 28.05.1950 г. – преименува с. Климентиново на с. Бяло поле;
 Указ № 409/обн. 27.03.1981 г. – преименува с. Разкаяне на с. Княжевско.

Транспорт 
През общината преминават частично 3 пътя от Републиканската пътна мрежа на България с обща дължина 48,6 km:
 участък от 19,4 km от Републикански път I-5 (от km 246 до km 265,4);
 началният участък от 24,3 km от Републикански път III-503 (от km 0 до km 24,3);
 началният участък от 4,9 km от Републикански път III-5031 (от km 0 до km 4,9).

Топографска карта

Бележки

Източници

Външни препратки 

 Официален сайт на община Опан
Опака (община)

Община Опака е разположена в Североизточна България и е една от съставните общини на област Търговище.

География

Географско положение, граници, големина 
Общината е разположена в крайната северозападна част на област Търговище. С площта си от 157,352 km2 е най-малката сред 5-те общините на областта, което съставлява 5,81% от територията на областта. Границите ѝ са следните:
 на изток и юг – община Попово;
 на северозапад – община Две могили, област Русе;
 на север – община Иваново, област Русе и община Цар Калоян, област Разград.

Природни ресурси

Релеф 
Релефът на общината е равнинен и хълмист. Територията ѝ изцяло попада в пределите на Източната Дунавска равнина.

В югозападните части на община Опака се простират северните разклонения на Поповските височини. В тях, на границата с община Попово, на около 2 km югозападно от град Опака се намира най-високата точка на община Опака – 466,3 m, а в североизточната ѝ част – югозападните разклонения на Разградските височини. В тях максималната височина на територията на общината се намира на границата с община Попово, на около 4 km югоизточно от град Опака – 461,3 m.

Северно от село Горско Абланово, на границата с община Две могили, в коритото на река Черни Лом се намира най-ниската точка на община Опака – 120 m н.в.

Води 
От югоизток на северозапад, на протежение от около 20 km преминава част от средното течение на река Черни Лом (лява съставяща на река Русенски Лом, десен приток на Дунав). В този си участък долината на реката е широка и сравнително плитка и е граница между Поповските височини на югозапад и Разградските височини на североизток. На територията на общината река Черни Лом получава малки и къси реки и дерета стичащи се от съседните височини.

Населени места 

Общината се състои от 6 населени места. Списък на населените места, подредени по азбучен ред, население и площ на землищата им:

Административно-териториални промени 
 Указ № 1036/обн. 30.11.1883 г. – преименува с. Даг ени на с. Люблен;
 МЗ № 3775/обн. 07.12.1934 г. – преименува с. Юренджик на с. Голямо градище;
 Указ № 2907/обн. 07.09.1984 г. – признава с. Опака за гр. Опака;
 Указ № 3005/обн. 09.10.1987 г. – закрива община Водица и присъединява с. Голямо градище и неговото землище към община Опака.

Население 
Численост на населението според преброяванията през годините:

Според някои данни, 58,76% от цялото население на общината е в трудоспособна възраст, 18,41% - ученици, а 22,83% - пенсионери. По пол, 50,05% са жени, а 49,95% - мъже.

Етнически състав 
Преброяване на населението през 2011 г.

Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г., по населени места (подредени по численост на населението):

Вероизповедания 
Численост и дял на населението по вероизповедание според преброяването на населението през 2011 г.:

Политика

Общински съвет 

Състав на общинския съвет, избиран на местните избори през годините:

Транспорт 
През общината преминава участък от 18,9 km от Републикански път III-202 (от km 36,1 до km 55,0); от Републиканската пътна мрежа на България.

Топографски карти

Бележки

Литература

Външни препратки
Кривина (пояснение)

Кривина може да се отнася до:

 Кривина (геометрия) – отклонение на дадени линия, повърхност или пространство от съответните „прави“, „равни“ обекти
 Кривина (София-град) – село в София-град
 Кривина (област Русе) – село в област Русе
 Кривина – обезлюдено село, присъединено към Голям извор (област Ловеч)
Кривина (област Русе)

За другото българско село Кривина вижте Кривина (София-град)

Кривинà е село в Северна България. То се намира в община Ценово, област Русе.

География 
Село Кривина се намира в Северната част на Централна Северна България. Според административното деление на страната, районът влиза в състава на Русенска област. Териториално той е разпределен между три общински съвета и отстои на 21 км от гр. Свищов и на 30 км от гр. Бяла

Тук завършва своя 286-километров път р. Янтра, разляла се с красиви меандри в обширната Вардим-Кривинска низина. Между двата големи острова Вардим и Батин, р. Дунав изменя посоката си на североизток, като прави лек завой към Влашката низина. На самия завой, до неголяма тополова гора, се открива устието на р. Янтра.

Алувиално-ливадните почви заемат изцяло Вардим-Кривинската низина. Тяхното богатство на органични вещества и водопропускливостта им ги прави годни за обработка.

История 
В землището на село Кривина се намира римския кастел от IV век Ятрус. Кастелът е бил важен военен център, част от отбранителната линия от крепости на римляните по поречието на река Дунав – Дунавски лимес. Археологическите разкопки разкриват реликви от римско и византийско време. Крепостта е разрушена от аварските племена в началото на VII век.

В крепостта са открити останки от три християнски църкви, строени последователно една върху друга. Първата е строена в третата четвърт на IV век и е опожарена през първата четвърт на V век. Втората сграда функционира през втората половина на V век, а третата е по-голяма от първите две и е използвана от началото на VI век до разрушаването на крепостта в началото на VII век.

Българско градище е изградено на същото място между VII-VIII век. То е било обградено от солиден каменен зид с отбранителни кули. През 1958 г. при археологически разкопки са открити източната порта, обществени и частни постройки, две християнски базилики, златни монети от X в., различни сечива и др.

При избухването на Балканската война един човек от Кривина е доброволец в Македоно-одринското опълчение.

Редовни събития 
Като едно от най-значимите събития може да се посочи честването на празника на село Кривина. Всяка година на 2 юни се отбелязва съществуването на това, така интересно село. Кметът организира програма с народни певци, рецитал на младото поколение, както и празнична заря. Една от най-вълнуващите традиции е спектакълът с мотори и запалени факли, като изпълнителите също са жители на селото. На последния празник бяха поканени и няколко члена на клуб „Традиция“ – град Русе. За финал на вечерта се формира голямо хоро на центъра на селото, към което се включват всички присъстващи.

Бележки 

Села в област Русе
Населени места в община Ценово
Арагон (пояснение)

Арагон може да се отнася за:

 Арагон, област в Испания
 кралство Арагон, историческо кралство на Иберийския полуостров
 Луи Арагон (1897–1982), френски поет
 Арагон, село в Лангедок, Франция
Ахат (група)

„Ахат“ е българска рок група, създадена през 1986 г.

История на групата 
Първата им документирана изява пред публика е на 22 декември 1986 година. През 1988 г. Ахат записват песента си „Черната овца“, която остава една от най-ярките емблеми на българския хевиметъл. През лятото на следващата година групата издава дебютния си албум „Походът“. През 1994 г. издават „Изпод руините“.

След няколкогодишна пауза, през 1998 г., „Ахат“ се събират отново, за да открият софийските концерти на „Дийп Пърпъл“. Групата вече е с променен състав – основният композитор и китарист Божидар Главев напуска групата.

След това заминават за Америка за записи на следващия си студиен проект. През 2003 г. музикалната компания Харбър Айлънд Рекърдс преиздава „Походът“. На 14 юни 2003 г. Ахат свирят пред над 10 000 души на стадион Академик, където подгряват публиката за Уайтснейк. Но голямото им завръщане всъщност е през лятото на 2003 г., когато тръгват на голямо национално турне за пръв път от 1991 г. насам. Концертите от него са издадени като документален DVD филм.

На 19 май 2004 г. албумът Made in USA вече е официално на пазара, във формат на мултимедиен компактдиск, касета, видеокасета и DVD. Той е записан в студио Грег Райк Пръдъкшън в Алтамонте Спрингс, Флорида. Тонрежисьор е Дарън Шнайдър, работил по последните четири албума на Дийп Пърпъл (на три от които е и продуцент заедно с Роджър Глоувър). Записите са смесени в Трансконтинентъл Студио в Орландо, Флорида.

През 2004 г. Ахат участва заедно с „Контрол“ и „Щурците“ в Golden BG Rock Tour – мащабна национална обиколка, която преминава през шестнадесет големи български града. През 2005 г. групата свири заедно с Блек Сабат пред над 15 000 зрители, а година по-късно са част и от турнето на още една голяма рок легенда – Кълт. В последния ден на 2006 година, по повод присъединяването на България към Европейския съюз, Ахат изнасят съвместен концерт с Дио.

За 2016 г. е планиран юбилеен концерт на групата, но впоследствие той се проваля.

През 2017 г. Ахат правят концерт в пловдивската Зала С.И.²Л.А. заедно с Джо Лин Търнър.

Състав

Дискография 
 Походът (1989) – (Балкантон), (LP Албум)
 Изпод руините (1994) – (Unison RTM), (аудио касета)
 Седем години след... (live) (1999) (Harbour Island Records Inc.), ‎(CD, Aлбум)
 Made in USA (1999) – САЩ, (2004) – България (Harbour Island Records Inc.), ‎(CD, Aлбум)
 Golden Rock Tour 2004 (live) (2007)

Външни препратки 
 Официален сайт на Ахат
 MySpace страница на Ахат
  Ахат в Български рок архиви
  Ахат в Encyclopaedia Metallum

Български рок групи
Български метъл групи
Основани в България през 1986 година
Ванилия

Ванилията (Vanilla) е род орхидеи, включващ около 110 вида едносемеделни, многогодишни растения. От някои видове (предимно Vanilla planifolia) се извлича подправката със същото име. Името идва от испанската дума vainilla, която в превод означава ножница на малка сабя. Ванилията е разпространена в тропичните и субтропичните зони. Има видове в Западна Африка, Нова Гвинея, както и из тропическите зони на Америка и Азия. За родина се смятат Мексико и околните зони – там са единствените опрашители на това растение. В останалите части по света, където тя се отглежда, този процес се извършва изкуствено.

Ванилията е била позната и почитана от ацтеките, които правели специална напитка от нея – смес от какаови зърна, ванилия и мед, смятана за мощен афродизиак. През 16 век ванилията е пренесена в Европа от испанците.

Растението представлява много дълга лиана. С времето и еволюцията при някои видове изчезва листната маса и остават единствено дългите стъбла. Цветовете са най-често бели или зеленикавобели, по-рядко зеленикави или жълти.

Ваниловата есенция се добива чрез филтрация през алкохол и вода на натрошените зърна, подобно на производството на кафето. Ваниловата есенция е много силна. Тя има голямо приложение в кулинарията, сладкарската и хранителната промишленост за ароматизиране на кремове, сладкиши, ликьори и други. Ванилията действа върху храносмилателната система, засилва отделянето на жлъчка. Тя се използва при направата на парфюми, както и във фармацията за коригиране мириса на някои лечебни средства.

Бележки

Външни препратки 
 Ванилия в Енциклопедия на подправките 
 Как да си направя ванилова есенция 
 рецепта: Ванилова есенция

 
Подправки
Витрувий

Марк Витрувий Полион () е древноримски автор, архитект и инженер, работил през I век пр. Хр. Написал е De Architectura, известна днес като „Десет книги за архитектурата“ – научен труд по архитектура на латински, който е може би първият труд на тази тема. Оказва силно влияние върху развитието на архитектурата по време на Ренесанса, а и до наши дни

На него е кръстена рисунката на Леонардо да Винчи „Витрувианският човек“.

Дейност 
Десетте книги за архитектурата са единственото запазено произведение антично произведение, свързано с архитектурата и съгласно автора и първото произведение изобщо, написано на латински език. Запазени са общо 80 ръкописа от тези десет книги за архитектурата.

Състав 
Произведението обхваща 10 книги, които съдържат съответно пряко обръщение към императора или анекдотично въведение към темата.
 Том 1: Обучението на архитектите и архитектурни основни понятия; създаване на градовете
 Том 2: Строителни материали
 Том 3 и 4: Строителство на храмове
 Том 5: Обществени сгради
 Том 6: Частни сгради
 Том 7: Вътрешно строителство на частните сгради; цветово оформление
 Том 8: Водоснабдяване
 Том 9: Астрономия и направа на часовници
 Том 10: Машиностроене

Съдържание 
Според Витрувий трите основни изисквания към архитектурата са: Firmitas (Здравина), Utilitas (Полезност) und Venustas (Красота). При това тези три изисквания трябва да се изпълняват с една и съща тежест и равномерност. При това Витрувий дефинира шест основни понятия на архитектурата ordinatio, dispositio, eurythmia, symmetria, decor и distributio. Ordinatio, eurythmia и symmetria се отнасят за пропорциите на сградите. Ordinatio се отнася за оразмеряването т.е. отношенията на размерите на елементите на строителната конструкция, eurythmia се отнася за  красив външен вид и правилните пропорции на изгледа на съотношението на отделните елементи и symmetria се отнася за хармонията на отделните елементи на един определен модул. В първата глава на трети том тези данни за пропорциите се развиват по-нататък от Витрувий с идеализираните пропорции на човешкото тяло и връзката им с основните геометрични форми като квадрат и кръг.

Източници

Вижте още 
 Ктесибий
 Плиний Стари
 Секст Юлий Фронтин

Външни препратки 
  (Morris Hicky Morgan translation with illustrations)

Древноримски архитекти
Строителни инженери
Сиатъл

Сиатъл () е най-големият град на американския щат Вашингтон, разположен в най-северозападната част на страната (ако се изключи Аляска). Населението на града е 684 451 души (предвиждане 2015), но заедно с предградията жителите му наброяват 3,7 млн.

Той е разположен между залива Пюджит и езерото Вашингтон, на 180 km южно от канадската граница. Климатът му е океански, влажен – около 150 от дните в годината са дъждовни.  Температурите са умерени, без големи средногодишни амплитуди.

Градът е основан през 1853 г., а е инкорпориран през 1869 г. Наречен е на името на вожда на местните племена сукуамиш и ду-уамиш, Сеатл или Сийтл, или Сий-аΘл, който се счита за един от основателите му. Наричан е Изумрудения град. Причина за това име са вечнозелените гори, опасващи разположения в северозападната част на Тихия океан град, както и множеството градски паркове и градини.  Сиатъл получава това наименование през 1982 г. след конкурс, проведен от световната организацията на туристическите бюра (Convention and Visitors Bureau).

Сиатъл е голямо пристанище, град с развита индустрия. Той е един най-големите в САЩ центрове в областта на биотехнологиите. В него се намират централите на корпорацията Starbucks, електронната търговска компания Amazon, а също така голяма част от заводите на Boeing. Един от поводите за гордост на сиатълци е техният принос в развитието на високите технологии – в предградието Редмънд се намира седалището на софтуерния гигант Microsoft. Тук са базирани също Valve – разработчик и дистрибутор на компютърни игри (Dota 2, Counter-Strike, Half-Life, Day of Defeat, Left 4 Dead и др.) и Kenworth – производител на камиони, автобуси и самосвали.

Сиатъл има няколко висши учебни заведения, като най-реномираното от тях е Вашингтонският университет. Той се нарежда на едно от челните места в класацията на университетите в света. Символът на града е Спейс Нидъл.

Квартали 
Някои от кварталите на Сиатъл:

Известни личности 
 Родени в Сиатъл
 Пол Алън (р. 1953), бизнесмен
 Бил Гейтс (р. 1955), бизнесмен
 Ричард Гордън (р. 1929), космонавт
 Грегъри Карл Джонсън (р. 1954), космонавт
 Уилям Дийц (р. 1945), писател
 Филип Каган (1927 – 2012), икономист
 Дейвид Кенеди (р. 1941), историк
 Крис Корнел (р. 1964), музикант
 Дъф Маккагън (р. 1964), музикант
 Джефри Дийн Морган (р. 1966), актьор
 Аполо Антон Оно (р. 1982), кънкьор
 Ан Райнкинг (р. 1949), актриса
 Дон Симпсън (1943 – 1996), филмов продуцент
 Джордж Стиглър (1911 – 1991), икономист
 Катрин Стоун (р. 1949), писателка
 Рейн Уилсън (р. 1966), актьор
 Джими Хендрикс (1942 – 1970), музикант
 Филип Хийт (р. 1979), културист
 Минору Ямасаки (1912 – 1986), архитект

 Починали в Сиатъл
 Уолтър Братейн (1902 – 1987), физик
 Едит Буксбаум (1902 – 1982), психоложка
 Йоан Шанхайски (1896 – 1966), руски духовник
 Кърт Кобейн (1967 – 1994), музикант
 Карл Сейгън (1934 – 1996), астроном
 Лейн Стейли (1967 – 2002), музикант
 Робърт Фърчгот (1916 – 2009), биохимик

Вижте също 
 гръндж, музикален стил
 Безсъници в Сиатъл, филм
 Сиатъл Сийхоукс, отбор по американски футбол
 Сиатъл Саундърс, отбор по футбол

Източници

Външни препратки 
 Официален сайт

 
Градове на Тихия океан
Основани в САЩ през 1853
Император

Императорът е монарх и суверенен владетел на империя. Женската форма на титлата е императрица и може да се отнася както за съпругата на императора, така и за жена, която действително е монарх. През Средновековието в Западна Европа императорът на Свещената Римска империя е по-висшестоящ от кралете.

Думата император идва от латинското imperator (буквално – „подготвящ срещу“; по-общо – „пълководец“). Първоначално това е най-високата военна длъжност в древния Рим, приблизително отговаряща на пълководец, но постепенно започва да се използва за владетелите на Римската империя. По-късно така са титулувани някои от владетелите в Западна Европа, както и във Източната Римска империя (Византия), България, Русия, Африка, Азия.

Разграничение между император и други видове монарси 
Владетелите на отделните държави през Средновековието се подреждали в една своего рода строга йерархична структура. На върха на пирамидата стоял римският император, впоследствие – неговите приемници: василевсът на ромеите и императорът на Свещената римска империя. През Х век владетелите на България също заявили претенции да се титулуват „императори“ или царе, тъй като старобългарската дума „цар“ (> Caesar, Цезар) обозначава именно владетелят на Източната Римска империя (Византия). Признание за тази титла било търсено именно от империята.

И кралят, и императорът са монарси. Няма ясно правило, което разграничава единия от другия. Върху това влияят различни фактори, като интерпретациите на историците, размерът и характерът на управляваната държава, титлата, избрана от монарха. Някои характеристики, показващи, че монархът трябва да се смята по-скоро за император, отколкото за крал, включват:
 Монархът е избрал титла, която обикновено се превежда на български като „император“ и/или е приета за еквивалентна на „император“ в международните дипломатически отношения
 Монархът управлява други монарси, без да ги лишава от монархическите им титли
 Монархът си приписва божествени или други религиозни характеристики
 Монархът управлява няколко по-рано суверенни страни или народи от различен етнически произход

В българския език разграничение между титлите император и цар не би следвало да има. Ако такова все пак се прави, то това е некоректно. В сръбския език например, както и в руския, такова разграничение не съществува. За повече информация вижте статията цар.

Ромейски хронист споменава, че когато Самуиловите войници видели нападащите ги в гръб при с. Ключ войски на Василий II Българоубиеца извикали: „Бежите, цясарь!“ – „Бягайте, царят (напада)!“. Това е още едно доказателство, че между двете понятия император и цар не съществува смислова разлика – за Самуиловите войници „цар“ е бил и техния владетел Самуил и ромейския император.

В случаите, когато титлата избрана от монарха е навлязла самостоятелно в българския език, гореописаните разграничения са ненужни. Например титлите халиф, султан или хан имат самостоятелно значение, което прави разграничението император/цар/крал ненужно за тези монарси.

Вижте също 
 Велик хан
 Велик цар
 Върховен крал
 Падишах
 Цар
 Цар на царете
 Цезаропапизъм
 Шахиншах

Благороднически титли
Лъв III (папа)

Свети Лъв III (неизв. – 12 юни 816) е римски папа от 795 г. до 816 г.

Лъв предизвиква недоволството на благородниците и през април 799 г. е нападнат.

Успява да избяга и да стигне до Карл Велики, който не признава отстраняването му.

Опозицията в Рим изпраща пратеници, които да изложат тяхната позиция. Алкуин, съветник на Карл Велики, заявява, че никоя земна власт не може да съди папата и Лъв е върнат обратно в Рим.

Самият Карл Велики отива в Рим през ноември 800 г. и на 1 декември провежда съвещание с представители на двете страни. На 23 декември Лъв се заклева, че е невинен по обвиненията, които му отправят, и неговите опоненти са изпратени в изгнание. Два дни по-късно той коронова Карл Велики за пръв император на Свещената Римска империя. Карл Велики продължава да се намесва в работите на църквата, но не винаги успешно.

Лъв помага за възстановяването на престола на краля на Нортумбрия, Еардулф, и разрешава различни спорове между архиепископите на Йорк и Кентърбъри.

Източници 

Лъв 3
Италиански папи
Архиепископи от 8 век
Архиепископи от 9 век
Християнски светци от IX век
Починали през 816 година
Слийз-рок

Слийз-рокът (sleaze rock) е хибридна форма на глем рока. Улична форма на метализиран рокендрол, който извлича отношение и отпуснат имидж от всеки тон. В песните често става дума за секс и алкохол, като голяма част от изпълнителите произлизат от лосанджелиските барове и клубове. Примери: Гънс енд Роузес, Скид Роу, Фастър Пусикет и др.

Глем рок
Глем рок

Глем рокът произхожда от началото на 70-те години, когато изпълнители като Дейвид Боуи, Слейд, Ти Рекс, Гери Глитър и Суийт пробиват в рока. Свирейки поп рок, те си слагат грим, червило, високи ботуши и ярки сценични костюми. В музиката им често има сексуален подтекст, уличен имидж и песента се характеризира с повтарящи се, но заразителни припеви. Оттогава този основен стил е преобразяван от последващите поколения рокгрупи в по-твърда и по-мощна форма.
Поп рок

Поп-рокът (pop rock) е смесен музикален стил. Примери: Юръп, Стейтъс Куо, Уайтснейк.
Йонна връзка

Йонната химична връзка възниква между атомите на елементи, които се различават много по своята електроотрицателност. Според немския учен Валтер Косел при взаимодействие между атомите на такива елементи единият от тях отдава, а другият приема електрони и те се превръщат в противоположно заредени йони. Йонната връзка се осъществява вследствие на електростатичното взаимодействие на йоните. От тази идея на Косел се оформя представата за йонна връзка. За разлика от ковалентната връзка, йонната няма насочен характер, поради това, че електричното поле, създавано от йоните е със сферична симетрия. При взаимодействие на два противоположни йона не се постига пълна (взаимна) компенсация на полетата им и те запазват способността си да привличат други йони. Това определя всеки йон да е обграден с различен брой противоположни по заряд йони. Този брой зависи от йонния радиус и силите на отблъскване между еднаквите по заряд йони. Всички съединения с йонна връзка са кристални вещества. Целият кристал може да се разглежда като една гигантска молекула, състояща се от много йони. Само в газообразно състояние, при висока температура, могат да съществуват отделни, неасоциирани молекули. Йонната връзка може да се разглежда като гранична полярна връзка, и възникват между атоми на химични елементи с противоположен химичен характер – метален и неметален. Йонната химична връзка се отличава с голяма здравина. Тя трудно се разкъсва. Единичните електрони на натриевите и хлоридните атоми образуват обща електронна двойка. Хлорният атом привлича изцяло към себе си общата електронна двойка и се превръща в отрицателен йон. Натриевият атом – в положителен йон:

 2Na + Cl2 → 2Na+Cl-

Химични връзки
Манфред фон Рихтхофен

Барон Манфред Албрехт фон Рихтхофен е германски пилот, смятан и до днес за „асът на асовете“. Има голям успех като пилот-изтребител, военен водач и въздушен ас, като печели 80 въздушни битки по време на Първата световна война.

Биография 
Роден е в Бреслау на 2 май 1892 г. На 11 години влиза в училище за кадети във Валщат. След кадетското училище преминава през военната академия в Лихтерфелде близо до Потсдам, откъдето излиза с пагони на офицер от кавалерията. Лейтенант фон Рихтхофен влиза в авиацията на 10 юни 1915 г. като летец-наблюдател в Саксония. На Източния фронт лети заедно с оберлейтенант Георг Цоймер. Преди да стане пилот-изтребител той сваля 2 самолета. Постъпва в авиационното училище в Дьобериц и се дипломира през март 1916 г. Първият му самолет е „Fokker III“. Дислоциран е на фронта при Вердюн, където на 26 април успява да свали първия самолет от впечатляващата си сметка на въздушен ас. На 17 септември 1916 г. над Вилеплуих баронът сваля един „ФЕ-2в“ с британски знаци, с което слага началото на огромна поредица от „потърпевши“ от срещата си с Червения барон самолети. Следващият е майор Лану Хоукер, един от най-прочутите пилоти на Британските кралски ВВС.

Първото признание идва на 16 януари 1917 г., когато по случай 16-а въздушна победа Манфред Фон Рихтхофен получава най-престижния орден на Германската империя – „За заслуги“.

Назначен за командир на 11-а ескадрила, той включва в нея брат си Лотар, завършил авиационното училище предната година. През април 1917 г. двамата братя сеят терор и ужас сред летците от британската авиация, изпращайки към земята 36 от нейните самолети – 21 на сметката на барона и 15 – на Лотар. До юни същата година има вече 56 победи в актив на Червения барон. Този прякор той получава след като боядисва своя боен самолет в ярко червен цвят.

На 21 април 1918 г. при поредния въздушен бой Манфред Фон Рихтхофен е застигнат от куршум, изстрелян от земята. Успял да приземи самолета си в една нива, Червеният барон умира от раната в областта на сърцето 2 минути след като е намерен от съюзническите пехотинци.

Всъщност името на това лице е Манфред фон Ритхофен и много често го бъркат с генерал-фелдмаршал, Волфрам фон Рихтхофен (1895 – 1945). Има много създадени филми за подвизите на германския ас, като последният такъв е „Червеният барон“ (2008).

Източници 

Германски военни летци
Германски военни дейци от Първата световна война
Загинали през Първата световна война
Плацебо

Плацебо (от лат.: placebo – трябва да угаждам) е всяка симулирана, иначе медицински неефективна интервенция (операция, химически разтвор, хапче или психотерапия), която се назначава с предполагаемо терапевтично въздействие, каквото всъщност няма. Понякога пациенти, получаващи плацебо лечение (инертно вещество, напр. захарно хапче), за което обаче вярват, че е ефективна интервенция, могат да получат въображаемо или действително подобрение на медицинското си състояние – ефект, наричан плацебо ефект.

В клиничните изпитания на медикаменти се използва плацебо, което се дава на определена част от изследваните пациенти, означавани като „контролна група“. На останалите – т.нар. „тестова група“ се дава изпитваното лекарство. Чрез сравнение на резултатите между двете групи се определя терапевтичният ефект на лекарството. Често при тези тестове плацебото „постига“ позитивен или негативен терапевтичен ефект, което се дължи на психологични причини от автосугестивен характер, които са статистически прогнозируеми и измерими за целите на изследването.

Плацебо ефект 
Плацебо ефектът, познат още под термина неспецифични ефекти, е феномен, при който симптомите на пациента могат да се подобрят при наличие на неуспешно или лъжливо лечение само защото пациентът вярва, че ще се възстанови или че лечението му помага независимо от медицинската гледна точка.

Пример: Лекар казва на свой пациент, че ще му инжектира много ефикасно лекарство за лечение на неговата болест. В действителност лекарят инжектира най-обикновен физиологичен разтвор на пациента, но последният не знае това. Той вярва, че му е инжектирано лекарство, което ще му помогне. В резултат пациентът действително показва подобрение просто защото вярва в това. Плацебо е пример за начина, по който психиката може да въздейства върху тялото. Въздействието може да бъде и негативно.

Масово е разпространено мнението, че „дори и да не помогне, плацебото не вреди“.

Вижте също 
 Алтернативна медицина

Източници

На български език 

  Еванс, Ф. Дж. (1998). Плацебо. В: Корсини, Р. Дж. (Ред.), Енциклопедия по психология (стр. 792 – 793). София: „Наука и изкуство“. ISBN 954-02-0210-8

На английски език 

  Lanotte et al. (2005). Expectation enhances autonomic responses to stimulation of the human subthalamic limbic region. Brain, Behavior, and Immunity, 19(6), 500 – 509.

Бележки 

Медицина
Алтайски езици

Алтайските езици включват няколко езикови групи, родствената връзка между които е спорна:

 тюркски езици: турски, татарски, узбекски и други езици.
 монголски езици: монголски, бурятски и други езици.
 тунгусо-манджурски езици: евенкски, манджурски и други езици.

Понякога към алтайските езици се причисляват корейският и японските езици, по-рядко айну.

Вижте също 
 Систематизация на алтайските езици според Етнолог

 
Езикови семейства
Теория на валентните връзки

В химията, Теорията на валентните връзки (ТВВ) е една от двете основни теории, заедно с Метод на молекулните орбитали, разработени с цел обяснение на химичните връзки с методите на квантовата механика. Тази теория се фокусира на това как се комбинират атомните орбитали на отделните атоми, давайки индивидуални химични връзки, когато се формира молекула.

Същност 

Теорията на валентните връзки (ТВВ) е теория за локализираната химична връзка. Според тази теория връзките между атомите в молекулите се формират посредством една или повече електронни двойки. Електронните двойки могат да се образуват от два несдвоени електрона на отделните атоми. Тези несдвоени електрони или съществуват в атомите, или се получават от електронни двойки, когато атомът мине във възбудено състояние или както се нарича още във валентно състояние. При първия случай образуването на обща електронна двойки става чрез припокриване на атомните орбитали на двата атома.

При припокриване на атомните орбитали се получават σ и π-връзки. Геометричната форма на молекулите се определя от σ-връзките и от несподелените електронни двойки; π-връзките не влияят на структурата на молекулата, но тя трябва да се представи с резонансни форми. Това е един от незадоволителните аспекти при използване на ТВВ. Методът на молекулните орбитали избягва проблема с резонансните структури, като приема, че електронната плътност на π-връзките се делокализира между всички припокриващи се орбитали. π-връзките се съвместяват със σ-връзките и не влияят на тяхната посока.

Получаването на единични електрони от електронни двойки ще обясним с образуването на молекулата на BeCl2. При наличие на хлоридни лиганди, берилият минава от основно стабилно 1s22s2-състояние във възбудено 1s22s12p1-състояние. При припокриване на 2s и 2p-орбитали на берилия с p-орбиталите на хлорните атоми бихме очаквали да получат различни по енергия и пространствено ориентиране химични връзки. Опитът показва, че двата връзки са равностойни и молекулата на BeCl2. Този проблем в ТВВ е бил разрешен от американския химик Полинг, който през 1931 г. е създал концепцията за хибридизация на атомните орбитали.

Източници

Вижте също 
 Йонна химична връзка
 Ковалентна химична връзка
 Метална връзка
 Метод на молекулните орбитали
 Химична връзка

Химия
Физика на кондензираната материя
Метод на молекулните орбитали

Методът на молекулните орбитали (ММО) е квантовомеханичен метод за обяснение на химичната връзка в молекулата. За целта цялата молекула се разглежда като единна многоатомна система, изградена от атомни орбитали и получените чрез линейна комбинация от тях (т.нар. ЛКАО – линейна комбинация на атомните орбитали), многоцентрови молекулни орбитали.

Необходимо условие, съгласно метода на молекулните орбитали, за възникване на химични свързване между атоми е броят на електроните на свързващите молекулни орбитали да е по-голям от броя на електроните в антисвързващите.

Образуване на молекулата на водорода 

При образуване на молекулата на водорода всеки водороден атом участва с по един електрон. От двете 1s-атомни орбитали се образуват две двуцентрови молекулни орбитали σ-МО с по-ниска енергия (свързваща МО) и σ*-МО (антисвърваща МО) с по-висока енергия от изходните АО. Двата електрона заемат по-ниската по енергия σ-МО. Електроните трябва да са с противоположни спинове, тъй като принципът на Паули се спазва и при МО. При прехода 1s-АО на σ-МО всеки електрон отдава енергия. Енергията на образуваната молекула е по-ниска от сумата от енергиите на двата водородни атома.

Източници

Вижте също 
 Йонна химична връзка
 Ковалентна химична връзка
 Метална връзка
 Метод на валентните връзки
 Химична връзка

Квантова механика
Квантова химия
Мнемоника

Мнемониката е изкуство и техника за запаметяване (мнемотехника); съвкупност от прийоми, обезпечаващи облекченото запомняне на максимален обем информация чрез създаване на изкуствени асоциации.

Теорията за асоциативността се основава на схващането, че ако два елемента се срещнат заедно, всяка следваща среща на единия ще предполага връзка с другия. Това означава, че ако възприемем два обекта като свързани, ще имаме нужда да си спомним само единия, за да възпроизведем в паметта си и другия. Тази теория може да се прилага за неограничен брой елементи, като създаваме асоциации с един основен елемент и благодарение на него можем да запомним останалите.

Името мнемоника произлиза от древногръцката богинята на паметта Мнемозина.

Основател на науката е Симонид от Кеос.

Източници

Вижте също 
 Свободни асоциации

Памет
Учене
Пончартрейн

Пончартрейн () е голямо езеро в Югоизточна Луизиана, САЩ с площ от 1631 км2 и средна дълбочина от 3 до 5 м.

Индианското име на езерото е Окуа-та („широка вода“). През 1699 г. френският изследовател и един от основателите на Луизиана Пиер Ле Мойн д’Ибервил, преименува езерото на „Поншартрен“ по името на Луи Фелипо̀, граф Поншартрен (), тогавашния френски министър на флотата.

Над езерото е построен мост-дъга, като пътят минава по два успоредни моста. С дължината си от 38,42 км мостът е втори по дължина в света през водно пространство и шести по дължина изобщо.

Източници 

Езера в САЩ
География на Луизиана
Одалиска

Одалиската е робиня или наложница в харема на османския султан. Наименованието произлиза от турската дума odalik ('камериерка'), което идва от oda ('спалня' или 'стая').

През XIX век одалиските често се появяват в ориентализма (вид движение в изкуството). Те са изобразявани в много еротични картини от онази епоха.

Думата се използва и в смисъл на държанка, наложница или любовница на богат мъж.

Източници 

Култура на Османската империя

Харем
Сашо Камбуров

Сашо Камбуров е български художник.

Роден е на 28 февруари 1963 година. Завършва живопис в университета „Св. св. Кирил и Методий“, Велико Търново, при професор Русчуклиев. Работи в областта на живописта. Член е на Съюза на българските художници и на Международната асоциация за пластичните изкуства АИАП към ЮНЕСКО. В периода 2008 – 2015 г. е избран за председател на Представителство СБХ-София в Плевен.

Сред персонажите в картините му са както образи от българския фолклор, езическата митология, самодиви, кукери, така и отхристиянската символика. Живописта му се характеризира с богато нюансирани и хармонични тонове, излъчваща топлота и експресивност. Колоритът му е вдъхновен от многобагрието на българската природа. Живописното изграждане се характеризира с богато нюансирани и хармонирани тонове, контрастни цветове, топлота и бликаща експресивност. Умишлено търсената деформация води до наивистична изказност, подчинена на първичното и ирационалното.

Живее и работи в град Плевен.

Външни препратки 
 Личен сайт на Сашо Камбуров

Източници 

Български художници
Плевенчани
30 февруари

Месец февруари има 28 или 29 дни. Въпреки това, в историята е имало три случая, когато в някои страни февруари е имал официално 30 дни.

През 1699 г. Швеция решава да премине от юлианския към григорианския календар, като пропусне допълнителните дни за високосните години след 1700, в продължение на 40 години (вижте Шведски календар). Така 1700 г. не е високосна в Швеция, но това е единствената променена година, защото въпреки първоначалния план, 1704 и 1708 г. са високосни.

През този кратък период шведският календар е един ден напред спрямо юлианския и 10 дни назад спрямо григорианския.

През 1711 г. Швеция решава да се върне към юлианския календар и затова на следващата 1712 година месец февруари има два допълнителни дни – 29 и 30 февруари.

Тази дата е отговаряла на 29 февруари от юлианския и на 11 март от григорианския календар. Приемането на григорианския календар в Швеция става окончателно през 1753 г.

През 1929 г. Съветският съюз въвежда революционен календар. По този начин годините 1930 и 1931 официално съдържат 30 февруари. През 1932 г. календарът е изоставен и месеците възвръщат обичайната си дължина.

Трябва да се отбележи, че според първоначалния юлиански календар месец февруари съдържа 30 дни, тоест 12 пъти между 710 AUC (44 пр.н.е.) и 746 AUC (8 пр.н.е.), но тогава не става въпрос за 30 февруари, а за Pridie Calendas Martias. Освен това, през посочените 36 години е имало само 9 високосни години вместо 12. Като благодарност към Октавиан Август, затова че забелязал грешката, неговият месец станал от 30 на 31 дни, а февруари – от 30 на 29 дни за високосните години.

Външни препратки 
 30 дни през февруари (шведски, английски)
 Смяна на шведския календар  (английски)

230