alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Сива

Сива () е богиня на славянското полабско племе ободрити, спомената от историка Хелмолд Босауски от втората половина на 12 век в неговата „Славянска хроника“: „Siwa dea Polaborum“, тоест Сива богиня на полабците. По-късно в XV век Ян Длугош включва Сива в своя пантеон на полските богове под името Живе:

Полският учен Александер Гейщор смята, че Длугош е заел Живе заедно с друго божество Погода „по някакъв начин от Хелмолд, чийто текст не е познавал пряко, а и култът им в Полша изглежда твърде съмнителен.“

Персонаж Жива е споменат и във Веда Словена от XIX век, текст, чиято автентичност се оспорва от сериозни учени като Константин Иречек, Иван Шишманов, Михаил Арнаудов.

Бележки 

Славянски богини
Род (божество)

Род (още Див, Дий; във Веда Словена – Дий, Диа) е източнославянско божество.

Особености 
Род е съпруг на богинята на съзиданието и плодородието Жива и баща на богините на живота Рожденици. Почти във всички източници той се споменава в тяхното обкръжение.

История 
В славянското езичество Див (Род) е едно от най-старите божества, унаследено от древната индоевропейска религия. Богът прародител и съзидател Dyaus (Дейвос, Дйевос, Дивс) е почитан още от пра-индоевропейците и неговият образ се е запазил у всички индоевропейски народи: у славяните Див, у гърците Дйевс (по-късно Зевс), у италийците Диус Питер (по-късно Юпитер), у иранците и индийците Дева, у балтите Дивас, Дивос и т.н.

За бог Род се говори в средновековни източници като „О вдъхновении святого духа“, „Слово об Идолах“, „Слово Исайи пророка“, „Chronicon Slavorum“ и др. В документа „Въпросы Кирика“ се споменава: „Аже се Роду и Рожанице крають хлебы и сиры и мед...“. В „Слово св. Григория“ е написано: „Извыкоша елени класти требы Атремиду и Артемиде, рекше Роду и Роженице, тации же егуптяне. Також и до словен доиде се слов, и ти начаша требы класть Роду и Рожаницам...“

Вижте също 
 Рожаници
 Славянски божества
 Славянска религия
 Българска митология 
 Езичество

Източници 
 Тази статия се основава на материал от Вечния Славянски Огън , използван с разрешение от Огнеслав.

Славянски богове
Род

Род може да се отнася за:

 Род (общност) – обществена група
 Род (Древен Рим)
 Род (граматика) – граматическа категория
 Род (българска граматика)
 Род (биология) (genus) – ниво в биологичната таксономия
 Род (божество) – източнославянско божество

Топиними 
 Роди (на италиански: Roddi; на пиемонтски: Rod, Род) – село и община в Северна Италия, провинция Кунео, регион Пиемонт
 Род Айланд – щат в САЩ

Вижте също 
 Пол (феминизъм)
 Род на Беор – фантастични герои на Дж. Р. Р. Толкин
 Рода – океанида в древногръцката митология
Датски език

Датският език (dansk) е източноскандинавски език, произхождащ от древния нордически език. Датски се говори от около 6 000 000 души в Дания, Южен Шлезвиг, Фарьорските острови и Гренландия.

Най-близките по родство езици са северогерманските норвежки и шведски език, по-далече и фарьорски и исландски език.

Азбуката на датския език е тъждествена с азбуката на норвежки език и съдържа 29 буквени знака:

Граматика 
В книжовния датски език съществителните имена имат два граматически рода – общ и среден, докато някои датски диалекти все още имат три граматически рода: мъжки, женски и среден. По-голямата част, около 3/4, са в общия граматически род, а останалата част в средния, като последният най-често се употребява за неодушевени предмети. Както в българския език, така и в датския определителният член е задпоставен. Например: една жена – en kvinde, жената – kvinden.

Вижте също

Външни препратки 
 Датският език в Ethnologue
 Сайт с онлайн ресурси за изучаването на датския език
Бял бор

Белият бор (Pinus sylvestris) е вечнозелено растение. Расте като високо дърво в Европа и Азия. Живее до 600 години.

Устройство и качества 
Старите борове имат дебела и напукана тъмнокафява кора, а младите борчета – тънка, червеникавокафява. В горната част на дървото кората е по-светла и изглежда олющена. По това белият бор се отличава от черния и от другите иглолистни дървета.

Стъблото на белия бор е право и стройно. Високо е до 50 m и дебело до 1,5 m. Клоните му са разположени на пръстени (прешлени), по които може да се преброят годините му. При нараняване от ствола на бора изтича смола. Тя се стича в нараненото място, втвърдява се и предпазва дървото от загниване и по-тежко заболяване. 

Игличките му остават по клончетата до 5 години; не опадат всички едновременно в 1 година. Иглички са дълги до 7 cm, усукани около оста си и са разположени 2 по 2 върху специфични скъсени клонки, наречени брахибласти, които обхващат основата на иглиците като къса тръбица.

Размножаване 
Борът цъфти през април и май. Тогава се извършва опрашването. Шишарките узряват през втората година. Така на едно и също борово дърво могат да се видят и сухи, и зелени шишарки. Характерна тяхна особеност е, че върховете им сочат навътре, в посока към основата на съответния клон/центъра на дървото. Люспите им изсъхват и се отварят чак през третата година, когато семената узреят. Снабдени са с ципесто крилце, което им помага да летят, подети от вятъра, и да се засяват сами.

Разпространение 
Предпочита по-големите височини в планината – от 500 до 2200 m надморска височина.

В България белият бор се среща естествено главно в Рило-Родопския планински масив, по-ограничено и в другите планини. В Стара планина са запазени само единични дървета. Белият бор е най-широко култивираният иглолистен вид.

Приложение 

Белият бор се използва широко в строителството и медицината. От смолата след химическа преработка се получават терпентин, колофон, катран, а от дървесината – хартия и изкуствени влакна, от които се тъкат платове. Младата кора се използва за щавене на кожи. С борови шишарки вълната се багри тъмносиньо. От семената се получава безир, с който се полират мебелите.

Действие и приложение в медицината 
Въздухът в боровата гора има приятен дъх. Това се дължи на особени летливи вещества, които се отделят от игличките. Те убиват микробите, затова в боровите гори са построени много санаториуми за лечение на белодробни заболявания.

В съвременната медицина се използват боровите пъпки, намиращи се по върховете на клонките, които се събират рано на пролет.

Има противовъзпалително, отхрачващо, смекчаващо лигавиците действие. Разширява кръвоносните съдове и разтваря камъните в пикочния мехур. Препоръчва се при бронхити, ангина, туберкулоза, при простуда (за инхалации и разтривки), ишиас, камъни в бъбреците и пикочния мехур. Боровите връхчета се използват при задух, подагра и хемороиди.

Източници

Външни препратки 
 Българският Зоопортал
 Белият бор на ltu.bg

Дървесни видове
Бор
Защитени лечебни растения
Алергизиращи лечебни растения
Ясен

Ясенът (Fraxinus) (нарича се още „оксен“ и „осенен, оксан) род широколистни дървета. В България се намират по склоновете на Стара планина, Рила и Родопите. Срещат се и в областите край Дунава, р. Камчия и др.

Ясеновото дърво е високо до 40 m, обикновено достига дебелина до 1 метър в диаметър, а възраст – до 250 години. Най-дебелото ясеново дърво в България се намира в Лонгозната гора, с. Старо Оряхово, Варненско. Обиколката на дънера му е 9 m, а височината – 30 m.

Кората на ясена е мрежовидно напукана, зеленикава до кафява. Листата са сложни. Състоят се от 3 до 17 приседнали (без дръжка) продълговати листчета, назъбени по краищата. Цветовете приличат на светлозелени дребни снопчета. Развиват се през април, преди разлистването. В съцветията има и мъжки, и женски цветове. Такива цветове се наричат двуполови. Семето е дълго, плоско, поставено в продълговато крилце, дълго до 4 cm. Крилцето е леко врязано на върха. Семената узряват през октомври. Засяват се напролет или наесен на дълбочина 3 – 4 cm. Преди посева се поставят да преседят във влажен пясък около 2 месеца. Дърветата започват да дават семена към 40 години.

Ясеновото дърво се отличава с бърз растеж още в млада възраст. Особено добре вирее край влажните долини, върху почви, богати на минерални вещества. Най-напред се развива централният корен, а след това и страничните дълбоки корени, с помощта на които ясенът черпи хранителни вещества от различните слоеве на почвата.

Дървесината на ясена е тежка, здрава, жилава. Високо се цени в мебелното производство. Употребява се за направа на спортни уреди, в корабостроенето и др. Като красиво декоративно дърво се използва в парковете и градините. Кората му се употребява в бояджийството. Листата и семената са храна за добитъка. Цветовете и кората се използват в народната медицина.

Видове 
 Fraxinus angustifolia – Полски ясен
 Fraxinus anomala
 Fraxinus berlandierana
 Fraxinus berlandieriana
 Fraxinus caroliniana
 Fraxinus chinensis
 Fraxinus cuspidata
 Fraxinus dipetala
 Fraxinus excelsior – Планински ясен
 Fraxinus formosana
 Fraxinus gooddingii
 Fraxinus greggii
 Fraxinus latifolia
 Fraxinus longicuspis
 Fraxinus mariesii
 Fraxinus nigra
 Fraxinus ornus – Мъждрян
 Fraxinus pallisiae
 Fraxinus papillosa
 Fraxinus pennsylvanica
 Fraxinus profunda
 Fraxinus quadrangulata
 Fraxinus sieboldiana
 Fraxinus texensis
 Fraxinus uhdei
 Fraxinus velutina

Източници 
,,Албум за растения и животни"(второ и преработено издание)- Николай Боев, Славчо Петров, Павел Кръстев; 1976, издателство ,,Земиздат"

Категории
 
Дървета
Защитени лечебни растения
Акация

Акациите (Acacia) или салкъмите са род храсти и дървета от семейство Бобови Fabaceae, описани за пръв път в Африка от Линей през 1773 година.

Външен вид 

Акацията обикновено расте по слънчеви места. Издръжлива е на ниски и високи температури, понася добре замърсения въздух в градовете. Развива се най-добре върху плодородните почви. Ако почвата е варовита, дървото заболява и се развива лошо. Използва се за укрепване на стръмни откоси.

Акацията расте много бързо. Достига на височина до 25 m, а на възраст до 100 години. С помощта на силно разрасналите си и дълбоки корени тя черпи храна от почвата. Корените на акацията притежават голяма способност да дават издънки, ако стъблото се отсече. Дървесината гние трудно, като на открито издържа до 80 години.

Листа 
Листата са овални и са подредени до 21 на една дръжка, обикновено с нечетен брой. В основата на всяка дръжка има по два бодливи шипа, които предпазват дървото от животните.

Цвят 
Цветовете на акацията са бели и имат приятен аромат.

Плод 

Плодовете, плоски шушулки подобни на тези на фасула, узряват в края на лятото. В тях се съдържат тъмнокафяви семена, до 14 на брой. Цъфтежът на акацията започва след петгодишна възраст.

Симбиоза с мравки 
При видът Acacia drepanolobium, мравките се заселват в раздутите и специални кухи тръни, дълбаят дупки в тях. Когато вятърът духа в дупките, направени от мравките, тръните се превръщат в свирки, които плашат животните.

Акациев мед 
Акацията е ценен медоносен вид. От нея през месеците май-юни пчелите събират нектар от който правят акациев мед. Повече мед се получава от по-стари дървета. Това е така, защото и в по-сухо време развитата и дълбоко достигаща коренова система на акацията достига до по-влажни слоеве на почвата и така се секретират по-големи количества нектар. Растежът на акацията е бърз.

Характерно за акациевия мед е, че не кристализира дълго време – до 2 години. Прозрачен и бледо-зеленикав на цвят е един от първите медове, които се добиват през годината в много региони на страната. Особено много акациеви насаждения има в Северна България и по поречието на р. Дунав. Отделянето на нектара от акациевите дървета не е константно. То зависи от температурата, като оптималната е 24 градуса и наличието на валежи, които измиват нектара. Особено неблагоприятно на цъфтежа на акацията се отразява често наблюдаваното застудяване на времето след първоначално затопляне. В много от районите, където има акация се наблюдават и слани, които повреждат цветовете.

Източници 

 В първоначалния текст е използван материал на Българския Зоопортал

 
Дървета
Отровни и силно действащи лечебни растения
Индоевропейци

Индоевропейци, в немскоезичната историография „индогермани“ (Indogermanen), е сборно наименование за всички исторически и съвременни народи, които говорят един от индоевропейските езици. Смята се, че всички тези народи имат родствен етнически произход.

Праиндоевропейците са се формирали като културна и етническа общност в Предна Азия, най-вероятно в Черноморските райони, около V хилядолетие пр.н.е. Оттогава нататък праиндоевропейските племена започват да се разселват в различни посоки и с времето се обособяват в отделни народи със специфични езици, култура и вярвания.

Антропологията е установила няколко големи вълни на индоевропейско разселване. В Европа първите индоевропейски инвазии се свързват с т.нар. курганни култури и започват от степите на Източна Украйна.

Праиндоевропейците живеели в патриархални племенни общности, с полуномадски начин на живот. Те се изхранвали от скотовъдство. Особено важно за последвалото им развитие било опитомяването на коня и използването му като ездитно животно. Индоевропейските общини били управлявани от племенен вожд, който също така имал и религиозни функции и бил подпомаган от жреческа гилдия. Всяка община била съставена от няколко рода, всеки от които имал свой старейшина начело. Воинската гилдия се състояла от млади неангажирани мъже, без имущество, които често символизирали тотемистични представи и били асоциирани с вълци или кучета.

Индоевропейски езици 

Индоевропейското езиково семейство включва дванадесет езикови групи, някои от които са отмрели, а други са се запазили и развили. В древността и средновековието, индоевропейски езици са били говорени в цяла Европа, в Мала Азия, в Иран, в Северна Индия и в някои райони на Централна Азия. В епохата на колониализма някои от тези езици биват пренесени от Европа по всички континенти. Днес индоевропейски езици говорят над три милиарда души по целия свят.

Индоевропейските езици (и народи) условно се разделят на два големи дяла – източни (сатем) и западни (кентум). Разликата между двете групи е в произношението на веларните звуци, като едните произнасят „с“, а другите – „к“. Към „сатем“ езиците спадат балтийските, славянските, иранските, индийските и арменски, а „кентум“ езици са германските, келтските, италийските и гръцки. Смята се, обаче, че анатолийските езици, тохарските езици и албанският не спадат към никоя от тези две групи.

Вижте също 
 Индоевропейски праезик
 Арийци
 Бели южноафриканци
 Бели бразилци
 Бели мексиканци
 Бели аржентинци

Външни препратки
Върба

Върбите (Salix) са род дървовидни или храстовидни растения, предпочитащи влажни местности.

Цветовете ѝ, които приличат на цилиндърчета, се появяват заедно с листата и привличат рано пчелите, осите и другите насекоми. Те са събрани в реси. Издават приятна миризма и имат сладък сок. Мъжките цветове са жълтеникави, а женските – зелени. Те не се намират на едно и също дърво, а на различни. Такива растения се наричат двудомни. Опрашването се извършва от вятъра. Семената на върбата са малки и снабдени с копринени власинки. Узряват през май – юни. Плодът прилича на малка кутийка, която е приседнала (без дръжка). Отначало семената са скрити в кутийката, но когато узреят, тя се разпуква и те се развяват от вятъра. Щом паднат на влажно място, поникват.

Върбата расте край реките, заблатените места, потоците. Среща се и по планините. На височина достига до 30 m, а в диаметър до 1,5 m. Листата ѝ са силно продълговати и запилени по краищата. Сребристовлакнести са и с дълга дръжка. Има голям централен корен и силно развити гъсти странични корени. Те се заплитат в почвата и не позволяват на буйните води на реките да ронят бреговете. При отсичането на върба на нейно място израстват много нови фиданки. Лесно се размножава и с пръчки (резници), които се забиват в земята. Расте бързо. Живее до 100 години и е разпространена до 1600 m над. в. Когато застарее в дънера се образуват хралупи, тъй като изгнива отвътре. Там намират убежище различни птици и други диви животни.

Дървесината на върбата гние лесно, мека е, но се използва за мебели, при леки постройки и др. От младите върбови клонки се получава вещество, наречено салицил, от което се произвежда аспирин.

В България се срещат над 15 вида върби: бяла върба (Salix alba), плачеща върба (Salix babylonica), ракита (Salix viminalis), крехка върба (Salix fragilis), сива върба (Salix cinerea), мрежестолистна върба (Salix reticulata), тревиста върба (Salix herbacea) и други.

Списък от видове

Източници 

 
Дървета
Топола

Тополите (Populus) са род бързорастящи влаголюбиви дървета със сравнително мека дървесина. Листата им са овални. Те са назъбени по краищата и имат заострени връхчета. Държат се за клонките на дълга, сплескана дръжка. На височина дърветата достигат около 25 m и са с широко разперена корона.

Размножаване 
Цъфтят през май заедно с разлистването. Мъжките реси са като цилиндърчета, дълги до 9 cm и са по-дебели от женските. Всеки мъжки цвят има пурпурночервени прашници. След опрашването се появява жълтообагрен завръз. Семето е обвито със снежнобели власинки, които му помагат да се разнася надалеч от вятъра. А в разсадниците семената се засяват по повърхността на лехите заедно с ресите, и то веднага след събирането им, като се покриват със слама или клонки. Младата фиданка расте много бързо. Тополата се размножава и чрез отрязани пръчки (резници).

Биология 
Тополите обичат песъчливите и каменисти почви.

Коренът на тополата се развива плитко под повърхността на земята.

Разпространение 
Тополите се срещат в умерените региони на северното полукълбо, от субтропичните райони на Китай, откъдето произхождат, до бореалните зони. В Северна Америка са разпространени на юг до Мексико. В Африка се срещат в източните части на континента.

В България са разпространени в ниските и топли части на страната, близо до реки.

Приложение 
Дървесината ѝ е мека и намира широко приложение в строителството, за направа на щайги, сандъци, клечки за кибрит, целулоза. Листата се използват за фураж на добитъка. От младите пъпки приготвят масла за парфюмерията. Тополите осигуряват богата паша за пчелите. Като дърво за украса на парковете и за укрепване на бреговете край реките, тополата намира широко приложение. С кората и клонките боядисват вълната в тъмнокафяв цвят. Пъпките и листата се използват в народната медицина. От дървесината приготовляват медицински въглен.

Видове 
Тополите, които се срещат в България, могат да се класифицират по няколко признака, според:

- наименованието си :

 бяла топола (Populus alba), 
 черна топола (Populus nigra), 
 сива топола (Populus canescens) и 
 трепетлика (Populus tremula).

- размер на листата: 

 едролистна  20-22, см лист, 
 средно листна - 6 до 12 см, 
 дребнолистна - 4-6 см,

, като при дребно листната , броят на листата в клон е по-голям, в сравнение с едролистната.

- стъблото биват:

 права топола, която расте по височина до 30,метра, а клоните ѝ са прибрани към стъблото и се разпространява основно по изкуствен начин, чрез разсаждане, като преградна стена към оранжерии (за зеленчуци) от силни ветрове.
 обикновена (Канадска) топола. е със стъбло, разклоняващо се в много посоки и също достига височина 15 - 25, метра. Разсажда се основно за добив на дървен материал, а също и за преградна стена от ветрове, покрай пътища и реки.

Източници 

 
Дървета
Рожаници

Рожаниците, известни и като роженици, рожденици или родзеници, са древнославянски демони или богини на съзиданието, рождението и плодородието. При словенците рожаниците са известни като „ройеници“, „сойеници“ (rojenice, sojenice), а при хърватите - като „роженици“, „судйеници“ (rodjenice, sudjenice). В българския фолклор на рожаниците отговарят трите орисници, при чехите – „судички“, а при сърбите – „суденици“.

В почти всички средновековни сведения, рожаниците се споменават заедно с бог Род, което е показателно за огромното им значение в славянската религия. Източните славяни са принасяли като жертвоприношение на рожаниците специални храни и медовина.

Вижте също 
 Наречници
 Род
 Славянски митични същества и духове
 Славянски божества
 Славянска религия
 Българска митология
 Езичество

Бележки

Източници 
 Тази статия се основава на материал от Вечния Славянски Огън , използван с разрешение от Огнеслав.

Славянски богини
Чернобог

Чернобог (още Чърнбог, Czarnobóg, Czernobuh) e бог, който според християнския мисионер Хелмолд (12 век) е почитан от славянските племена венди и полаби в днешна Източна Германия. Той е бог на мрака, господар на злото и смъртта, причинител на страдания, болка и скръб. Чернобог властва над мъртвите в Долната земя и е противоположност на светлия Белобог.

Чернобог е представян като жесток воин с ужасяваща външност. Винаги носи черна броня, а в ръка – магическо копие, готово за удар. Където удари, сее страх и мъка. По следите му се влачат всевъзможни зли сили. Вечно се бори с пресветлия Белобог – бог на доброто, приносител на светлината, радостта и щастието.

За да умилостивят Чернобог, славяните му жертват коне и хора, защото вярват, че всяко зло е в негова власт. Според средновековния хронист Хелмолд, балтийските славяни имали обичай да пият от обща ритуална чаша пред идола на Чернобог и преди да отпие, всеки изричал проклятие. Това било част от култа към Чернобог.

Чернобог е отъждествяван с Черноглав от „Книтлингасага“. Той е споменат в „Chronicon Slavorum“ и „Миснейската летопис“.

Вижте също 
 Белобог 
 Славянски божества
 Славянска религия
 Славянски митични същества и духове 
 Българска митология 
 Езичество

Славянски богове
Полабски славяни
Стрибог

Стрибог (още Стриба бога, Стрибо) е предполагаемо божество, споменато в няколко източнославянски текста от 12 век. Смята се, че той е бог на въздуха, времето, климата; господар на ветровете. Стрибог е и пазител на клетвата, носител на възмездието, което достига всекиго, така както ветровете достигат навсякъде.

Стрибог е представян като зрял мъж, надуващ боен рог, с който призовава ветровете. По тази му характеристика го сравняват с пълководец, т.е. с княз, поради което славянските владетели особено го почитат като покровител на върховната княжеска власт. Неслучайно Стрибог присъства и във „върховния пантеон“, установен около 980 г. от руския княз Владимир I, заедно с боговете Перун, Хърс, Даждбог, Симаргал и богиня Мокош: „… и постави кумир на хлъме въне двора теремного Перуна дерявеньна, а глава ему сьребрена, а ус злат, и Хърса бога, и Даждбу бога, Стриба бога, и Семаргла, и Мокош“.

В древноруската поема „Слово за похода на Игор“ се казва: „Се ветри, Стрибожьи внуци, веют с моря стрелами на храбрыя плъкы Игоревы“. Също е споменат в руската хроника „Слово Иоанна Златоуста (како первое погани веровали в идолы и требы им клали)“.

Съпруга на Стрибог била богинята на ветровете Немиза, а синът му се наричал Провей (Догожд, рус. Догода, Погода) – крилатият млад бог на западния есенен вятър.

Вижте също 
 Славянски божества
 Славянска религия

Източници 
 Тази статия се основава на материал от Вечния Славянски Огън , използван с разрешение от Огнеслав. 

Славянски богове
Радегаст

Радегаст (Радогост, Редигаст, Редегаст, Редгост) е божество, почитано от западните славянски племена. Споменава се за пръв път в хрониката на Адам Бременски, където се описва култовия център на славяните в Ретра. В нея той отбелязва, че върховно божество в това светилище е Редигаст (Redigast), изключително почитан от ратарите (redarii). По-късно летописецът Хелмолд също споменава това божество, отбелязвайки известното му прорицалище и съобщава, че Радегаст е бог и на ободритите.

Предполага се, че Радегаст е слънчево божество с воински функции. Ободритите го изобразяват с щит на гърдите, на който е изобразена бича глава; в ръката си държи секира, а на главата му има птица.

Около 50 години преди Адам Бременски, светилището в Ретра е посетено от Титмар Мерзебургски, който го описва (наричайки града Ридегост, Riedegost) и отбелязва, че главното божество в него е Сварожич. Това дава основание на някои изследователи да се съмняват в съществуването на божество с името Радегаст. Някои от тях приемат, че Радегаст е епитет на Сварожич (от етимологията „rad“ – „мил“ и „gostъ“ – „гост“, т.е. Слънцето (Сварог, Сварожич) като желан гост). Според други, Адам Бременски произволно пренася географското название Riedegost върху Сварожич, като има предположения, че географското название Riedegost би могло да се възстанови като Redny („мокър, влажен“) gozd („гора, лес“), тъй като светилището се намира на брега на езеро в свещена девствена гора. Съществуват и хипотези, че първоначално това божество се нарича Сварожич, като по-късно приема името на обожествения герой Радагост (Радагайс).

Вижте също 
 Сварог 
 Сварожич
 Славянски божества
 Славянска религия

Източници 

Славянски богове
Полабски славяни
Славянски народи

Славянски народи са етнолингвистична общност от модерни народи, които говорят на един от славянските езици и притежават в различна степен сходен генетичен произход и сходни етно-културни, антропологически, етнографски и фолклорни характеристики. Понятието е исторически тясно свързано с понятието славяни.

Съществуват следните славянски народи:

 Източни славянски народи:
 руснаци
 липованци
 украинци
 русини
 лемко
 бойко
 хуцули
 беларуси
 полешуци (преходна група – между украинци и беларуси)

 Западни славянски народи:
 поляци
 мазурци
 силезци
 вармяки
 поморяни (померански славяни)
 кашуби
 словинци
 коцевяци
 боровяци
 чехи
 моравци
 словаци
 лужичани (сорби, лужишки сърби)

 Южни славянски народи:
 Източна група
 българи
 горани
 македонци
 Западна група
 бошняци
 хървати
 сърби
 черногорци
 словенци

Източници

Вижте също 
 Славяни
 Славянски езици
Полски език

Полският език (самоназвание: język polski или polszczyzna) е западнославянски език, говорен най-вече от поляци в Полша. Принадлежи към лехитската подгрупа на западнославянските езици. Полският е официален език в Полша, но е използван по цял свят от полски малцинства в други държави. Един от официалните езици на Европейския съюз. Полският език използва латинската азбука, която съдържа 9 допълнителни букви (ą, ć, ę, ł, ń, ó, ś, ź, ż). Полският е тясно свързан с кашубския, силезийския, горнолужишкия, долнолужишкия, чешкия и словашкия език.

Въпреки че австрийската, немската и руската администрации упражняват огромен натиск върху полската нация през XIX в. и началото на XX в. след Разделянията на Полша, което води до опити за потискане на полския език, богата литература се развива през вековете и езикът понастоящем има най-голям брой говорещи от западнославянската група. Той е вторият най-говорим славянски език след руския, следван от украинския език.

История 
В миналото полският е бил много разпространен език в Централна и Източна Европа. Днес той е роден език на 38,5 млн. поляци в Полша и втори език на немалка част от населението, обитаващо западните части на Беларус, Литва и Украйна. Поради значителната емиграция на поляци през различни периоди от време мнозина от тях днес населяват Австралия, Канада, Великобритания и САЩ. Поради това се счита, че общият брой на говорещите полски достига до 45 млн. души.

Полският език е повлиян от няколко езика – най-много от латинския, чешкия, френския, италианския, старобеларуския, руския, а в последно време – и от английския, особено от елементи на американския английски. В Горна Силезия регионалните диалекти са повлияни от немски елементи.

Много думи са заети от немския език в резултат на съседството и взаимните влияния между двете страни още от Средновековието. Примери са шляхта (szlachta, от немски Geschlecht, „дворянство“), ратуш (от немски Rathaus, „сграда на общинската управа“) и т.н. Други думи показват чешки произход, като ханба (hańba) и брама (brama).

След Втората световна война, в резултат от масовото обучение и миграция, стандартният полски става по-хомогенен, макар че регионалните диалекти остават. В западните и северните територии, населявани от поляци, изселени от териториите, анексирани от Съветския съюз, по-старото поколение продължава да говори език, характерен за предишните източни провинции.

Азбука 

Полската азбука се състои от 32 букви:

Буквите Ą, Ę, Ń и Y не се употребяват в началото на думите. Q, V и X се използват за думи с чуждестранен произход, които не са полонизирани.

Фонология 

Особено за полския е наличието на две носови гласни, както и противопоставянето сред проходните и преградно-походните съгласни на палатални и ретрофлексни.

Граматика

Спрежение на глагола być (съм)

В сегашно време

В минало време

В бъдещо време

Вижте също 
 Полска азбука
 Кашубски език

Външни препратки 

 SLAVIC LANGUAGES AND POLISH 
 Polish 101 Learn Polish online (Английски)
 Полският език на Ethnologue

Източници
Шведски език

Швѐдският езѝк () е северногермански език, говорен от около 10 млн. души основно в Швеция и отчасти във Финландия, особено по брега и на Оландските острови . Силно взаимо разбираем e с норвежки и датски. Заедно с други нордически германски езици, шведският произхожда от старонорвежки, общият език на германските племена, живеещи в Скандинавия през ерата на Викингите. Понастоящем това е най-разпространеният северногермански език по брой на говорещите.

Книжовният шведски, който е използван от повечето шведи, е националният език на Швеция, който е еволюирал от централните шведски диалекти през ХІХ век и е установен като официален през началото на ХХ век. Макар различните регионални диалекти, произхождащи от по-стари диалектни говори, все още да се използват, говорният и писмен език са унифицирани и стандартизирани. Някои диалекти се различават съществено от книжовния език в граматиката и речника, и невинаги са взаиморазбираеми с книжовния шведски език.

Най-старите рунически надписи на шведски език датират от края на III век на остров Готланд.

Класификация 
Шведският е индоевропейски език, принадлежащ към северногерманските езици, които са разклонение на германските езици.

Писмена система 
Шведската азбука съдържа 29 букви, от които 26 букви от основната ISO-базираната латинска азбука, плюс три допълнителни букви Å/å, Ä/ä и Ö/ö, които са конструирани през ХVІ век.

Литература 
Сред най-известните писатели, творили на шведски език са Аугуст Стриндберг, Астрид Линдгрен, Пер Улув Енквист и носителите на Нобелова награда за литература: Селма Лагерльоф, Вернер фон Хейденстам, Ерик Аксел Карлфелт, Пер Лагерквист, Ейвинд Юнсон, Хари Мартинсон.

Вижте също 
 Официални езици на Европейския съюз
 Поименен списък на официалните езици на Европейския съюз
 Европейски ден на езиците

Източници

Външни препратки 
 
  Шведският език на Ethnologue
  Английско-шведски речник
Република Горна Волта

Република Горна Волта () е френска колония и независима държава в Африка, преименувана на Буркина Фасо на 4 август 1984 г.

Името показва, че държавата се намира в горната част на река Волта. Тази река се разделя на 3 части, наречени Черна Волта, Бяла Волта и Червена Волта. Цветовете на националния флаг на страната съответстват на тези 3 части.

На 4 август 1984 година страната е преименувана на Буркина Фасо от Томас Санкара.

История на Буркина Фасо
Тракийски конник

Тракийският конник е тракийско божество, и/или герой, най-често наричано само Херос. Почитан е в множество тракийски светилища от римската епоха (1 – 3 в. сл. Хр.). Представян е в ловни сцени, или просто в движение. В по-сложните сцени конникът може да се движи към олтар, до който има дърво с увиваща се в клоните му змия. До олтара понякога е изобразена жена (жени) и/или жертвени животни. Понякога конникът е съпътстван от куче или помощник.

Образът на конника се среща върху различни артефакти в предримската епоха, но не по-рано от елинистичния период. Образът на царя-конник (или бог-конник) украсява апликации за конска амуниция (Летнишкото съкровище, Луковитското съкровище), съдове, пръстени. Повечето от тези предмети са от скъпоценни метали и се свързват с царската идеология или тракийските култове (мистерии).

Иконографията на образа претърпява развитие и преживява в християнското изкуство, в което като конници-воини се изобразяват светците Георги, Димитър и Мина. В наши дни в православния свят особено популярни са изображенията на св. Георги Победоносец и Свети Димитър.

Изображение на конник-воин е изсечено в скалите на Мадарското плато, близо до днешното село Мадара в България. Този скален релеф се намира на около 23 метра височина от основата на скалите и представлява конник, пронизващ с копие лъв, следван от куче. Около конника има запазени прабългарски надписи на гръцки език.

Някои изследователи свързват Мадарския конник с тракийската изобразителна традиция. Други смятат прабългарския му произход за безспорен, понеже има изобразено стреме.

Бележки

Вижте също 
 Тракийско изкуство

Външни препратки 
 За тракийския конник, Св. Георги и Мадарския конник 

Тракийски божества
Дакийски език

Дакийският език е бил индоевропейски език, говорен от древните даки — племена, родствени на тракийските.

Макар че почти няма писмени паметници на дакийски, можем да научим нещо за него от топонимиката, от имената на дакийски царе, от запазения (в румънски) субстрат и от сравнение със сродни езици.

Принципно се счита, че дакийският език е родствен на тракийския, като някои учени го определят просто като северен тракийски диалект.

Маргинално твърдение (поддържано от румънски езиковеди) предполага, че дакийският е бил сходен с латинския, с което се обяснява и бързата романизация на даките, след завземането на земите им от Рим.

Съвременният румънски език съдържа близо 200 думи с неясен произход (като brânză (брънзъ) — сирене, veveriţă (веверицъ) — катерица ---Веверица е „катерица“ на новогръцки и сръбски---- и др.), някои от които притежават сходни съответствия в албанския. В тази връзка понякога се предполага и родство на дакийския с илирийския език.

Вижте също 
 Дакия
 Дакийска култура

Мъртви езици
Дакия
Палеобалкански езици
Фригийски език

Фригийският език е изчезнал индоевропейски език, говорен от фригийците – древен народ, съставен от тракийски племена, мигрирали от Тракия – поречието на река Струма в Анатолия около 1200 г. пр.н.е.

Смята се, че фригийският е близък до тракийския и вероятно до арменския.

Фригийският е познат от две групи надписи – старофригийски от около 800 – 600 г. пр.н.е., изписани с фригийска азбука, и новофригийски, от началото на новата ера, изписани с гръцки букви и често двуезични с паралелен текст на старогръцки език. Освен това отделни фригийски думи се цитират с превод от античните автори. След 6 век фригийският език отмира.

От възстановената му структура изглежда, че фригийският е бил типичен индоевропейски език. Съществителните са били изменяни по падежи (поне четири), по родове (три) и по число, а глаголите се спрягали според време, залог, наклонение, лице и число. Ала нито една оригинална дума не е запазена във всичките ѝ форми.

Няколко фригийски думи:
 βαλήν (balen) – „цар“
 βέδυ (wedy) – „вода“
 βρατερε (bratere) – „брат“
 γέλαFος (gelawos) – „зълва“
 γλούρεος (glureos) – „златен“
 ζέλκια (zelkia) – „зеленчуци“
 ζεμελος (zemelos) – „земен“
 κίμερος (kimeros) – „разум“
 ματαρ (matar) – „майка“
 σι (si) – „този“ (= старобълг. сь, сии)

Бележки 

Мъртви езици
Палеобалкански езици
Фригия
БНТ 1

БНТ 1 е първата национална обществена телевизионна програма в България. Излъчва актуални предавания, свързани с обществеността, филми, сериали, български и чужди продукции, спортни събития от Лига Европа, Зимни спортове, Световно първенство по футбол.

История 
Първото официално предаване на Българската телевизия е осъществено на 7 ноември 1959 г. Това е прякото излъчване на 7-ноемврийската комунистическа манифестация от площад „9 септември“ (днес „Александър Батенберг“). Официалното откриване на телевизията в България е на 26 декември 1959 г. в София. От 1964 г. към Министерството на културата е създадена Главна дирекция „Българска телевизия и радио“. През 1971 г. радиото и телевизията в България са обособени в Комитет за телевизия и радио, част от структурата на изпълнителната власт. От 1977 г. Българската телевизия и Българското радио придобиват статут на самостоятелни юридически лица към Комитета за наука, изкуство и култура. През 1986 г. двете медии отново са обединени в Комитет за телевизия и радио към Министерския съвет. На 6 март 1990 г. Деветото обикновено народно събрание приема решение за временния статут на Българската телевизия и Българското радио, съгласно което двете организации се обособяват като самостоятелни институции. От 1 юни 1992 г. телевизията придобива наименованието Българска Национална Телевизия, Първа програма се казва „Канал 1“, а Втора програма – „Ефир 2“. „Ефир 2“ излъчва до 31 май 2000 г., а от 2 май 1999 г. БНТ излъчва сателитната програма за българите в чужбина „ТВ България“. От лятото на 2005 г. Канал 1 се излъчва експериментално в цифров формат DVB-T в ефира на София на 64. канал в дециметровия обхват. От 1 юни 2016 година програмата на канала започва официално излъчване в HD формат на картината.

Програма 
Програмата на БНТ 1 се излъчва в страната чрез 20 основни предавателя и над 700 ретранслаторни станции, предимно в метровия телевизионен обхват. Програмата се излъчва от всички кабелни телевизионни мрежи в България, а също се предава и чрез сателит на територията на Европа, много от предаванията могат да се гледат и в уеб сайта на телевизията. Програмата се предава и свободно в Интернет. От 2011 г. БНТ си връща загубените през 2008 г. права за излъчване на Първенството на България по футбол, заедно с ТВ7 от БТВ Екшън. Каналът предава и други спортни събития като Лига Европа, Евро 2012, Световно първенство по футбол, Евро 2016, Олимпийски игри и други. От април 2013 година БНТ1 се излъчва предимно във формат на картината 16:9, а от 19 май 2016 г. минава към HD излъчване.

Логотипи

Източници 

Телевизионни канали в България
Телевизионни канали на български език
Българска национална телевизия
Основани в България през 1959 година
Национално знаме на Обединеното кралство

Юниън Джак () е традиционното име на националното знаме на Великобритания, което официално се нарича Юниън Флаг (Union Flag, Знаме на Съюза).

Произход 
Първият Юниън Джак възниква през 1606 г. след обединението на Шотландия и Англия от 1603 г.
Представлява наслагване на знамето на Англия (червен кръст на бял фон, т.нар. Кръст на Св. Георги) и шотландското знаме – бял Андреевски кръст на син фон.
През 1801 г., с Обединението и политическата интеграция на Ирландия, тогавашното Ирландско знаме (червен Андреевски кръст на бял фон – т.нар. кръст на Св. Патрик) става част от Юниън Джак. През 1809 г. Юниън Джак е утвърден от великобританския парламент за британско национално знаме.

Дизайн 
В законодателството на Великобритания няма официално приет закон, който да определя цветовете и формата на знамето. На 5 февруари 2008 г. представител на Консервативната партия представя законопроект за „знамето на Съюза“ в Камарата на общините, който цели да формализира статута на Юниън Джак като знаме на Великобритания и да премахне законовите пречки при използването му. Законопроектът не минава на второ четене до края на сесията и не е приет. . Според това предложение цветовете се определят по следния начин:

Модификации 
Кралската флота (Royal Navy) използва до реформирането си през 1864 3 модификации на Юниън Джак:

Колонии 
От 1865 г. на английските колонии и на зависимите от Великобритания презокеански области е разрешено да ползват „Синята модификация“ на знамето, като допълнение към собствените си знамена. Това е разрешено дори и на частни лица. Примери:

В отделни случаи, „Червената модификация“ е станала част от националното знаме:

Други държави 
Много бивши британски колонии имат в националното си знаме (обикновено горе, вляво, до дръжката на знамето) британското знаме. Някои от тях ползват червената модификация за търговски флаг, а бялата – за военноморски флаг.

Вижте също 
 Герб на Великобритания
 Национално знаме на Англия
 Национално знаме на Шотландия
 Национално знаме на Северна Ирландия

Източници 

Обединено кралство
Национални символи на Обединеното кралство
Полов диморфизъм

Половият диморфизъм е системната разлика във формата между индивидите от различен пол на един и същи вид.

При някои видове, например много бозайници, мъжкият индивид е по-едър от женския. При други (като паяците) женската е по-голяма. Някои други полови особености са цветът (при много птици), размерът или наличието на части от тялото, използвани при сблъсъци (рога, бивни); големината на очите (напр. при пчелите); наличието на жила (при различни видове пчели); различни прагове за определени типове поведение (агресия, грижи за малките и т.н.).

Краен пример за полов диморфизъм при птиците е папагалът еклектус – мъжкият е почти изцяло зелен с оранжева човка, а женската е аленочервена с черна човка. Някои от примерите за полов диморфизъм са толкова значителни, че мъжките и женските индивиди от един вид първоначално са смятани за различни видове.

Бележки

Вижте също 
 Вторичен полов белег

диморфизъм
Зоотомия
Скален манастир

Скалните манастири са манастири, изкопани в труднодостъпни скали.

Предпочитани са от аскети, избрали по-суров начин на живот и по-голямо уединение, които спомагат за молитвеното настроение, мисловната и душевна чистота, които те търсят като път към постоянното богообщение – целта на живота, който те водят. По този начин аскетите също скриват от очите на хората добродетелите, които са постигнали в резултат от аскетизма, но не за да лишат хората от добър пример, а за да не се възгордеят и така да обезсмислят положения труд в служба на Бога.

Скални манастири в България 
 Аладжа манастир
 Алботински скален манастир
 Басарбовски манастир
 Ивановски скални църкви
 Крепчански скални манастири
 Скални манастири до гр. Тервел, обл. Добрич
 Скален манастир „Асар евлери“ до с. Балик
 Скален манастир „Гяур евлери“ до с. Балик
 Скална обител „Тарапаната“ до с. Балик
 Скален скит „Вълчанова стая“ до с. Брестница
 Скални манастири по Шуменското плато
 Осмарски манастири
 Троицки манастири
 Хан-Крумски манастир
 Дивдядовски манастир
 Скални манастири около Провадия:
 Скален манастир „Саръ кая“
 Скален манастир „Чукара“
 Скален манастир „Шашкъните“
 Скален манастир „Тъпаните“
 Рояшки скални манастири „Дженевиз канара“ край село Рояк
 Скален манастир „Кара пещера“ край село Манастир
 Скални манастири край село Петров дол:
 Скален манастир „Свети Георги“
 Скален манастир „Голямата канара“ (Седемте одаи)
 Скален манастир „Градище“
 Скални манастири край Невша
 Скален манастир „Св. Стефан“ – гр. Никопол
 Крушунски скален манастир

Скални манастири по света 
 Метеора – Тесалия, Гърция;
 Скален манастир Света Троица (на италиански „Il Santuario della SS. Trinita“) – Валепиетра, Италия;
 Киевско-Печорска лавра – Киев, Украйна;
 Паро Такцанг – Паро, Бутан.

Източници
Неопаганизъм

Неопаганизъм (, „жител“, „гражданин“; на български новоезичество) е общ термин използван с разнородно приложение за различни западни духовни или религиозни вярвания и практики на природните или политеистични религии в противовес на авраамическите.

В български думата е взета от латински. Латинското paganismus означава набор от местни обичаи и вярвания, обреди, почитащи локални божества. През Средновековието, вследствие на християнската проповед, думата е добила негативно значение и се е възприемала като синоним на вещерство, на магьосничество, на нещо зло.

На български, за разлика от традиционното понятие езичество, терминът паганизъм по-често се свързва със съвременни религиозни и гностични движения, изкуствено създадени на основата на реконструкции на древни езически религии. Тези движения често биват наричани и нео-паганизъм, т.е. нов паганизъм, за да се подчертае неавтентичният им характер и разликата с оригиналния паганизъм. Такова разграничение на български не съществува и двата термина са взаимозаменяеми.

Характеристика 
Съвременният паганизъм използва древни езически представи, за да изгради една съвсем нова и съвременна идеология. Нуждата от тази идеология се появява през 60-те и 70-те години на 20 век, заедно с развитието на хипи движението. Паганизмът цели да даде отговор на проблемите на модерното общество и на модерния човек вътре в него. С помощта на старите религии, той обяснява равенството и свободата на човека и неговото място в околния свят. Паганизмът въздига в основен принцип Природата и обявява за върховен Природния закон.

Особено внимание се отделя на богините и тяхната роля във Вселената. Често за върховно божество се определя Богинята, която има три хипостаса — девица, майка и старица. Богинята-майка е символ на Земята и нейната сила. Всяко действие във вреда на Земята е обида към Богинята и е заплаха за хората.

Видове 

Паганизмът е амалгама от множество различни и независими религиозни течения и групи. Всяка от тях се характеризира с почит към различни божества и придържане към различна древна езическа традиция. Всяко отделно течение се нарича Път (англ. Path), например Нордически Път, Славянски Път, Келтски Път и др. Най-разпространени са Пътят на мъдростта и Уикка, които са синтетични идеологии и често се преливат. Първото учение е сбор от реконструирани друидски и скандинавски вярвания и идеи, осмислени от съвременна окултна гледна точка. Второто съчетава подобни вярвания, но счита че техни пазители са били т.нар. вещици. В Уикка участват предимно жени, организирани в ковъни. На езически празници те се събират и честват старите богове и силата на природата.

Вижте също 
 Езичество
 Славянска религия
 Родоверие, славянски паганизъм
 Асатру, нордически паганизъм
 Друидизъм, келтски паганизъм
 Религио романа, древноримски паганизъм
 Ромува, балтийски паганизъм

Литература 
 Вивиан Краули, „Принципи на паганизма“ (превод), София, 2000
 Марион Уейнстейн, „Блага магия“ (превод), София, 1994
 Дирийн Валиенте, „Вещици от бъдещето“ (превод), София, 1998
 Филип Кар-Гом, „Друидски мистерии“ (превод), София, 2002

Външни препратки 
 Българският нео-паганизъм (Петър Марчев)

Езичество
Списък на официалните езици по страна

Списъкът включва официалните и национални езици на независимите държави и зависимите територии, подредени по страна. Официалните езици на отделни части от страните не са включени.

 __БЕЗСЪДЪРЖАНИЕ__

А

Б

В

Г

Д

Е

З

И

Й

К

Л

М

Н

О

П

Р

С

Т

У

Ф

Х

Ц

Ч

Ш

Ю

Я 

Списъци на страни
Списък на страните по официален език

Списъкът включва независими държави и зависими територии, подредени по официален език. Официалните езици на отделни части от страните не са включени.

 __БЕЗСЪДЪРЖАНИЕ__

А

Б

В

Г

Д

Е

З

И

К

Л

М

Н

П

Р

С

Т

У

Ф

Х

Ч

Ш

Я

Бележки 
 В САЩ английският език е национален и най-разпространен език, но не е официален на федерално ниво. Някои отделни щати в САЩ са декларирали официални езици. Английският език е деклариран като официален в 27 щата.

Вижте също 
 Списък на официалните езици по страна

Списъци на страни
Електрически заряд

Електрически заряд (или количество електричество) е физическа характеристика на материята, водеща до поява на сила, когато се намира в близост до друга електрически заредена материя. Електрическият заряд може да бъде положителен или отрицателен. Обекти с еднакъв заряд са подложени на отблъскваща ги един от друг сила, а такива с различен заряд – на привличаща. Електрическият заряд създава електромагнитно поле.

Още древногръцкият философ Талес (640 – 546 г. пр.н.е.) описва как къс от кехлибар след натриване придобива свойството да привлича леки предмети – сламки или перушинки. Терминът електричество произхожда от гръцката дума „електрон“, която означава кехлибар.

Електричният заряд е фундаментална физична величина, която характеризира вътрешно присъщо свойство на електроните, протоните и други микрочастици. Единицата за електричен заряд се нарича кулон и се означава с С. Съществуват два вида електрични заряди, които условно са наречени положителни и отрицателни. Едноименните заряди се отблъскват, а разноименните се привличат.

В началото на 20 век американските физици Миликан и Флетчър провеждат т.нар. експеримент на маслените капки и установяват, че електричният заряд има дискретен характер. По-точно – той се отдава и приема като множество малки, еднакви по количество порции, наречени елементарен заряд. Елементарният електричен заряд е

е = 1,602.10-19 С.

Носители на елементарен отрицателен заряд -е са електроните, а протоните – на елементарен положителен заряд +е. Зарядът на макроскопичните тела е алгебричната сума от зарядите на съдържащите се в тях протони (в атомните ядра) и електрони (в електронните обвивки на атомите). Тъй като този брой е еднакъв, при нормални условия повечето тела са електронеутрални. Експериментално е установено, че в природата съществува закон за запазване на електричния заряд, който може да се формулира така:

Пълният заряд (алгебричната сума от положителните и отрицателните заряди) в електрически изолирана система не се изменя, независимо от това какви процеси се извършват вътре в системата.

Това е основен физичен закон за запазване, който е в сила както при наелектризирането на макроскопичните тела, така и в света на микрочастиците.

Вижте също 
 Електрически разряд

Физични величини
Електричество