alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Жан-Франсоа Шамполион

Жан Франсоа Шамполион () (1790 – 1832) е френски историк – ориенталист и лингвист, основател на египтологията и професор по египтология в Парижкия университет. Той първи успява да разшифрова системата на египетските йероглифи, използвайки открития в Египет Розетски камък с надписи на три езика.

Биография 
Жан Франсоа Шамполион е роден в южното френско градче Фижак в провинцията Дофине. Смятан е за дете-чудо. Едва петгодишен, без помощта на възрастните се научава да чете и пише, като сравнява научените наизуст молитви с текстовете в молитвеника на майка си. На 6 години знае няколко езика. На единадесет чете от Библията в староеврейския ѝ оригинал, на тринадесет започва да се занимава с арабски език. Петнадесетгодишен той изучава гръцки, латински, арабски, сирийски, арамейски и коптски език. Интересът му към древната история се развива под влияние на неговия брат – археолога Жак-Жозеф Шамполион-Фижак, който от своя страна е повлиян от египетската кампания на Наполеон Бонапарт през 1798 – 1801 г. Седемнадесетгодишен Жан-Франсоа става член на Академията на науките в Гренобъл. Вместо встъпителен реферат прочита започнатия от него труд „Египет през царуването на фараоните“. Учи в Парижкото училище за живи езици и в Колеж дьо Франс.

През 1809 г. се завръща в Гренобъл като професор по история. След връщането на Наполеон от остров Елба, неговият брат е назначен за секретар на императора. Наполеон се среща с двамата братя и живо се интересува от изследванията на Жан-Франсоа относно Древния Изток. След падането на Наполеон той загубва професорското си място и се преселва в Париж. През 1822 г. след петнадесетгодишна работа върху триезичния надпис на „Розетския камък“ Шамполион предлага принципите за дешифриране на йероглифното писмо на древните египтяни и определя последователността в развитието на египетската писменост – йероглифна, йератична, демотична.

През 1826 г. му е поръчано да организира първия музей, специализиран по Древния Египет.

През 1829 – 1830 г. заедно с италианския лингвист Иполита Роселини води археологическа експедиция в Египет и Нубия. В този период събира и копира огромно количество текстове, изображения и паметници, публикувани след смъртта му в изданието „Паметници на Египет и Нубия“. От 1831 г. ръководи катедра по египтология в Колеж дьо Франс. Шамполион съставя първата граматика и речник на египетския език. Той е член на Френската академия от 1830 г., почетен член на Петербургската академия на науките от 1827 г. и член на Академията на надписите от 1830 г.

През време на експедицията в Египет крехкото здраве на Шамполион окончателно рухва и той умира на 41 години в Париж. Погребан е в Пер-Лашез. Така и не успява да систематизира резултатите от експедицията, които са издадени след смъртта му в четири тома под заглавието „Monuments de l'Egypte et de la Nubie“ (1835 – 1845) и два тома „Notices descriptives conformes aux manuscrits autographes rédigés sur les lieux par Champollion le jeune“ (1844).

Източници 

Египтолози
Френски историци
Френски езиковеди
Личности (Гренобъл)
Арабисти
Родени във Фижак
Починали в Париж
Погребани на Пер Лашез
Ким

Кимът (Carum carvi) е растение от семейството на моркова и магданоза – Сенникови (Apiaceae). Произхожда от Евразия и Северна Африка. Култивирано е било в Египет още 1500 г. пр.н.е.

Използва се като подправка предимно в хлебни произведения и напитки. В Чехия има вид хляб (кимовий) в който се слага тази подправка. Има остър аромат, подобен на този на анасона. Семената обикновено се използват цели.

Имат остър анасонов аромат и вкус. Ароматът е от етеричните масла – основно от карвон и лимонен.

Използва се и като подправка в супи, сирена и ликьори, особено централно-европейската и скандинавските кухни.

Чай направен от семената е полезен при колики.

Маслото от ким се използва и като ароматизатор в козметиката (за сапуни, лосиони и парфюми).

Бележки 

Сенникови
Защитени лечебни растения
Алергизиращи лечебни растения
Подправки
Земеделски култури
Снежна чинка

Снежната чинка (Montifringilla nivalis) е вид дребна птица от семейство Врабчови (Passeridae).

Разпространение 
Видът е разпространен от Централна Азия до Западен Китай, както и в планините на Южна Европа на надморска височина над 1500 метра.

Среща се и в България.

Източници 

Снежни врабчета
Фауна на Палеарктика
Обикновена чинка

Обикновената чинка (Fringilla coelebs) е дребна и красива пойна птица, срещаща се и в България. Има изразен полов диморфизъм. Понякога се отглежда като декоративна птица.

Физически характеристики 
Обикновената чинка е голяма колкото врабче. През размножителния период главата на мъжкия е трицветна – челото е черно, темето и тилът са сивопепеляви, бузите – меднокафяви. Гърбът и долната страна на тялото са кафяви, кръстът е зеленикав. През останалите сезони горната страна на главата е кафеникава. През крилата има две бели ивици. Женската е с по-светли тонове в оперението. Младите индивиди приличат на женската, но оперението им е пухкаво.

Разпространение 
Разпространена е в Европа, Северозападна Африка, Пр. Азия и Западен Сибир. В северните области е частично прелетна, а в южните – постоянна птица. В България е разпространена широко. Среща се от морското равнище до горната граница на гората. Обитава гори, паркове, градини, дворове в населени места.

Хранене 
Храни се с насекоми, дребни семена и листни пъпки.

Размножаване 

Гнездовият период започва през март. Прави гнездото си високо по дърветата, непосредствено до ствола; изградено е от клонки, коренчета и мъх, отвън е замаскирано с лишеи, а отвътре е меко застлано. Женската снася 4 – 7 синкави или сиви яйца, изпъстрени с ръждивокафяви петна и шарки, които мъти 12 – 13 дена. Малките напускат гнездото след две седмици.

Източници 

Чинки
Фауна на Палеарктика
Планинска чинка

Планинската чинка (Fringilla montifringilla) е птица от семейство Чинкови (Fringillidae), род Чинки (Fringilla).

Общи сведения 
Планинската чинка се характеризира с полов и сезонен диморфизъм. През зимата мъжките имат пъстро черно-кафяво оперение на главата, което изсветлява по бузите, тъмнокафяв гръб на черни петна, ръждиво-кафяви гърло и гърди, бял корем. На крилата има две успоредни бели ивици, с черна ивица по средата. Женските и младите планински чинки приличат по оперение на мъжките през зимата, но са малко по-светли и със сиво-кафяви бузи. Лятно време мъжките имат черни петънца в долната част на корема и черна глава. Дължина на тялото – 15 cm.

Разпространение 
Планинските чинки се срещат на територията на целия Балкански полуостров, където зимуват. Предпочитат открити пространства, като често съжителстват с ята от обикновени чинки.

Размножаване

Източници 

 Симеон Симеонов, Таню Мичев, „Птиците на Балканския полуостров“, полеви определител, Издателство „Петър Берон“, София, 1991

Чинки
Фауна на Палеарктика
Елшова скатия

Елшова скатия (Spinus spinus) е дребна пойна птица, която се среща и в България. Наименованието ѝ идва от дървото елша, с чието семена се храни предимно. В България продажбата и ловенето на елшова скатия е противозаконно.

Описание 
По-дребна от врабче, отгоре е петнисто зеленикава, а отдолу жълта на цвят. Характерна черта за определяне пола на елшовата скатия е обагрянето. При мъжките то е в по-интензивни цветове, като в областта на корема е по-наситено жълто, а на главата – черно. Под човката повечето мъжки екземпляри имат и черно петънце.

Хранене 
Елшовата скатия се храни предимно със семена. През есенния период тя най-често може да бъде видяна в клоните на брезите.

Източници 

Spinus
Фауна на Палеарктика
Зеленика (птица)

Зелениката (Chloris chloris или Carduelis chloris) е дребна пойна птица, срещаща се и в България. Храни се със семена и дребни безгръбначни. Мъжката зеленика е по-силно обагрена в жълтозелен цвят, най-вече в областта на главата и корема, докато женската е по-слабо обагрена и преобладава повече сивият цвят; това е един от белезите, по които може да се познае полът на зелениката. Дължина на тялото: 14 – 16 cm. Гнезди в храсти и дървета. Често се отглежда като декоративна птица (незаконно за територията на България) и бива кръстосвана успешно с други видове от същия или близки родове. Ловът и продажбата ѝ са забранени в България.

Размножаване 

Размножаването на птичката е сходно с повечето пойни птички. Обикновено снася по 4 яйца, но в зависимост от условията ѝ на живот може да са 3 или 2, като 2 е минималният брой. За „затоплянето“ на яйцата се грижи предимно женската, а работата на мъжкия е да оглежда за натрапници и да донася храна до гнездото.

Мътенето трае около две седмици, младите зеленики напускат гнездото около две седмици след излюпването си.

Източници 

Chloris
Фауна на Палеарктика
Брезова скатия

Брезовата скатия (Carduelis flammea, а в по-стари класификации Acanthus flammea) е дребна пойна птица, срещаща се и в България.

Размерите ѝ са като на канарче. Двата пола са подобно оцветени, като мъжкият има червеникаво гърло. Дължината на тялото е около 14 cm. Лети в плътни групи.

Разпространение 
Както подсказва името ѝ, птицата предпочита гори от бреза или други подобни дървета, и иглолистни гори. Среща се във високите части на планините и в северните райони в близост до полярния кръг, където води уседнал начин на живот. По̀ на север може да се срещне само през гнездовия период, а по̀ на юг единствено когато зимува.

Размножаване 

Гнезди най-често сред брезови дървета. Гнездото се намира сравнително ниско, понякога в някой храст. Снася 4 – 5 яйца, които мъти 10 – 12 дни. Малките напускат гнездото след 11 – 14 дни.

Допълнителни сведения 
Често се отглежда в плен заради песента ѝ или като декоративна птица. Често е хибридизирана с други видове от рода.

Бележки 

Чинкови
Домашни любимци
Фауна на Австралазия
Фауна на Палеарктика
Фауна на Неарктика
Червена чинка

Червената чинка (Carpodacus erythrinus) е вид дребна пойна птица от семейство Чинкови (Fringillidae).

Разпространение 
Видът е разпространен в Европа и Азия. През зимата се среща от южен Иран до югоизточен Китай, Индия, Бирма и Индокитай.

Източници 

Фауна на Индо-Малайската област
Фауна на Палеарктика
Червени чинки
Чинка на Касин

Чинката на Касин (Carpodacus cassinii) е дребна пойна птица срещаща се в Северна Америка.

Възрастните птици имат къси раздвоени кафяви опашки и кафяви криле. Човките им са по-дълги от тези на пурпурната чинка. Мъжките възрастни екземпляри имат малиново червени пера на главата, гърдите, гърба и задните части, а на гърба и под опашката са на ивици. Оперението на възрастните женски е светлокафяво в горната и светло в долната част на тялото, с кафяви напречни ивици. Характерният цвят на перата на главите им е в по-малка степен различим от този на женските пурпурни чинки.

Ареалът на чинките на Касин са иглолистните гори в планините на западните части на Северна Америка. Тези от тях, които населяват Канада мигрират на юг, другите са непрелетни, но през зимата слизат по-близо до морското равнище.

Правят гнездата си в иглолистни дървета, хранят се основно със семена, пъпки и плодчета на растения, както и с някои насекоми. Когато не гнездят, често могат да бъдат видени в малки ята.

Наречени са по името на Джон Касин, уредник в Академията за природни науки във Филаделфия.

Източници 

Haemorhous
Фауна на Неарктика
Мексиканска чинка

Мексиканската чинка (Carpodacus mexicanus) е вид дребна пойна птица от семейство Чинкови (Fringillidae).

Разпространение 
Видът е роден за западните части на Северна Америка. Пренесен е в източната половина на континента и в Хавай.

Описание 
Възрастните птици достигат до 12 – 15 cm, а размахът на крилата им е от 20 до 25 cm. Телесната маса може да варира от 16 до 27 грама. Всяко крило има дължина от 7 до 8,4 cm, а опашката е от 5,7 до 6,5 cm.

Източници 

Haemorhous
Фауна на Неарктика
Пурпурна чинка

Пурпурната чинка (Carpodacus purpureus) е вид птица от семейство Чинкови (Fringillidae).

Описание 
Възрастните пурпурни чинки имат къса кафява опашка и кафяви криле. Достигат на дължина до 15 см и тежат около 34 грама. Възрастните мъжки имат червеникава глава, гърди и гръб. Възрастните женски имат светлокафяви горни части, бели петна с тъмно кафяви ивици, и бяла линия върху лицето над очите.

Разпространение и местообитание 
Видът е разпространен в иглолистните и смесени гори на Канада, североизточните Съединени щати, както и в различни залесени райони по крайбрежието на Тихия океан.

Източници 

Червени чинки
Фауна на Неарктика
Обикновена кръсточовка

Обикновената кръсточовка (Loxia curvirostra) е птица малко по-едра от обикновеното врабче, която обитава повсеместно залесените с иглолистни гори части на планините в България.

Физически характеристики 
Дължина на тялото: 16 – 18 см. Името си носи от кръстосания клюн, който служи за разтваряне на шишарки.

Има добре изразен полов и възрастов диморфизъм. Мъжките са с червено обагрено тяло и кафяво-зеленикави криле. Женските са по-скоро с жълто-зеленикаво оперение по тялото и по-тъмни криле. Младите са сивокафяви с надлъжни петна. Човката е масивна със закривени връхчета, които се кръстосват. Ако птицата бъде гледана в неволя и при липсата на храна, в която да износва връхчетата на човката, те се удължават и могат да достигнат значителни размери.

Начин на живот и хранене 
Кръсточовките са спокойни и любопитни птици. В неволя поведението им напомня на това на папагалите. В клетката се придвижват, катерейки се с крака и захващайки се с клюн, като често са надолу с главата.

Основната храна на кръсточовката е еднообразна – различни видове семена на иглолистни дървета, буков жълъд, слънчоглед, дървесни пъпки, рядко насекоми. Със специално конструираната си човка птицата лесно отваря и измъква семената от шишарките. След като са минали през човката ѝ шишарките изглеждат доста „рошави“ – със смачкани и развлакнени люспи. Този тип „повредени шишарки“ са типични за местообиталището на кръсточовките. С начина си на хранене спомага за разпространението на иглолистните дървета.

Размножаване 
Кръсточовката се размножава два пъти годишно – края на февруари и началото на лятото. Зимното гнездо е масивно, добре тапицирано с мъх, лишеи, перца. Лятното е с по-лека конструкция. По време на мътенето мъжкия храни женската в гнездо

Допълнителни сведения 
Кръсточовката има чашковидно гнездо с дебели стени. През лятото гнезди по по-високите части на дървото, а през зимата по по-ниските. На територията на България е защитен вид.

Източници 

Кръсточовки
Фауна на Палеарктика
Фауна на Неарктика
Фауна на Индо-Малайската област
Белокрила кръсточовка

Белокрилите кръсточовки (Loxia leucoptera) са вид птици от род Кръсточовки.

Дължината на тялото им е 15 cm. По оперение много приличат на обикновените кръсточовки с тази разлика, че върху крилата се различават две характерни бели ивици. При този вид птици се наблюдава полов и възрастов диморфизъм.

Белокрилите кръсточовки се срещат в иглолистни и широколистни гори в Европа, но не са разпространени в България.

Източници 

 Птиците на балканския полуостров – полеви определител, Симеон Симеонов и Таню Мичев, изд. „Петър Берон“, София, 1991

Кръсточовки
Фауна на Палеарктика
Фауна на Неарктика
Таксономия

Таксономията е наука за класификация и номенклатура, включваща правилата, теорията, методите и приложението им. Под класификация се разбира подреждането на живите организми по групи въз основата на определени признаци и критерии и обясняването на това подреждане. Всяка група, която е получена от приложението на определен метод, се нарича таксономична. Съществуват молекулна, йерархична, числена и други групи.

Терминът често се използва като дял от биологията във връзка с класификацията на организмите, но почти всичко – одушевени и неодушевени предмети, места и събития – може да бъде класифицирано по някаква таксономична система. Например автомобил е класифициран като наземно превозно средство и като моторно превозно средство; или класификация на растенията според цвета на техните цветя, което е често срещано в популярните дефиниции на растенията.

Основите на съвременната таксономична класификация на организмите са положени от шведския учен Карл Линей (1707 – 1778).

Етимология 
Таксономията като книжовна дума произлиза от  – „ред“ и  – „закон“ и означава класификация на предметите и явленията.

Йерархична таксономия 
При йерархичната класификация имаме разделяне на живите организми по различни признаци, при което се образува видът (species). Сходните родове се формират в семейства (familia). В зависимост от някои биологични, морфологични и други специфични особености подтиповете се разделят на биотипове, морфотипове, патотипове и пр.

Названията на царствата, отделите и класовете отразяват един основен белег на таксона. Името на даден разред се образува от името на едно от главните семейства и окончание, а името на семейството – от един от главните родове и окончанието.

Молекулна таксономия 
Молекулната систематика се основава на различни еволюционно-консервативни молекули, като РНК и ДНК. Нуклеиновите киселини дават данни за родството между организмите. В основата на молекулната систематика стои отношението между четири вида нуклеотиди в състава на ДНК:

[A (аденин) + T (тимин)] / [G (гуанин) + С (цитозин)]

Числена таксономия 
Числената таксономия се основава на голям брой (100 – 200) фенотипни белези. В резултат на съпоставянето организмите се обединяват в групи по сходство. Организмите, които населяват земята се обединяват в морфологични, физиологични и генетични признаци в четири царства – животни, растения, гъби и прокариоти (нокардиоформи, актиномицети, бактерии, цианобактерии).

Източници 

Речник на чуждите думи в българския език, БАН, С., 1982, стр. 835.

Външни препратки 
 NCBI
История на екологията

Може да се каже, че един от първите еколози е Аристотел, който проявявал интерес към много видове животни. Той е последван от мнозина естествоизпитатели като Бюфон и Карл Линей, чиято научна дейност се смята за основополагаща за развитието на съвременната екология. Особено голяма е заслугата на Чарлз Дарвин (1809 - 1882), извършил революция в естествознанието. Първоначално екологията се е схващала като област от знанието за местообитанията на организмите (от гръцки oikos - дом, и logos - наука). Не е съвсем ясно кой пръв е предложил наименованието екология и най-често заслугата се приписва на немския зоолог и дарвинист Ернст Хекел (1834 – 1919), който към 1870 година е разширил обхвата на екологията от наука за местообитанието на организмите в наука за взаимоотношенията между организмите и околната среда, като към околната среда той е включил и всички организми (индивиди, популации, системи), които участват в по-голямата система. Чрез това съдържателно определение екологията се превръща в стройна наука с функции на икономика на природата.

През последните 50 години към екологията неправилно започнаха да причисляват различни човешки дейности, доколкото и човекът и популацията му е част от живата природа. Би трябвало обаче човекът да си знае мястото в природата и да не се смята за неин венец. Не е редно към екологията да се отнасят пречиствателни съоръжения, земеползване, здравеопазване и какво ли още не.

Екологията се превръща и в трамплин за политически кариери, тъй като никнат разни политически партии с екологическа насоченост. Някои от тях вършат полезна дейност по опазването на природата, но сред тях има и такива, създадени от хора без понятие от екология и целите им са чисто користни.

Екология
Екология
Червенушка

Червенушката (Pyrrhula pyrrhula) е дребна пойна птица срещаща се и на територията на България. Размерите са ѝ като на домашно врабче и има изразен полов диморфизъм, мъжкият е оцветен по-ярко и е с червеникави гърди, и двата пола са с черна горна част на главите. Човката е къса и масивна. Песента е приятна и мелодична.

Разпространение 
Среща се почти навсякъде в Европа с изключение на южните части на Иберийския полуостров и на някои места в Азия. Обитава гористи местности, може да се срещне също и в паркове и градини, зимно време слиза от планините и често се приближава до човешки поселения. В много иглолистни гори е често срещана.

Начин на живот и хранене 
Води уседнал начин на живот. Храни се със семена от дървета, някои зелени части на растения, пъпки, плодчета, насекоми и паячета. Малките също се хранят и с омекотени семена.

Размножаване 

Моногамни птици, младите мъжки обикновено през февруари се отделят от семейната си групичка и започват да пеят привличайки женски, след дълго ухажване, като се оформи двойката, тя най-често остава за цял живот. Гнезденето започва в края на април, началото на май. Гнездото се намира на 2 – 5 метра височина на най-крайните клонки на върха дървото. То е полусферично добре изплетено отвън с груби, а отвътре с фини сламки и клонки. Женската снася 5 – 6 белезникави изпъстрени нарядко с ръждиви петънца яйца, които мъти в продължение на 12 – 24 дни, през това време мъжкият я храни. Гнезди веднъж годишно. Малките остават с родителите си до началото на следващия размножителен период, а понякога и след това образувайки фамилни групички от по няколко двойки.

Допълнителни сведения 
Червенушката понякога е отглеждана като декоративна птица заради красивите си цветове и приятна песен. Когато е взета от малка се държи напълно като домашно канарче и е привързана към собственика си. На територията на България се счита за застрашен вид и улавянето, продажбата и убиването и са забранени от закона.

Източници 

Фауна на Палеарктика
Червенушки
Кедрова копринарка

Кедровата копринарка (Bombycilla cedrorum) е дребна птица от разред Врабчоподобни (Passeriformes), срещаща се в Северна Америка. Обитава гористи местности в южните части на Канада и северните щати на САЩ. В Европа са наблюдавани единични екземпляри изключително рядко.

Източници 

Копринаркови
Фауна на Неарктика
Фауна на Неотропическата област
Воден кос

Водният кос (Cinclus cinclus) е птица от разред Врабчоподобни с големина колкото скорец. Има шоколадовокафяво оперение. Коремът е по-светъл, а подбедрието, гърдите и гърлото са бели. Няма полов диморфизъм. Младите екземпляри са по-светли. По гръбната страна има пъстри шарки. Долната страна на тялото им е белезникава, напетнена с по-тъмни неправилни петна и вълнообразни ивици. Бялото петно по гърлото и гърдите е слабо изразено.

Водният кос е постоянна птица. Среща се в планините до алпийската зона. В Рила е наблюдаван и на 2800 m н.в.През зимата слиза ниско в предпланинските склонове. Обитава крайбрежия на бързотечащи, пенливи планински потоци и планински езера.

Гнездовият период започва през април. Гнездото се прави в дупки между камъни, под туфи по стръмни брегове, в цепнатини по зидове и мостове. То е изградено от клончета, трева, сухи листа, мъх и лишеи, а вътре е застлано с листа. Снася 4 – 7 чисто бели яйца. Женската мъти яйцата сама от 15 до 18 дни. Малките остават в гнездото 19 – 24 дни и се изхранват от двамата родители. След напускане на гнездото те дълго време се движат на ято. Отглежда по две поколения годишно. През август семействата се разпадат и през зимните месеци се срещат отделни птици.

Водният кос се храни с животинска храна, която лови във водата. Той е отличен плувец и ловко се гмурка под вода. По дъното може да ходи като се закрепя с острите си нокътчета по камъните. Любимата му храна са водни насекоми и техните ларви, ракообразни, охлювчета и попови лъжички. По-рядко лови малки рибки.

Източници 

Водни косове
Фауна на Палеарктика
Американски воден кос

Американския воден кос (Cinclus mexicanus) е дребна пойна птица срещаща се в Северна Америка. По външен вид и поведение е много подобен на европейския воден кос.

Източници 

Водни косове
Фауна на Неарктика
Фауна на Неотропическата област
Червеногуша бъбрица

Червеногушата бъбрица (Anthus cervinus), също тундрова бъбрица, е вид дребна пойна птица от семейство Стърчиопашкови (Motacillidae). Видът е включен в Закона за биологичното разнообразие.

Разпространение 
Видът се размножава в далечния север на Европа и Палеарктиката. Мигрира на дълги разстояния, като се придвижва през зимата към Африка, Южна и Източна Азия и западното крайбрежие на САЩ. По-рядко може да се види и в Западна Европа.

Среща се и в България.

Източници 

Бъбрици
Фауна на Палеарктика
Фауна на Неарктика
Фауна на Афротропическата област
Фауна на Индо-Малайската област
Ливадна бъбрица

Ливадната бъбрица (Anthus pratensis) е вид дребна пойна птица от семейство Стърчиопашкови (Motacillidae).

Разпространение и местообитание 
Видът се размножава в голяма част от Палеарктиката, от югоизточна Гренландия и Исландия на изток до югоизточните части на Уралските планини в Русия и на юг до централна Франция и Румъния. Той е мигриращ и зимува в Южна Европа, Северна Африка и Югозападна Азия, но пребивава целогодишно в Западна Европа.

Среща се и в България.

Може да се види по ливади и други открити пространства.

Описание 
Дължина на тялото е около 17 cm. Оперението отгоре е зеленикавокафяво с многобройни удължени петна, които по гърба образуват ивици. Гърлото е бяло, а гушата и гърдите са изпъстрени с черни капковидни петна. Краката са кафяви.

Източници 

Бъбрици
Фауна на Палеарктика
Водна бъбрица

Водната бъбрица (Anthus spinoletta), е вид дребна пойна птица от семейство врабчови (Passeridae).

Разпространение и местообитание 
Видът е разпространен в планините на Южна Европа и Южна Азия, и на изток в Китай. Среща се и в България.

Мигрира на къси разстояния, като много от птиците се преместват на по-ниски височини или влажни открити низини през зимата.

Описание 
Тази птица достига на дължина до 15 – 17 см при тегло от 18,7 – 23 грама.

Източници 

Бъбрици
Фауна на Индо-Малайската област
Фауна на Палеарктика
Фауна на Афротропическата област
Бъбрица на Ричард

Бъбрицата на Ричард (Anthus richardi) е вид птица от семейство Стърчиопашкови (Motacillidae).

Разпространение 
Обитава големи части от Азия и Африка, като в азиатската част от ареала видът е прелетен – гнезди в Източна и Централна Азия, а зимува в Южна и Югоизточна Азия.

Източници 

Бъбрици
Фауна на Палеарктика
Фауна на Индо-Малайската област
Фауна на Афротропическата област
Жълта стърчиопашка

Жълта стърчиопашка (Motacilla flava) е вид дребна птица от семейство Стърчиопашкови.

Разпространение 
Видът обитава обширен ареал от Африка, Евразия и Аляска.

Източници 

Стърчиопашки
Фауна на Палеарктика
Фауна на Афротропическата област
Фауна на Индо-Малайската област
Фауна на Неарктика
Лимонена стърчиопашка

Лимонената стърчиопашка (Motacilla citreola) е дребна пойна птица срещаща се в България.

Описание 
Птицата достига дължина от 15 до 17 cm. Има характерна дълга опашка. Размахът на крилете е от порядъка на 24 до 28 cm. Като цяло има прилика с Жълтата стърчиопашка. Гнезди през лятото във влажни места, а през зимата мигрира в Южна Азия. Снася 4—5 петнисти яйца. Насекомоядна птица, която живее в близост до водоеми.

Източници 

Стърчиопашки
Фауна на Палеарктика
Фауна на Индо-Малайската област
Планинска стърчиопашка

Планинската стърчиопашка (Motacilla cinerea) е дребна пойна птица срещаща се и в България.

Разпространение 
Среща се най-често покрай потоци, езера и мочурливи ливади високо в планините. Прави си гнездо в дупки между камъните и цепнатини на планини.

Начин на живот и хранене 
Гнездовият период започва праз май и началото на юни. Гнездото си прави в дупки по бреговете между камъни, цепнатини на скали. Изградено е от трева, листа, мъх и коренчета, а от вътре е обилно застлано с косми. Женската снася 4-6 жълтеникави яйца, изпъстрени с дребни ръждиви петна и точици. Тя мъти яйцата две седмици. Малките напускат гнездото след 14 дни. През това време женският и мъжкият ги хранят. Отглежда по едно поколение годишно.

Планинската стърчиопашка се храни с насекоми и техните ларви, които събира по бреговете и плитките потоци.

В сравнение с другите стърчиопашки (Бяла, жълта и др.) тя има най-дългата опашка и най-късите крака. Сивите гръб, глава и черната шия контрастират с жълтия корем и правят птицата лесна за определяне. Може да се сбърка с жълтата стърчиопашка, която обаче има кафеникаво зелен гръб, жълта шия и черна глава. Често движи опашката си нагоре–надолу.

Източници 

Стърчиопашки
Фауна на Палеарктика
Фауна на Индо-Малайската област
Фауна на Афротропическата област
Бяла стърчиопашка

Бялата стърчиопашка (Motacilla alba) е дребна птица от разред Врабчоподобни (Passeriformes), семейство врабчови, срещаща се и в България.

Няма изразен полов диморфизъм. Въпреки сравнително широкото си разпространение в България, числеността й постепенно намалява и се е превърнала в защитен от закона вид. Тази птица е много добър летец. Но винаги поддържа дистанция и не позволява да я доближават много. Обича да каца на земята, особено в близост до водни басейни. Може да бъде видяна да се разхожда и по покривите на къщите.

Физически характеристики 
Дължина 16,5 – 19 cm. Издължена фигура, с дълга черно-бяла опашка, която непрекъснато движи нагоре-надолу.

Допълнителни сведения 
Вариантът M. alba yarrellii се среща във Великобритания и Ирландия.

Източници 

Стърчиопашки
Фауна на Индо-Малайската област
Фауна на Палеарктика
Фауна на Афротропическата област
Сивогуша завирушка

Сивогушата завирушка (Prunella modularis) е дребна пойна птица, срещаща се и в България. Видът е включен в Закона за биологичното разнообразие.

Обитава планини, достига 15 cm на дължина.

Размножаване 
Сивогушата завирушка снася до 3 или 5 бледо сини яйца в края на март; юни малките се излюпват след 13 дни.

Източници 

Завирушки
Фауна на Палеарктика
Оризарка

Оризарката (Lonchura oryzivora) е дребна птица от семейство Астрилдови (Estrildidae). Често е отглеждана като декоративна птица и са създадени различни цветови вариации.

Разпространение 
Разпространена е в Югоизточна Азия.

Хранене 
Храни се предимно със зърнени култури, като ориз например, както подсказва името ѝ.

Източници 

Мунии
Фауна на Индо-Малайската област
Голям синигер

Големият синигер (Parus major) или чичопей е един от най-едрите видове синигери и същевременно най-широко разпространеният. Храни се предимно с насекоми и дребни безгръбначни, но зимно време и при недостиг на храна е всеяден. Гнезди в дупки и хралупи по дървета. В България е защитен от закона вид. Въпреки това е най-често срещаната птица в България след врабчето и домашния гълъб.

Мъжките и женските синигери се различават по черната ивица, разделяща корема им, която е по-тясна при женските и по-широка при мъжките. Младите синигери имат едва забележима такава ивица.

Големият синигер е смел и любопитен. Ако седите например неподвижно в беседка в парка, може да кацне дори върху вас. Сутрин се събужда преди другите птици и целият му ден минава в търсене на храна. Синигерите често се придвижват на малки групички. Звуците, които издават, са весели и разнообразни. Големият синигер е една от най-издръжливите на зимни студове птици. Само в дни, в които вали сняг, той сякаш изчезва. Ако в такъв ден чуете песента му, това е сигурен белег, че снегът е спрял.

Онлайн гласуване, организирано от Българското дружество за защита на птиците през 2012 г., обявява големия синигер за птица символ на София. Синигерът е избран сред общо 12 птици с гласовете на 24% от 8600 души..

Галерия

Източници 

Синигери
Фауна на Палеарктика
Син синигер

Синият синигер (или обикновен синигер) (Cyanistes caeruleus) е дребна птица от разред Врабчоподобни (Passeriformes). Тежи около 20 грама, което го прави видимо по-дребен от големия синигер и почти наполовина по-дребен от домашното врабче. Храни се предимно с дребни безгръбначни и зимно време с пъпки, семена и сухи плодове. Няма изразен полов диморфизъм. Гнезди в дупки по дърветата и различни кухини. Обикновено се държи далеч от човешките поселения, но зимата често влиза в тях, докато търси храна. В България се е превърнал в рядка птица и е защитен от закона.

Описание 
Челото му е бяло, а темето и тилът – сини. Бузите му са бели, оградени с черна ивица, съединена с черното му гърло. Гърбът му е зелен, крилата и опашката му са сини, а гърдите и коремът – лимоненожълти. Обитава паркове, градини, крайречни насаждения и покрайнини на гори в равнини и предпланини. През зимата често се среща в селища, на ята с други видове синигери.

Източници 

Фауна на Палеарктика
Сини синигери
Лъскавоглав синигер

Лъскавоглавият синигер (Poecile palustris) е дребна пойна птица от семейство Синигерови (Paridae). Разпознават се от 8 до 11 подвида.

Разпространение и местообитание 
Видът е разпространен в цяла Европа и Северна Азия. Може да се види на различни места, включително сухи гори.

Среща се и в България.

Описание 
Тази птица достига на дължина до 12 см при тегло от 12 грама. Има черно теме и тил, бледи бузи, кафяв гръб и сивокафяви крила и опашка.

Хранене 
Лъскавоглавият синигер е всеаден. Храната му включва гъсеници, паяци и различни семена.

Размножаване 
Гнезди в дупки на дървета, като в повечето случаи предпочита да използва вече съществуващи кухини. Снася от 5 до 9 яйца.

Източници 

Фауна на Палеарктика
Синигери
Матовоглав синигер

Матовоглавият синигер (Poecile montanus) е дребна пойна птица от семейство Синигерови, срещаща се и на територията на България. Прилича изключително много на лъскавоглавия синигер, като за неопитния наблюдател единствено е възможно да ги различи, когато ги види заедно. Както подсказва името му горната част на главата му е матовочерна и крилете са лъскави.

Разпространение 
Среща се почти в цяла Европа, без средиземноморските страни и някои части на Азия. Предпочита гъсто обрасли, богати на влага и водни източници иглолистни и смесени гори, за разлика от лъскавоглавия синигер, който се среща предимно в широколистните. Обича да обикаля изгнили и изкорубени дървета.

Начин на живот и хранене 
Непрелетен вид, извън размножителния период скита на малки ята в търсене на храна. Лятото се храни предимно с храна от животински произход, като насекоми, паяци и други дребни безгръбначни, а зимата със семена от шишарки и други достъпни храни от растителен произход. Храната си търси придвижвайки се ловко по клонките и дънерите на дърветата и оглеждайки внимателно всичко.

Размножаване 
Моногамна птица, живее винаги по двойки, включително когато се събира на малки ята зимата с птици от собствения или друг сроден вид. През март двойката заема гнездовата си територия и преглежда всички възможни дупки по дърветата. Женската понякога успява да издълбае сама дупка в някое достатъчно меко или изгнило дърво, което се държи все още право или разширява и наглася вече съществуваща дупка. Приготвя гнездото в продължение от седмица до месец, почти не го застила или ако го застеле, то е съвсем бедно и снася яйцата направо върху дървената повърхност. Така избира дупката за гнездене, че диаметърът на отвора да не надвишава 35 мм. Отглежда едно люпило годишно през май-юни. Снася 7 – 9 яйца, които мъти само женската в продължение на 14 – 15 дни, през това време мъжкия я храни, като я вика вън от гнездото. Малките напускат гнездото след 16 – 19 дни. Родителите се грижат още известно време за малките докато цялото семейство не се присъедини към някоя групичка от същия или сроден вид скитаща в търсене на храна или предприела миграция.

Допълнителни сведения 
Сравнително рядък вид, на територията на България е обявен за защитен.

Източници 

Фауна на Палеарктика
Фауна на Индо-Малайската област
Poecile
Пол (пояснение)

Пол може да се отнася за:

 пол – термин в биологията
 пол, джендър – термин в хуманитарните науки
 Пол (Paul) – мъжко име, англоезичен вариант на името Павел

Топоними 
 Пол (Paul) – град в Айдахо, САЩ
 Пол (Pool) – област в Република Конго

Вижте също 
 Символи на пола
Принцип на Льо Шателие-Браун

В химията принципът на Льо Шателие-Браун се използва, за да се преценят последиците, които биха се появили при промяна на условията в химичното равновесие. Принципът е наречен на името на Анри Луи льо Шателие (1850–1936) и Карл Фердинанд Браун (1850-1918).

Принципът на Льо Шателие-Браун може да се обобщи така:

 Ако върху една равновесна система се окаже външно въздействие в нея настъпват такива промени, с цел да се намали външното въздействие .
Факторите, които влияят върху химичното равновесие са: налягане, температура и концентрация.

Принципът се използва от химиците, за да контролират продуктите на обратимите реакции, често за да имат по-голяма полза (добив) от реакцията.

Химия
Полово размножаване

Половото размножаване е форма на размножаване на организмите, при която потомството има различна ДНК от тази на родителите. Задължителен етап от процеса на полово размножаване е процесът на мейоза, при който дадена клетка се дели, запазва само половината от нормалния набор хромозоми, като при това се извършва и разместване на генните компоненти. В повечето случаи получената клетка се слива с друга подобна клетка с половин набор хромозоми и се образува нова генна комбинация.

При някои нисши животни половото размножаване се извършва от един родител, който образува гамети чрез мейоза и от тях се формира нов организъм с различна ДНК. Този процес се нарича полова партеногенеза.

Половото размножаване дава големи преимущества на видовете, чиито индивиди са сложни и относително дългоживеещи. То позволява отделна успешна мутация да се разпространи бързо в цялата популация и да се комбинира с други успешни мутации, възникнали независимо в популацията.

Видовете с полово размножаване по правило са еукариоти, т.е. генетичната им информация е опакована в клетъчно ядро и нормалният индивид съдържа две копия от нея (два набора хромозоми). Това дублиране е защита срещу дефекти, освен това този излишък позволява относително безопасно натрупване на неутрални мутации, които при смяна на екологичната ниша (преадаптация) могат да се окажат успешни мутации и да доведат до бързи еволюционни промени.

Размножаване
Анри Луи льо Шателие

Анри Луи льо Шателие () е учен от Франция, химик.

Той е най-известен с формулирането на т.нар. принцип на льо Шателие, който гласи:
„Ако върху равновесна система се упражни външно въздействие, то системата реагира така, че да компенсира това въздействие, т.е. равновесието да се измести по посока на намаляване на външното въздействие.“

Френски химици
Парижани
Кит (пояснение)

Кит може да се отнася за:
 кит – група бозайници от разред Китоподобни
 Кит – съзвездие на северното небесно полукълбо
 „Кит“ – български игрален филм от 1969 г.
 кит () – шпакловъчна маса, продукт за запълване на неравности, фуги или пукнатини по мазилки, дървени, ламаринени, пластмасови и др. повърхности преди боядисване (например болкит, автокит)
 кит () – комплект, набор от части за сглобяване или за смяна при ремонт на устройство или машина.
Чубрица

Чубрицата (Satureja) е род от около 30 вида едногодишни или многогодишни тревисти растения и малки храсти от семейство Устноцветни, растящи в топлите умерени райони на Северното полукълбо. Те са ниски растения, растящи на сухи слънчеви места. Достигат 15 – 50 cm на височина и имат малки листа дълги 1 – 3 cm. Цветовете израстват от стъблото в кръгово разположени венци и са бели до розово-виолетови на цвят. В кулинарството се използва за подправка най-вече Градинската чубрица.

Видове 
 Satureja coerulea
 Satureja cuneifolia
 Satureja hortensis (градинска чубрица)
 Satureja montana (балканска чубрица)
 Satureja multiflora
 Satureja rumelica
 Satureja spicigera
 Satureja thymbra
 Satureja viminea

Химичен състав 
Етерично масло (до 3%), слуз, витамин С, танин и др.

Употреба 
Използва се надземната част, брана преди, по време или след цъфтежа. Суши се на сянка (35 градуса). Изсушената билка е със зелен цвят, характерна миризма и леко лют вкус. Опакова се в бали. Запазва се в сухо и проветриво място.

Като подправка най-често се използва, смесена със сол, червен пипер, черен пипер и сминдух.

Освен като подправка, чубрицата се използва в официалната медицина при стомашно-чревни заболявания (стимулира стомашната и чревна дейност), като болкоуспокояващо и укрепващо средство. Има отхрачващо действие. Употребява се против повръщане, в някои случаи при бъбречни, чернодробни, жлъчни и сърдечни болести. Българската народна медицина препоръчва чубрицата при високо кръвно налягане, главоболие, виене на свят, сърцебиене, при жажда от диабет, повръщане, нервни припадъци и др.

Начин на употреба – 2 супени лъжици от билката се заливат с 400 мл вряла вода и киснат 1 час. Пие се по една винена чаша преди ядене 3 пъти дневно.

Видовете от рода на чубрицата се използват за храна от ларвите на някои видове пеперуди като Coleophora bifrondella, която се храни изключително само с балканска чубрица.

Източници 

 Билките в България и използването им, Земиздат, 1977 г., авторски колектив

 
Подправки
Обикновен сминдух

Обикновеният сминдух (Trigonella foenum-graecum) е вид едногодишно растение от семейство Бобови. Семената и листата му се използват като подправка, наричана също чимен. Родина на растението са земите около Средиземно море, но то е познато и в Китай, Индия и Северна Африка.

Название 
В съвременния книжовен български език е прието с „чимен“ да се назовават само семената на сминдуха или подправката получена от тяхното смилане на прах.

В различните български говори е наричан също: „сминдох“, „сминдол“, „сминдул“, „сминдулче“, „дулче“, „дулчец“, „дилчец“, „тилчец“ (заето от гръцки), „чилчец“, „чилмен“, „чимной“, „чимпой“, „пой“, „крива мерудия“, „рогата чубрица“, „чирска мерудия“. В преходните говори е наричан „грчка трава“ и „грчко сено“. 'Гръцко сено' е значението на латинското название „foenum graecum“

Описание 
Стъблото е кухо и достига на височина от 30 до 60 cm. Плодовете са шушулки с дължина 10 – 15 cm и съдържат 10 – 20 семена. Семената са бежово-кафеникави, много твърди, с формата на тетраедър или пирамида със стени – равностранни триъгълници. Затова се казва и „тригонела“. По големина, семената са по-малки от дребна леща, но по-големи от тези на сусама.

Кулинарна употреба 
Семената му са използвани като подправка и лечебно растение от египтяни, гърци и римляни. Египетските воини са го ползвали като напитка преди битка.

Изсушената и стрита ароматна подправка е една от основните съставки в традиционната българска смес от подправки шарена сол.

В други страни се ядат и кълновете, свежата листна маса се слага в картофена яхния. 

Арменската 'чименова паста' е приета за традиционен овкусител, наричан от другите народи и като арменска горчивка (заради външния вид, който е подобен на горчицата и цвета, вариращ от жълтеникав до охравобежов). На вкус обаче е повече пикантнолютива, със стипчиви нотки повече към киселонагарчащ, отколкото към обичайно горчиво. Поради изключително силния и пикантен аромат, чименът (и съответно тази подправка) се използва в много малки количества.

Чименът присъства и в грузинския микс от подправки, наречен „кмели-сунели“.

Ароматните семена с горчив вкус са основно съставка на сместа „панч форон“ от Бенгал.

Листа на сминдух в сушен или пресен вид се използват като подправка в някои ястия на персийската кухня.

Чименът на прах се използва в смесите за кайзероване, пастърма и в саламите, защото не си сменя вкуса при обработка (варене, пушене). Тази употреба е пряко свързана със силното му антисептично действие.

Фармацевтично значение 
Китайските лечители го предлагали на мъже с репродуктивни проблеми. През Средновековието също е бил използван като лечебно растение.

Източник е на холин, триптофан, аскорбинова киселина, ниацин и калий.

Източници 

 Семена от сминдух

Сминдух
Защитени лечебни растения
Подправки
Старгейт (филм)

„Старгейт“ () е фантастичен/екшън филм, излязъл през 1994 година и режисиран от Роланд Емерих и продуциран от Дийн Девлин. Сценаристи са Дейвид Арнолд и Роланд Емерих, саундтракът е от Дейвид Арнолд. През 1997 година се заснима и телевизионен сериал по филма.

Сюжет 
През 1928 г. експедиция, търсеща реликви в Древен Египет, открива голям метален пръстен в близост до град Гиза, който бива конфискуван от Въоръжените сили на САЩ, за да бъде изследван. В наши дни, брилянтният египтолог Даниел Джаксън (Джеймс Спейдър) е нает да разчете символите по мистериозния пръстен. Оказва се, че пръстенът е Звезден портал - извънземно устройство, позволяващо почти моментална телепортация до сходно устройство което е разположено на друга планета.

Джаксън е изпратен заедно с въоръжена група водена от полковник Джак О'Нийл (във филма в ролята Кърт Ръсел, а в сериала Ричард Дийн Андерсън), през портала, наречен Старгейт, на пустинна планета, наречена Абидос. Там те откриват малобройна човешка цивилизация, поробена от извънземен, на име Ра (Джей Дейвидсън), еквивалент на древноегипетския бог на Слънцето Ра. Той притежава човешко тяло, което се регенерира във високотехнологичен саркофаг. Пазачите и войниците на Ра носят животински шлемове, наподобяващи образите на други древноегипетски (~3100 год. преди новата ера: епохата на фараоните & строежа на пирамидите) божества, Анубис и Хор, но не е ясно дали Ра просто е вдъхновил легендите или е част от тях. (Филмът разкрива, че Ра е създал цялата Египетска митология, за да покори човечеството.) Оказва се, че Ра е имал роби и на двете планети, но след бунт на Земята, хората са затворили Портала. Когато Ра се опитва да унищожи Земята, изпращайки бомба през отново отворения портал, земните изследователи провокират бунтове сред населението на Абидос, които завършват със смъртта на Ра и разрушаването на космическия му кораб.

Български дублажи

Външни препратки 
 Страница на филма в базата от данни на MGM
 

Филми от 1994 година
Френски научнофантастични филми
Френски екшъни
Американски научнофантастични екшъни
Филми на Роланд Емерих
Палатин

Палатин е един от седемте хълма на Рим.

Според легендата Евандър, син на Хермес и нимфата Никострата (почитана в Древен Рим като Кармента) още преди Троянската война основава аркадската колония Пала̀нтеум (Палантий) на хълма, по-късно наречен Палатин. В подножието на хълма е пещерата Луперкал, където е живяла вълчицата, отгледала основателите на Рим – близнаците Ромул и Рем. Когато братята решават да основат град на мястото, където са отгледани, търсейки знак от боговете Рем отива на хълма Авентин, а Ромул избира Палатинския хълм. И двамата братя получават знак и въпреки че това на Ромул е по-силно, избухва кавга, в която Рем пада убит. Така Ромул основава град, който носи неговото име (лат. Roma) на хълма Палатин.

В Римския Форум, който се намира в подножието на този хълм, са открити останки на стени и на ров, които според някои учени може да са били „границата“ на древния Рим.

Много векове наред римляните избират Палатин като място за живеене, защото е близо до Форума, но тъй като се намира на по-високо, той е далече от блатата, от жегите и от шума на тълпите и на пазарите.

Император Август построява тук новия си дворец, защото е искал да живее на същото място, където е живял и Ромул. Идеята харесва и на следващите императори, които построяват на хълма великолепни и грандиозни резиденции. Хълмът става постепенно един цял, огромен дворец.

След падането на Западната Римска империя много царе и императори отиват да живеят в сградите на Палатин. Едва през X век те биват изоставени и от богатите сгради са плячкосани мраморите и строителните елементи и материали, в резултат на което постепенно те се разрушават. През следващите 500 години тук се издигат няколко църкви и манастири.

През 1550 година кардинал Александър Фарнезе (който става впоследствие папа под името Павел III) купува Палатинския хълм и построява вила, заобиколена с градина с екзотични дървета, цветя и растения, един вид ботаническа градина – Орти Фарнезиани.

Археологическите разкопки започват след около 200 години. Археолозите решават да не пипат вилата на Александър Фарнезе и градината, въпреки че под тях се намират останките от двореца на император Тиберий (Домус Тибериана).

Седемте хълма на Рим
Библос

Библос (), наричан също Джубейл (), е град в Ливан, административен център на район Библос в мухафаза Горен Ливан. Населението му е около 40 000 души.

Разположен е на брега на Средиземно море, на 20 km северно от центъра на столицата Бейрут. Селището съществува от VIII хилядолетие пр.н.е. и е един от главните градове на древна Финикия. Библос доставя египетски папирус в Древна Гърция, откъдето идва и името му на койне - библос ().

По време на владичеството на египетските фараони, през III и II хилядолетие пр.н.е., Библос е бил търговска и религиозна столица на финикийското крайбрежие. Тук е била създадена първата линейна азбука, предшественик на всички съвременни азбуки (включително гръцката и латинската). Най-стария известен финикийски надпис е открит върху саркофага на библоския владетел Ахирам.

Литература 
Je m'appelle Byblos, Jean-Pierre Thiollet, H& D, 2005. ISBN 2 914 266 04 9

Бележки 

Градове в Ливан
Обекти на световното наследство в Ливан
Финикийски градове