alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Фламандски Брабант

Фламандски Брабант () е провинция в Централна Белгия, част от Фламандския регион. Граничи с провинция Източна Фландрия на запад, провинция Ено на югозапад, провинция Валонски Брабант на юг, провинция Лиеж на югоизток, провинция Лимбург на изток и провинция Антверпен на север. Фламандски Брабант обгражда отвсякъде Столичен регион Брюксел.

Площта на провинцията е 2106 км², а населението – около 1 138 489 души (по приблизителна оценка от януари 2018 г.). Административен център е град Льовен.

Провинция Фламандски Брабант се подразделя на 2 окръга: Хале-Вилворде и Льовен.

Източници
Валонски Брабант

Валонски Брабант () е провинция в Централна Белгия, част от Валония. Граничи с провинция Ено на югозапад, провинция Намюр на юг, провинция Лиеж на югоизток и провинция Фламандски Брабант на север. Площта на провинцията е 1093 км², а населението – 401 106 души (по приблизителна оценка от януари 2018 г.). Административен център е град Уавър.

Провинция Валонски Брабант се състои от един окръг: Нивел.

Източници
Намюр (провинция)

Намюр () е провинция в Южна Белгия, част от Валония. Граничи с провинция Ено на запад, Франция на юг, провинция Люксембург на югоизток, провинция Лиеж на североизток и провинция Валонски Брабант на север. Площта на провинцията е 3666 км², а населението – 493 073 души (по приблизителна оценка от януари 2018 г.). Административен център е град Намюр.

Провинция Намюр се подразделя на три окръга: Динан, Намюр и Филипвил.

Източници
Заглавен файл

Заглавните файлове в C++ са файлове, които обикновено съдържат прототипи на функции и декларации на класове. В тях рядко има истински код на тяло на функция. За да ползвате повечето функции на C++, трябва да включите чрез директивата #include съответните заглавни файлове (например за потоците cin и cout ви трябва файлът iostream, а за функциите cos, sqr, sqrt, sin и други математически ще е необходим заглавния файл math.h). По принцип заглавните файлове са с разширение.h, но „новите“ заглавни файлове, използващи полето std, нямат разширение изобщо.

Ако правите собствен клас или колекция от функции (библиотеки), които искате да използвате и в други проекти, е наложително да се уверите, че заглавния файл е прочетен само веднъж от компилатора, защото не може да имате няколко еднакви дефиниции/декларации на функция или клас. Това може да се направи по два начина. Първият, по-лесен, е като сложите #pragma once в началото му. Само по-новите компилатори „разбират“ това. Ако по този начин не става (програмата дава грешка при компилиране), тогава трябва да приложите втория начин. Измислете някакъв уникален идентификатор, например CSTRING_CLASS_HEADER_DEFINED или нещо подобно, и най-отгоре на файла напишете следното:

 #ifndef <ИДЕНТИФИКАТОР>
 #define <ИДЕНТИФИКАТОР>

В края на файла просто сложете:

 #endif

Така сте сигурни, че файлът ще бъде прочетен само веднъж. Между другото, трябва да направите същото и за файла, в който се намира реализацията на вашия клас/функции, но използвайте друг идентификатор.

В тази страница може да видите целия списък на заглавните файлове на C++: Списък Заглавни файлове в Cplusplus

Заглавен файл
Функция на C++

Функция на C++ е начин да се разделят блоковете код на части. Те предоставят на програмиста начин да раздели програмата си така, че да не трябва непрекъснато да се пише един и същи код, а просто да извика функцията. Чрез функциите кода се поддържа малък, чист и функционален.

Всяка функция има три части – прототип (незадължителен, но препоръчителен), заглавна част и тяло.

Прототипът указва на компилатора, че определена функция съществува, но тялото на функцията е някъде другаде. Бихте могли и да не пишете прототип, като сложите заглавната част и тялото над всички извиквания на функцията, но в някои случаи това е невъзможно. Освен това, прототипа помага за изчистването и разбираемостта на кода, което е и главната цел на функциите. Прототипът има следния синтаксис:

 <връщан тип><име> ([тип] [параметър1], [тип] [параметър2],...);

Връщаният тип може да бъде всеки тип променлива. Ако не искате функцията да връща тип, то в полето <връщан тип> трябва да напишете void.
Името на функцията трябва да бъде съставено от символите A-Z, a-z, 0-9 и _ (долна черта), като не може да започва с цифра. Името трябва чисто и ясно да обяснява какво прави функцията, нито прекалено дълго, нито прекалено късо. Разбира се, вие избирате името, така че функцията ви може да се казва и F().
Последната част от прототипа е опис на параметрите. Това е списък със стойности, които се предават на функцията. Те могат да бъдат колкото поискате, или може изобщо функцията да не приема параметри. Ако не искате да предавате стойности на функцията, тогава оставете мястото между скобите празно или просто напишете в тях void. Ако функцията приема повече от един параметър, то трябва да ги разделите със запетаи. Ето няколко примера за прототипи:
 double Square(double Number);
 void ShowHelp(void);
 double Area(double Width, double Height);
За да извикате някоя от тези функции, напишете например
 Square(5);
 ShowHelp();
 Area(5,10);

Заглавната част се пише непосредствено преди тялото на функцията, за да укажете на компилатора коя функция ще описвате. Заглавната част има същия синтаксис като прототипа, но без ';' накрая. Например
 double Area(double Width, double Height)

Тялото на функцията е този код, който всъщност се изпълнява; то е това, което прави функцията. Тялото започва с отворена фигурна скоба и завършва със затворена фигурна скоба ({ и }). Между тях трябва да напишете кода на функцията. Ето например реализацията на функцията Area:
<pre>double Area(double Width, double Height)
{
 double Ar=Width*Height;
 
 return Ar;
}</pre>
Чрез return указвате какво връща функцията, в случая лицето на правоъгълник с размери Width и Height. Тоест, ако напишете в main или в някоя друга функция следното:
 cout<<Area(5,10)<<endl;
на екрана ще се изпише 50.

Литература 
 Тодорова, Магдалина (2002). Програмиране на C++ (Част първа), Сиела Софт Енд Паблишинг ISBN 954-649-454-2

C++
Зеленчукопроизводство

Зеленчукопроизводство е важен подотрасъл на земеделското производство. А приложната наука Зеленчукопроизводство изучава ботаническите особености и биологичните изисквания, видовото и сортовото разнообразие на всяка зеленчукова култура, както и технологиите на отглеждане при тези култури.

Значението на зеленчукопроизводството се обяснява с мястото на зеленчуковите култури като прясна храна на хората, понякога като фураж на животните и при много култури – като суровина за хранителната промишленост.

Производството на зеленчуци става най-вече в зеленчукови градини, но също така и в култивационни съоръжения и в полските сеитбообращения. Ето защо, технологиите на отглеждане на зеленчуковите култури са различни при различните условия на отглеждане.

Специфична страна на зеленчукопроизводството е времето за прибиране на продукцията. От тази гледна точка то се дели на ранно, средно ранно и късно и сортовете, които се използват имат различен вегетационен период.

В България 
Въз основа на наличните природни, демографски и стопански фактори в България са се формирали няколко големи зеленчукопроизводителни райони:
 Пазарджишко-Пловдивски. В този район се отглеждат предимно домати и червен пипер. Голяма част от произведените зеленчуци се използват като суровина в консервната промишленост.
 Великотърновско-Плевенски. Специализиран е в отглеждане на домати, лук, зелен пипер, салати, марули, сортови семена.
 Крайдунавски. В района влизат низините в близост до река Дунав, като производството задоволява основно местните нужди. Тук се отглеждат средноранни и късни разнообразни зеленчуци.
 Софийски. Този район се характеризира с най-силната си изявеност на типичен крайградски зеленчукопроизводителен район. Формирал се е основно благодарение на близостта до столичния град. Отглеждат се основно късни зеленчуци.
 Санданско-Петрички. В този район се отглеждат ранни и средноранни зеленчуци, основно домати.

За повече информация вижте 
 Зеленчукови култури

Вижте също така 
 Списък на земеделски теми
 Аграрни науки

Аграрни науки
Земеделие
Соколови

Соколови (Falconidae) е семейство грабливи птици, единственото в разред Соколоподобни (Falconiformes), наброяващо около 60 вида. Отличават се ястребоподобните по това, че убиват плячката си със своя клюн, а не с ноктите на краката, за което имат характерни подобни на зъби образувания на човката.

Соколовите са дребни до средно големи грабливи птици, като масата им варира от 35 грама при Microhierax fringillarius до 1 735 грама при благородния сокол. Разпространени са по целия свят с изключение на крайните полярни области, най-гъстите гори на Африка и някои изолирани острови в Океания. Те са изцяло месоядни и се хранят с птици, дребни бозайници (включително прилепи, влечуги, насекоми и мърша.

Класификация 
 Разред Falconiformes – Соколоподобни
 Семейство Falconidae – Соколови
 Подсемейство Polyborinae
 Род Caracara
 Род Daptrius
 Род Ibycter
 Род Micrastur
 Род Milvago
 Род Phalcoboenus
 Подсемейство Falconinae
 Род Herpetotheres – Присмехулен сокол
 Род Spiziapteryx – Американски сокол джудже
 Род Polihierax
 Род Microhierax
 Род Falco – Соколи

Бележки
Гмуркачоподобни

Гмуркачоподобните (Gaviiformes) са разред средноголеми животни от клас Птици (Aves).

Той включва едно съвременно (с 5 съвременни вида в един род) и няколко изчезнали семейства. Гмуркачоподобните са водни птици, разпространени в северните части на Америка и Евразия.

Семейства 
 Разред Gaviiformes – Гмуркачоподобни
 †Colymboididae
 †Gaviella
 Gaviidae – Гмуркачови
 †Neogaeornis
 †Polarornis
Буревестникоподобни

Буревестникоподобните (Procellariiformes) са разред средноголеми животни от клас Птици (Aves).

Той включва 4 съвременни семейства с 23 рода и 125 вида. Разпространени са в целия свят, като почти всички видове се хранят в открито море и обикновено гнездят на големи колонии на отдалечени скалисти острови.

Семейства 
 Разред Буревестникоподобни (Procellariiformes) Fürbringer, 1888
 Семейство Албатросови (Diomedeidae) G.R. Gray, 1840
 Семейство Вълнолюбкови (Hydrobatidae) Mathews, 1912
 Семейство Pelecanoididae G.R. Gray, 1871
 Семейство Буревестникови (Procellariidae) Leach, 1820
Патрик Тили

Патрик Тили () е британски писател, автор на научна фантастика и фентъзи.

Биография и творчество 
Роден е във Великобритания на 4 юли 1928 г. Става популярен със своите книги от цикъла „Войните на Амтрак“ (Amtrak Wars).

Произведения

Самостоятелни романи 
 Fade-Out (1975)
 Mission (1981)
 Star Wartz (1986)
 Xan (1995)

Цикъл „Войните на Амтрак“ 
 The Cloud Warrior (1983)Облачен воин, изд.: ИК „Бард“, София (2002), прев. Георги Стоянов
 The First Family (1985)Първото семейство, изд.: ИК „Бард“, София (2002), прев. Георги Стоянов
 Iron Master (1987)Майсторите на желязо, изд.: ИК „Бард“, София (2002), прев. Георги Стоянов
 Blood River (1988)Кървавата река, изд.: ИК „Бард“, София (2002), прев. Георги Стоянов
 Death Bringer (1989)
 Earth-Thunder (1993)

Външни препратки 
 Уебсайт на Патрик Тили 
 
 
 

Британски писатели фантасти
Британски фентъзи писатели
Джон Уилямсън

Джон Стюард Уилямсън () е американски писател на научна фантастика.

Биография и творчество 
Роден е на 29 април 1908 г. в град Бисби, щат Аризона, САЩ. Завършва университета в Западан Тексас, Университета на Ню-мексико и университета на Колорадо. Неговото първо научно-фантастично произведение – "Металният човек излиза през 1928 под явното влияние на Абрахам Мерит. За своите над 60 години писателска дейност Уилямсън е натрупал значителен брой произведения. Той е считан за основател на жанра Космическа опера. Той има значителен брой произведения, написани в съавторство с Фредерик Пол и Джеймс Ган.

През 1944 г. е награден с Всенародната Фентъзи премия, а през 1976 с Награда Небюла.

През своята писателска кариера е използвал псевдонимите Джак Уилямсън, Уил Стюард и Нилс О. Съндърлънд.

Произведения 
Малко от неговите произведения са преведени на български език:
 Рифовете на космоса (The Reefs of Space)
 Звездно дете (Starchild)
 Певците на времето (The Singers of Time)

Външни препратки 
 

Американски писатели фантасти
Носители на награда „Хюго“
Носители на награда „Небюла“
Крал на Гърция

Това е списък на кралете на Гърция.

Династия Вителсбах 
 Отон I (Гърция) (1832–1862)

Династия Шлезвиг-Холщайн-Зондербург-Глюксбург 
 Георгиос I (1863 – 1913)
 Константинос I (1913 – 1917)
 Александрос I (1917 – 1920)
 Константинос I (1920 – 1922)
 Георгиос II (1922 – 1923)

Първа гръцка република (1924–1935)

 Георгиос II (1935 – 1947)
 Павлос I (1947 – 1964)
 Константинос II (1964 – 1973)

Вижте също 

 Кралство Гърция
 Министър-председател на Гърция
 Президент на Гърция

 
Гърция
Георгиос II

Георгиос II е крал на Гърция в периода 27 септември 1922 – 25 март 1924 г. и 3 ноември 1935 – 1 април 1947 г. Син е на крал Константинос I. Завършва Военното училище в Атина и Военната академия на Германия. Напуска Гърция заедно с баща си. Жени се за Елисавета Румънска. Завръща се в Гърция през 1920 г. и участва във войната с Турция. След детронацията на крал Константинос I на 27 септември 1922 г. се възкачва на гръцкия престол.

В първата година на царуването си се опитва да се разправи с противниците на баща си и организира т. нар. „съд на шестимата“. Опитва се да разтури Революционния комитет, създаден след метежа на Николаос Пластирас и Стилианос Гонатас, но не успява и е изгонен от Гърция под предлог, че се нуждае от почивка. За регент е определен Павлос Кундуриотис. На 25 март 1924 г. Четвъртото учредително народно събрание взема решение за промяна на държавното управление и Гърция е обявена за президентска република. На проведения по-късно референдум решението е потвърдено и династията Глюксбург е свалена от власт.

На 10 октомври 1935 г. в гръцкия парламент при присъствието само на 82 депутати е взето решение за връщането на монархията като форма на управление. На 3 ноември същата година е проведен референдум и решението на парламента е потвърдено. На 25 октомври 1935 г. крал Георгиос II се завръща в страната.

На 18 март 1936 г. след смъртта на министър-председателя Константинос Демердзис кралят възлага на Йоанис Метаксас да състави правителство. Започва т.нар. „период на диктатурата на Метаксас“.

След германското нападение над Гърция (1941) крал Георгиос II първоначално се установява на остров Крит, след това в Александрия, Египет, а накрая в Лондон, Англия. Там остава до края на войната.

След края на войната за регент е обявен архиепископ Дамаскин Папандреу (29 декември 1944 г.). На 26 септември 1946 г. се провежда референдум, с който е потвърдено монархическото управление. Крал Георгиос II умира на 1 април 1947 г.

Крале на Гърция
Православни монарси
Носители на Ордена на Спасителя
Павлос I

Павлос I (1947 – 1964) е крал на Гърция в периода 1 април 1947 – 6 март 1964 г. Четвърти син на крал Константинос I. Завършва Военно морското училище в Атина. Жени се за Фредерика Хановерска, немска принцеса, с която имат три деца – Константинос, София (кралица на Испания) и Ирини.

На 1 април 1947 г., след смъртта на крал Георгиос II заема трона. По време на царуването му избухва Гражданската война в страната. Не е съгласен със засилване влиянието на Александрос Папагос и това води до проблеми в отношенията със САЩ. След смъртта на Папагос, Константинос Г. Караманлис печели парламентарните избори (27 февруари 1956 г.) и съставя правителство.

През 1963 г. след противоречия с крал Павлос I, Караманлис подава оставка и на произведените на 16 февруари 1964 г. печели Георгиос Папандреу. Малко по-късно, на 6 март 1964 г. крал Павлос I умира.

Бележки 

Крале на Гърция
Родени в Атина
Православни монарси
Носители на Константиновия свещен военен орден на Свети Георги
Константинос II

Константинос II Гръцки () е крал на Гърция в периода 6 март 1964 г. – 1 юни 1973 г.

Биография 
Син е на крал Павел I. Брат е на испанската кралица София Гръцка. Завършва Военното училище в Атина. Жени се за Анна Мария, принцеса на Дания.

Под влиянието на майка си влиза в конфликт с Георгиос Папандреу (баща на Андреас Папандреу) и го принуждава да подаде оставка като министър-председател (15 юли 1965). Политическата криза и вълненията, последвали оставката на Папандреу, водят до военния преврат от 1967 г. На 13 декември 1967 г. крал Константин II прави неуспешен опит за контрапреврат и напуска страната.

През 1973 г. хунтата провежда референдум, вследствие на който Гърция става президентска република. След падането на хунтата от власт през октомври 1974 г., отново е проведен референдум за форма на управление (8 декември 1974 г.) и с резултат 67,5% от имащите право на глас е потвърдено желанието на народа за република. Оттогава крал Константинос II живее в Лондон, Англия, а Гърция е парламентарна република.

Бележки 

Православни монарси
Крале на Гърция
Членове на МОК
Гръцки спортни функционери
Гръцки олимпийски шампиони
Гръцки мореплаватели
Гръцки спортисти
Ветроходци
Родени в Атина
Носители на Ордена на Спасителя
Носители на Константиновия свещен военен орден на Свети Георги
Александрос I

Александрос I (на гръцки: Αλέξανδρος, Βασιλεύς των Ελλήνων) крал на Гърция в периода 30 май 1917 г. – 12 октомври 1920 г. Втори син е на крал Константинос I. Роден е на 1 август 1893 г. (20 юли по Юлианския календар). Завършва Военното училище в Атина. Става крал след детронацията на баща си по време на Първата световна война. Въпреки неодобрението на кралското семейство, се жени за Аспасия Ману.

Умира от стрептококова инфекция на 12 октомври 1920 г. след ухапване от маймуна в царския парк три дни по-рано.

Единственото му дете, което се ражда след неговата смърт, е принцеса Александра Гръцка (1921 – 1993), която по-късно се жени за Петър II, крал на Югославия.

Крале на Гърция
Атиняни
Православни монарси
Носители на Ордена на Спасителя
Починали в Атина
Константинос I

Константинос I е крал на Гърция в периода 5 март 1913 – 30 май 1917 г. и 6 декември 1920 – 14 септември 1922 г. Крал Константинос не е грък по рождение, а е от датско-руски произход. Син на крал Георгиос I. Роден е в Атина на 21 юли 1868 г. Завършва Военното училище в Атина и политически науки в университета Хайделберг в Лайпциг, Германия. Жени се за немската принцеса София, сестра на кайзер Вилхелм II. Командва гръцката армия в Балканската война и Междусъюзническата война.

След смъртта на баща си (5 март 1913 г.) става крал на Гърция. Заема позиция на неутралитет в навечерието на Първата световна война. На 11 юни 1917 г. под натиска на Съюзниците в хода на френска окупация на Тесалия се вижда принуден да се откаже от трона в полза на втория си син Александрос, и заедно с престолонаследника Георгиос да напусне Гърция.

След края на Първата световна война, смъртта на крал Александрос I и загубата на Елевтериос Венизелос на парламентарните избори през ноември 1920 г. се провежда референдум относно формата на управление. На референдума печели монархическата идея и Константинос I отново се възкачва на трона на 6 декември 1920.

Загубата във войната от Турция (1922) и избухването на метежа на Николаос Пластирас и Стилианос Гонатас водят до повторна детронация на крал Константинос I на 27 септември 1922 г., този път в полза на сина му Георгиос II.

Външни препратки 
 fhw.gr
 ЗАГОВОРЪТ ЗА ОГРАБВАНЕ НА БЪЛГАРИЯ В 1913 г.

Бележки 

Крале на Гърция
Военачалници през Балканските войни
Православни монарси
Родени в Атина
Носители на орден „Свети Александър“
Носители на Ордена на Спасителя
Починали в Палермо
Лари Сторч

Лари Сторч е американски актьор, втори баща на Джун Крос. Роден в Ню Йорк през 1923, той често озвучава роли. Свири на саксофон.

Започва кариерата си като церемониалмайстор във вариететни заведения в Ню Йорк. Когато телевизията става популярна, много от клубовете биват затворени, тъй като посетителите предпочитат да гледат вкъщи телевизия, така че Сторч започва работа в новата медия.

По време на Втората световна война Сторч служи като подводничар заедно с Тони Къртис, оставайки приятел с него за цял живот. Сторч и Къртис участват в общо 8 филма, а през 2003 и двамата са в (театралната) мюзикълна версия на Някои го предпочитат горещо, която обикаля страната.

Жени се за Норма Сторч на 10 юли 1961. Бракът им трае 42 години (до 28 август 2003), когато тя почива.

Външни препратки 

 

Американски актьори и актриси
Родени в Ню Йорк
Секретер

Секретер () е писалище с отделение за заключване на ценности и с подвижна дъска, която се сваля, за да може да се пише. Често горната му част се състои от библиотека, затваряща се с две вратички. Обичайно представлява цялостна, неделима конструкция, непригодена за разглобяване след производство.

Вижте също 
 Бюро

Обзавеждане
Министерство на земеделието на САЩ

Министерството на земеделието на САЩ (United States Department of Agriculture, USDA) е основано на 9 февруари 1889 г. Неговата цел е да развива и прилага аграрната политиката и политиката на фермерството и храните в САЩ.

USDA се стреми да задоволи нуждите на фермерите, да насърчава аграрната търговия и продукция, да осигурява безопасността на храните, да защитава природните ресурси, да подпомага селските общности и да се бори срещу глада.

Външни препратки 
 Официален сайт на USDA
 Национална база данни на храните на USDA – подробна информация за голям брой сурови, преработени и опаковани храни
Вълнения в Белиз през 2005

В средата на януари 2005 в Белмопан, столицата на Белиз, избухват граждански безредици. Те са провокирани от новия национален бюджет, според който данъците значително се увеличават, както и от гнева към Обединената народна партия заради влошаването на финансовото състояние на белизийското правителство.

На 13 януари 2005 правителството на Саид Муса обявява новия бюджет за 2005 – 2006. Той включва големи увеличения на данъците за редица браншове и стоки, включително увеличаването на данъка върху недвижимото имущество с 11%, 5-процентно увеличаване на данъците за финансовите институции, 8-процентно увеличение на данъка върху тютюна, както и 100-процентно увеличение на данъка върху рома. Въпреки че според правителството увеличението на данъците е сравнимо с увеличението им през 1998 по време на предишното управление на Обединената демократическа партия (ОДП), тези данъци, примесени с години на всенародно неспокойствие при предполагаеми погрешно управление на финансите и корупция в Обединената народна партия (ОНП), стават причина за протести до сградата на Народното събрание на 15 януари 2005, които включват сблъсъци между демонстрантите и полицията. Демонстрациите продължават през следващата седмица.

На 20 януари браншовите организации и профсъюзите призовават за двудневна общонародна стачка. Хората не се явяват на работа и водоснабдяването за голяма част от Белиз спира. На 21 януари местните вестници пишат за разпокъсани демонстрации в столицата Белмопан, включително опожаряване на правителствени сгради и блокиране на пътищата от протестиращите. Когато министрите вървят към сградата на правителството, те са замеряни с камъни и бутилки, което принуждава полицията и военните да се намесят и да укротят демонстрантите. Правителството, според слуховете, е инсталирало камери по външните страни на някои сгради, близо до които се очаквало протестиращите да се струпат, а правителствените сгради са барикадирани.

В Белиз такива безредици избухват за трети път: първият път е през 1950-те, а вторият – през 1980-те, когато има предложение част от страната да стане територия на Гватемала.

На 21 януари пред сградата на Народното събрание в Белмопан е организиран масов протест, който води до употреба на насилие. Протестиращите замерят с камъни полицията, която им отвръща с гумени куршуми и сълзотворен газ. Гърмежите и сирените можели да се чуят в радиус от поне 1 км. Чут е поне един по-оглушителен тътен, значително по-силен от звука на обикновените изстрели; причината за тътена е неизяснена. Няколко от протестиращите са арестувани. Разрешението за демонстрацията изтича в 3 часа следобед, но протестиращите получават един час повече. В края на този допълнителен час, демонстрантите не обръщат внимание на заповедите да се разпръснат. Инспектор Джеферирес прочита пред тълпата закона против нарушителите на обществения ред и след 40 минути нарежда на полицията да разпръсне множеството, което тя прави като използва сълзотворен газ и гумени куршуми. Стачкуващите лягат на земята и отказват да се разпръснат и са изкарани насилствено.

Политика на Белиз
История на Белиз
Белиз
2005 година
Белмопан

Белмопа̀н (на английски и ) е столицата на Белиз. Населението му е 12 300 (2004 г.). Географските му координати са 17° 15' с.ш. и 88° 46' з.д.. Надморската му височина е 76 m. Изграден е в непосредствена близост до река Белиз, на 80 km от старата столица Белиз, след като тя е тотално разрушена от урагана „Хети“ през 1961 г. Правителството се измества в Белмопан през 1970 г. Сградата на Народното събрание е конструирана така, че да наподобява предколумбов храм на маите.

Столици в Северна Америка
Градове в Белиз
Александрос Займис

Александрос Займис () е гръцки политик. Бил е министър-председател на Гърция три пъти (1897–1899, 1901–1902, 1904–1906) и един път президент (1929–1935).

Бележки 

Министър-председатели на Гърция
Президенти на Гърция
Родени в Атина
Починали във Виена
Синявицоподобни

Синявицоподобни (Coraciiformes) са разред разнообразни по размери и външен вид птици. С малки изключения пъстро и ярко оцветени.

Разпространение 
Разпространени са предимно в стария свят. в България се срещат 4 вида:
 Coracias garrulus – Синявица
 Alcedo atthis – Земеродно рибарче
 Merops apiaster – Обикновен пчелояд
 Merops superciliosus – Зелен пчелояд

Начин на живот и хранене 
Хранят се предимно с жива храна, насекоми, дребна риба и др.

Размножаване 
Повечето видове са моногамни, без изразен полов диморфизъм. Гнездят най-често в дупки по дърветата, по стръмни земни склонове или речни брегове. Малките се излюпват напълно безомощни и двамата родители се грижат за тях.

Допълнителни сведения 
В България са защитени видове включени в Червената книга. В съвременните класификации от разреда е отделен новият разред Птици носорози.

Списък на семействата 
 Alcedinidae – Земеродни рибарчета
 Brachypteraciidae –
 Cerylidae —
 Coraciidae – Синявицови
 Dacelonidae – (остаряло-Halcyonidae)
 Leptosomidae – Куковицови синявици
 Meropidae – Пчелоядови
 Momotidae – Момотови
 Todidae – Тодови

Бележки
Кукувицови

Кукувицови (Cuculidae) са семейство същински птици, единствено в разред Кукувицоподобни (Cuculiformes). В семейството Cuculidae има 140 вида, от които над 50 практикуват известната тактика да снася яйцата си в чужди гнезда.

Общи сведения 
Средни по размери птици. Характерен представител е Обикновената кукувица с добре познатия на всички възглас „куку-куку“.

Разпространение 
Широко разпространени в умерените и тропични области. В България се срещат два вида: Обикновена кукувица и Качулата кукувица.

Начин на живот и хранене 
Живеят много потайно и често пъти дори и да ги чуем не можем да ги видим. Предимно насекомоядни видове. Живеят по горите и места с буйна растителност.

Размножаване 
Характерен за разреда е гнездовия паразитизъм, като често отделни подвидове и раси специализират в паразитизъм върху строго определени видове. Гостоприемник са най-често дребните пойни птици. Малкото кукувиче се излюпва малко по-рано и е малко по-едро от приемните си събратя, които убива още в първите дни на живота си. Кукувицата не мъти пиленцата си. Снася ги в чужди гнезда. Най-вече гнездото на врабченцето. Малкото кукувиче е по-голямо от ново излюпените врабченца, то веднага ги убива, но то е първият предвестник на пролетта. Кукувицата е полезна птица, защото убива вредни за растенията насекоми. Тя е характерна със своето ку-ку.

Допълнителни сведения 
 Качулатата кукувица е защитен на територията на България вид.
 Съществува предание, според което напролет когато кукувицата започва да кука бъде чута от хората те трябва да отброят куканията ѝ. Броят на преброените кукания показвал, колко години ще живее човекът който брои.
 Според друго предание този, който носи пари в джоба си напролет и чуе да кука кукувица за първи път през годината ще благоденства през настоящата година.

Съвременни родове 
 Семейство Cuculidae – Кукувицови
 incertae sedis
 Nannococcyx (1 вид)
 Подсемейство Cuculinae
 Clamator – Качулати кукувици (4 вида)
 Pachycoccyx (1 вид) – Дебелоклюни кукувици
 Cuculus – Кукувици (11 вида)
 Hierococcyx (8 вида)
 Cercococcyx (3 вида)
 Cacomantis (10 вида)
 Chrysococcyx (13 вида)
 Surniculus (4 вида)
 Microdynamis (1 вид)
 Eudynamys (3 вида)
 Urodynamis (1 вид)
 Scythrops (1 вид)
 Подсемейство Phaenicophaeinae
 Ceuthmochares (2 вида)
 Rhinortha (1 вид)
 Phaenicophaeus (11 вида)
 Carpococcyx (3 вида)
 Coua (10 вида)
 Подсемейство Coccyzinae
 Coccyzus (13 вида)
 Coccycua (3 вида)
 Piaya (2 вида)
 Подсемейство Neomorphinae – Бягащи кукувици
 Tapera (1 вид)
 Dromococcyx (2 вида)
 Morococcyx (1 вид)
 Geococcyx – Земни кукувици (2 вида)
 Neomorphus (5 вида)
 Подсемейство Centropodinae
 Centropus (30 вида)
 Подсемейство Crotophaginae – Кукувици личинкояди
 Crotophaga (3 вида)
 Guira – Гуира (1 вид)

Бележки
Жеравоподобни

Жеравоподобните (Gruiformes) са биологически разред, който е част от клас Птици.

Общи сведения 
Средни по размер и едри видове. По външен вид напомнят представителите на семейство Чаплови.

Разпространение 
Разпространени са предимно в умерените и тропични области. В България се срещат 11 вида, обединени в 3 семейства:

 Семейство Gruidae – Жеравови
 Вид Anthropoides virgo – Момин жерав
 Вид Grus grus – Сив жерав
 Семейство Otidae – Дроплови
 Вид Otis tarda – Дропла
 Вид Tetrax tetrax – Стрепет
 Семейство Rallidae – Дърдавцови
 Вид Crex crex – Ливаден дърдавец
 Вид Fulica atra – Лиска
 Вид Gallinula chloropus – Зеленоножка
 Вид Porzana parva – Средна пъструшка
 Вид Porzana porzana – Голяма пъструшка
 Вид Porzana pusilla – Малка пъструшка
 Вид Rallus aquaticus – Крещалец

Начин на живот и хранене 
Живеят предимно на земята, много често в близост до вода. Хранят се предимно с животинска храна, дребни земноводни, влечуги, безгръбначни.

Списък на семействата 
 Aramidae – Арамови	(Арами)
 Cariamidae – Кариамови (Кариемови, Кариами, Кариеми, Сериемови, Сериеми)
 Gruidae – Жеравови
 Heliornithidae
 Otididae – Дроплови
 Psophiidae – Птици тръбачи
 Rallidae – Дърдавцови

Бележки
Кълвачоподобни

Кълвачоподобни или Якамароподобни (Piciformes) са разред, включващ близо 400 дребни и средни по размер птици. Характерно за него е разположението на пръстите на краката, два напред и два назад. Подобно разположение се наблюдава и при папагалите и то показва значително от еволюционна гледна точка приспособяване към дървесния начин на живот. Опашката е къса, твърда и служи за опора. Езикът завършва с вроговен и заострен израстък, служещ за изваждане на насекомите и техните ларви от кората и ствола на дърветата. Самият език е изключително дълъг и понякога надвишава двойно дължината на главата, заедно с човката.

Разпространение 
Разпространени са в умерените и тропични области. В България се срещат 10 вида принадлежащи към едно семейство:
 семейство Picidae – Кълвачови
 Jynx torquilla – Въртошийка
 Picus canus – Сив кълвач
 Picus viridis – Зелен кълвач
 Dryocopus martius – Черен кълвач
 Picoides major – Голям пъстър кълвач
 Picoides syriacus – Сирийски пъстър кълвач
 Picoides medius – Среден пъстър кълвач
 Picoides leucotos – Белогръб кълвач
 Picoides minor – Малък пъстър кълвач
 Picoides tridactylus – Трипръст кълвач

Начин на живот и хранене 
Основната част от времето прекарват по стеблата на дърветата, като много рядко кацат по самите клони, за разлика от останалите птици. Предимно насекомоядни видове, но при нужда са всеядни. Храната си търсят пробивайки и издълбавайки кората и ствола на дървото. По време на дълбаенето нанасят изключително силни удари с човка.

Размножаване 
Моногамни птици, гнездят в дупки по дърветата, които най-често издълбават сами. По време на размножителния сезон ролята на сватбена песен изпълнява характерното барабанене по стволовете на дърветата. Малките се излюпват голи и безпомощни, и двамата родители се грижат за тях.

Допълнителни сведения 
Много важна от екологична гледна точка група птици, осигуряват на много други видове подходящи места за гнездене, прочистват горите от голямо количество дървоядни насекоми, недостъпни за останалите птици, поддържайки по този начин екологичното равновесие. На територията на България всички представители на разреда са защитени от закона.

Списък на семействата 
 Indicatoridae – Медопоказвачи
 Lybiidae – Либиеви
 Megalaimidae – Брадаткови
 Picidae – Кълвачови
 Ramphastidae – Туканови
 Galbulidae – Якамарови
 Capitonidae – Мустакати кълвачи
 Bucconidae – Кълвачи Буко

Източници
Совоподобни

Совоподобните (Strigiformes) са разред изключително нощни птици, най-едър е бухалът, който достига няколко килограма тегло. Оперението е с маскировъчен цвят. Имат изключително добро зрение и слух, някои видове са развили примитивни форми на ехолокация, подобно на прилепите. Зрението е бинокулярно, вратните прешлени са силно подвижни и осигуряват 360° зрителен обхват, без да се променя положението на тялото. При сововите и забулените сови ушните отвори на черепа са разположени асиметрично, което помага за по-доброто определяне на посоката на шума. В по-стари класификации козодоите са включени в този разред, но днес те са в отделен разред - Козодоеподобни
.

Разпространение 
Разпространени са повсевместно в Европа, Азия, Африка, Северна Америка и Южна Америка.

В България се срещат 10 вида, обединени в 2 семейства:
 Семейство Tytonidae- Забулени сови
 Tyto alba- Забулена сова
 Семейство Strigidae- Совови
 Bubo bubo- Бухал
 Otus scops- Чухал
 Strix aluco- Горска улулица
 Strix uralensis- Уралска улулица
 Asio otus- Горска ушата сова
 Asio flammeus- Блатна сова
 Glaucidium passerinum- Малка кукумявка
 Athene noctua- Домашна кукумявка
 Aegolius funereus- Пернатонога кукумявка

Начин на живот и хранене 
Нощни птици, хранят се с основно с животинска храна, като дребни бозайници, птици, риби, насекоми и други. Повечето видове са хищници.

Размножаване 
Моногамни птици, женската понякога е по-едра от мъжкия. Гнездят в хралупи, скали, изоставени сгради и др. Малките се излюпват слепи и безпомощни, и двамата родители се грижат за тях.

Допълнителни сведения 
Някои представители на разреда, като бухала, различните видове сови и кукумявки, се опитомяват лесно. Тази особеност в етологията им, взета редом с характерния им външен вид, ги е направила предпочитано домашно животно на жреци, шамани, заклинатели и други, от най-дълбока древност. В Древна Гърция совата е била свързвана с богинята на мъдростта и военните планове Атина Палада, а кукумявката с богът на подземното царство Хадес.

Списък на семействата 
 Strigidae – Совови
 Tytonidae – Забулени сови
Козодоеподобни

Козодоеподобните (Caprimulgiformes) са разред нощни насекомоядни птици, разпространени в цял свят с изключение на Антарктида. Традиционно се смятат за своеобразен преход между Совоподобните и Бързолетоподобните, но таксономичната им класификация е все още предмет на научни спорове.

Обща характеристика 
Козодоите наподобяват совите с това, че са нощни ловци с отлично зрение и слух, които прекарват деня в покой, разчитайки на отличната си маскировъчна окраска. От друга страна тези птици са нощният еквивалент на бързолетите (наричани са още нощни лястовици) – приспособени са за бърз полет, с дълги и тесни криле и опашка, краката им са малки и слаби, а устата им е много широка, но с малка и слаба човка, за да ловят насекоми летейки.

Класификация 
Таксономичната класификация на козодоеподобните е все още спорна, но най-общо се разграничават следните семейства, като някои учени отделят едни в самостоятелни разреди с различна степен на родство помежду им от една страна и с останалите птици от друга, а други (Sibley & Ahlquist) дори отнасят всички тях към разред Совоподобни (Strigiformes):

 семейство Aegothelidae (Совови козодои, 1 род с около 10 вида) - отделен разред Aegotheliformes (Simonetta, 1967) по-близки до Бързолетоподобните (Apodiformes) от останалите Козодоеподобни
 семейство Steatornithidae (Пещерни козодои, 1 вид: Гуахаро) – вероятно отделен разред Steatornithiformes
 семейство Podargidae (жабоусти, широкоусти, совови козодои, 2 рода с 12 вида) – вероятно отделен разред Podargiformes
 семейство Nyctibiidae (исполински козодои, поту, 1 род с 5 вида)
 семейство Caprimulgidae (Козодоеви, 14 рода с около 80 вида)
 семейство Eurostopodidae (Ушати козодои, 1 род със 7 вида) – отделени от Козодоевите

Допълнителни сведения 
Наименованието козодой (лат. Caprimulgus) идва от разпространеното в редица страни народно поверие, че нощем европейският Козодой долита при стадата кози, за да дои животните с широката си уста. Всъщност козодоите ”нападат” домашните животни заради изобилието от паразитиращи насекоми.

Източници 
  Mayr, Gerald (2002): Osteological evidence for paraphyly of the avian order Caprimulgiformes (nightjars and allies). Journal für Ornithologie 143(1): 82–97. HTML abstract
  Mariaux, Jean & Braun, Michael J. (1996): A Molecular Phylogenetic Survey of the Nightjars and Allies (Caprimulgiformes) with Special Emphasis on the Potoos (Nyctibiidae). Molecular Phylogenetics and Evolution 6(2): 228–244. HTML abstract
Чака

Ча̀ка е български цар, син на татарския темник Ногай и Алака. Съпруг на Елена, дъщеря на българския цар Георги I Тертер.

Биография 
След 1279 г. се жени за най-малката дъщеря на цар Георги I Тертер, Елена. След като последният представител на ханския род Токтай въстава срещу баща му и го пленява, изпадналият в немилост Чака се опитва да вземе полагащото му се наследство. Убива мащехата си и брат си, които пожелават да сключат мир с Токтай, и за кратко е хан, но влиза в конфликт с видни военачалници и в крайна сметка те минават на страната на Токту. Опитът му да се противопостави на новия хан се оказва неуспешен и той е принуден да потърси убежище при аланите, а сетне и в България заедно с жена си и шурея си Теодор Светослав. Възползвайки се от положението в България по това време той навлиза с остатъците от армията си в България и се явява пред стените на столицата Търновград.

Според традиционните възгледи, наложени в българската историография, през 1299 – 1300 г. Чака се възцарява като български владетел, след като Теодор Светослав го подкрепя. Българският историк Пламен Павлов предлага друга интерпретация на събитията, като смята, че Чака е бил сюзерен на Светослав Тертер.

Разбрал за местонахождението на Чака, Токтай праща към България голяма войска и обсажда престолния град Търново. Теодор Светослав бързо скалъпва нов заговор, хвърляйки в тъмница самия Чака, който скоро бива удушен. Главата му е пратена на Токтай. Някои считат, че в знак на благодарност Токтай дал на Теодор Светослав част от територията управлявана от Ногай като феодално владение. Синът на Чака – Кара Кишек, с двама свои родственици – Джерик Темир и Юлукотлу, по-късно бягат от Токтай и с 3000 конници постъпват на служба при видинския деспот Шишман.

Семейство 
Чака е женен за Елена, дъщеря на българския цар Георги I Тертер. От нея той има един син: Кара-Кишек. След смъртта на баща си, Кара-Кишек бяга от Златната орда с 3000 татари и постъпва на служба при деспот Шишман във Видин.

Литература 
 John V.A. Fine, Jr., The Late Medieval Balkans, Ann Arbor, 1987.

Външни препратки 
 Кратки биографични данни и изображение върху монета
 Павлов, Пл., „Татаринът Чака не е бил български цар“

Монарси на Втората българска държава
Чингизиди
Птици мишки

Птиците мишки (Coliidae) са семейство дребни птици родствени на Врабчоподобните.

Разпространение 
Срещат се единствено в Африка на юг от Сахара.

Начин на живот и хранене 
Живеят често на ята.

Списък на видовете

семейство Coliidae 
 род Colius
 Colius castanotus (Verreaux & Verreaux, 1855)
 Colius colius (Linnaeus, 1766)
 Colius leucocephalus (Reichenow, 1879)
 Colius striatus
 род Urocolius
 Urocolius indicus (Latham, 1790)
 Urocolius macrourus (Linnaeus, 1766)
Туракови

Тураковите, наричани още Бананояди (Musophagidae), са семейство сравнително едри птици, единственото в разред Туракоподобни (Musophagiformes). Окраската им е ярка с металически блясък. Червения цвят се дължи на особен пигмент съдържащ значително количество мед (Cu), наречен Турацин, а зеленият на друг характерен, но недобре изучен пигмент, наречен Тураковердин (от лат. – Тураковозелено). Нямат изразен полов диморфизъм, крилете са сравнително къси и закръглени, опашката е дълга. Много от видовете имат качулка на главата. Клюнът е жълт с изпъкналост в основата, краят му обикновено е назъбен. Разреда включва около 20 вида обединени в 5 рода и 1 семейство.

Разпространение 
Срещат се в Африка (без о-в Мадагаскар), на юг от Сахара.

Начин на живот и хранене 
Живеят по дърветата. Растителноядни птици, хранят се с плодове, млади филизи и различни семена.

Размножаване 
Моногамни птици, гнездят по дърветата. Самото гнездо е плоско и грубо, построено е от малки клонки и напомня гълъбово. Снасят две бели яйца, които мътят в продължение на 3 седмици. Малките се излюпват голи, но скоро се покриват с пух, който се задържа над месец и половина. Напускат гнездото горе-долу по същото време. В началото малките не могат да летят, но за сметка на това втория пръст на крилете е добре развит и снабден с нокът, което им помага да се катерят ловко по дърветата. Към края на втория месец започват да прехврърчат между по-близките клонки.

Списък на родовете 
Семейство Musophagidae
 Род Corythaeola (Heine, 1860) – Голямо синьо турако
 Род Corythaixoides (Smith, 1833)
 Род Crinifer (Jarocki, 1821)
 Род Musophaga (Isert, 1788)
 Род Tauraco (Kluk, 1779)

Бележки
Класификация

Класификация се нарича методът или процесът на организиране на обекти или концепции в категории. Процесът се извършва съгласно свойствата на обектите/концепциите и някакъв метод (схема) на класификация. Крайният резултат, т.е. създаденото изображение на обекти в категории, също се нарича класификация.

Когато се ползва термина класификация, най-често се има предвид таксономична класификация, в която категориите са подредени в йерархия, която може да се представи с (едно или повече) дървета. Примери за таксономична класификация са:

Вижте също 
 Онтология

Представяне на знание
Статистическа класификация

Статистическа класификация е вид статистически алгоритъм, който взима репрезентация на белезите на обекти/концепти и ги свързва с класификационни етикети. Такъв класификационен алгоритъм е проектиран да научава (да прави оценка на поведението на) функция, която поставя вектор от белези  в един от множество класове, като разглежда редица входно-изходни примери на функцията.

Вижте също 
 изкуствен интелект
 Машинно обучение

Статистика
Изкуствен интелект
Алгоритми
Даниела Йорданова

Даниела Йорданова е българска лекоатлетка. Една от най-успелите български лекоатлетки в съвременния спорт.

Биография 
Родена е в град Сливница на 8 март 1976 година. Започва професионалната си кариера през 1994 година, когато започва да работи със сегашния си наставник Димитър Василев. Дотогава Даниела тренира в Самоков в Спортно училище „Никола Велчев“, след неуспешен опит да влезе в спортното училище на ЦСКА.

Дълго време контузии пречат на състезателката да се класира във финалните тройки на най-високи форуми, но въпреки това тя успява да стане бронзова медалистка от Европейско първенство през 2006 година.

Йорданова се състезава в ситуация на силна световна конкуренция, в бяганията на средни и дълги разстояния, едни от най-популярните лекоатлетически дисциплини.

Почетен гражданин на град Сливница.

Отличия 
 Пета на Европейското първенство в Гент 2000 г., нов национален рекорд на 3000 м. в зала (8.47.45)
 Девета на Олимпийските игри в Сидни 2000 на 5000 м. с национален рекорд (14.56.95)
 Пета на Световното първенство в зала в Лисабон на 1500 м. (4.12.79)
 Пета на Европейското първенство в зала, Виена 2002 на 1500 м.
 Пета и на Европейското на открито във Виена 2002 на 1500 м.
 Седма на Световното първенство в Париж 2003 на 1500 м. (4.02.34)
 Четвърта на Световното първенство в зала, Будапеща 2004 на 1500 м. (4.08.52)
 Пета на Олимпийските игри в Атина 2004 на 1500 м. с 3.59.10 (втората българка „слязла“ под 4 мин. на 1500 м.)
 Трета на Световното първенство (Осака) 2007 на 1500 м.
 Трета на Световното първенство в зала, Валенсия 2008 г. нов национален рекорд на 1500 м. (4:04.19)

Български лекоатлетки
Спортисти на летните олимпийски игри 2000
Почетни граждани на Сливница
Родени в Сливница
Юстиниан

Юстиниан може да се отнася за:

 Юстиниан I (483 – 565), византийски император
 Юстиниан II (669 – 711), византийски император
 Юстиниан (генерал) (525 – 582) – византийски военачалник от 6 век
 Юстиниан (патриарх) – румънски патриарх от 20 век
Ксенофан

Ксенофан от Колофон, Ксенофан Колофонски (на старогръцки Ξενοφάνης ὁ Κολοφώνιος) е древногръцки философ, поет и религиозен мислител, смята се за основател (или според други мнения – предшественик) на школата на „елеатите“.

Биография 
След персийското завоевание на йонийските гръцки градове в Мала Азия през 545 година пр. Хр., напуска родния си град Колофон и се заселва в Сицилия, където живее в различни градове – Катана, Занкла (Месина), Сиракуза, както и в южноиталианския град Елея. През дългия си живот обикаля като странстващ поет редица градове и места, където проповядва религиозно-философските си възгледи. Автор е на епични произведения – елегии, сатири и героични хекзаметри, в които освен митологичният е въведен, може би за първи път, дидактично-философски елемент. Днес те са ни известни по фрагментите, запазени от тях у по-късни антични автори.

Философия 
Във философията си Ксенофан се обявява от една страна срещу митологизма у Омир и Хезиод, от друга – срещу натурфилософските схващания на Талес и мистицизма на Питагор.

Ксенофан е един от първите критици на антропоморфизма в старогръцката митология.

Смята се, че на Ксенофан принадлежи мисълта, че боговете са създадени по образ и подобие на човека. Според неговото учение, именно несъвършеното човешко познание кара хората да придават антропоморфни черти на божествата си и да ги надаряват с човешки качества.

На митологичния антропоморфен политеизъм Ксенофан противопоставя идеята за един Бог, „най-голям сред боговете и човеците, който не прилича на смъртните нито като тяло, нито като разум, който целият вижда, целият мисли, целият чува“. Изобщо цялата философска система на Ксенофан е обединена около възгледа за Цялото, Единното. Единствено съществуващо е именно Едното, което е несътворено и несътворимо, неунищожимо, неизменно и неподвижно, еднородно и лишено от конкретни свойства. Това Едно, наричано от Ксенофан Бог, се изобразява във формата на сфера и е всичко съществуващо изобщо, то е всемогъщо и независимо и със силата на „ума си“ (νους, интелект) управлява света. Според Ксенофан единствено Бог притежава достоверно знание, човешкото познание не излиза извън рамките на субективното мнение и има само вероятностен характер.

Ксенофан и античната философия 
Макар в наши дни да се спори доколко Ксенофан е основоположник или предтеча на философската школа на „елеатите“, неговото влияние върху тях е безспорно. Идеята му за единното и всеобхватното е подробно развита и усъвършенствана при представителите на тази школа Парменид, Зенон Елейски и Мелис Самоски.

Съмнението в познавателните способности на човека, в съчетание с критиката на всички съществуващи по негово време философски системи, дава основание на античните философи скептици да виждат в лицето на Ксенофон предшественик на скептицизма.

Силно е влиянието към различните школи на софистите, циниците и др.

Източници

Външни препратки 
 Елеатска школа (блог valtcheva.com)
  Англоезична антология
 
  Омировите богове и Ксенофан
  Биография
  Биография и фрагменти

Древногръцки философи
Метафизици
Древногръцки поети
Йония
Бедрена артерия

Бедрената артерия (arteria femoralis), известна още под научното си название феморална артерия, е голяма артерия на бедрото, която е продължение на външната хълбочна артерия, идваща от коремната аорта.

Външната хълбочна артерия става бедрена след като премине под ингвиналното сухожилие. В тази област (бедрения триъгълник) тя се нарича обща бедрена артерия, тъй като не се е разклонила.

Обикновено от общата бедрената артерия се разклонява дълбоката бедрена артерия, след това тя се нарича субсарториална артерия и продължава надолу към бедрената кост.

Повърхностната бедрена артерия преминава през хиатуса на адуктора (празнина в сухожилието на големия адуктор) и после в задната част на коляното. Преминавайки между кондилите на бедрената кост, тя се превръща в поплитеална артерия на поплитеалната фоса.

Вижте също 
 Артерия
 Бедро

Бележки

Външни препратки 
 Картинка с бедрената артерия  (обясненията са на английски)

Артерии