alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Казахски език

Казахският език (қазақ тілі) е тюркски език, говорен от около 13 000 000 души в Казахстан, Китай, Монголия и други.

История и диалекти 
В съвременния казахски език няма диалектно деление, но се различават три говора: североизточен, южен и западен, които съответстват на териториите на трите казахски жуза (племена). В говора на китайските казахи (южен и североизточен говор) и Монголия (североизточен говор) се наблюдават разлики в речниковия състав, дължащи се на дългото общуване с други езици (монголски и китайски). Най-вече поради географията на Казахстан отделните племена и родове са общували по-често помежду си, а не със съседните им народи.

Книжовният казахски език се образува в исторически план върху североизточния и западния говор и се оформя през втората половина на 19 век покрай дейността на казахските просветители Абай Кунанбаев и Ибрай Алтънсарин. Съвременният книжовен език е най-близък до говора в района на бившата столица Алмати. Някои изследователи смятат каракалпакския език и езика на барабинските татари за диалекти на казахския език.

Граматика 
Казахският език е аглутинативен както всички останали тюркски езици, което означава, че словоформите се образуват чрез последователно присъединяване на окончания към неизменяема основа. (Представки в казахския език няма).

В казахския език има вокална хармония. Всички гласни звукове са подредени по двойки (твърди – меки): [а] – [е], [о] – [ө], [ұ] – [ү] и [ы] – [i]. Двойката [а] – [ә] се среща само в думи с арабски или персийски произход. Съгласните [г] и [к] могат да се съчетават само с меки гласни, а съгласните [Ғ] и [қ] – само с твърди. В една дума може да има или само твърди или само меки гласни. В заемките и сложните думи това правило може да не се спазва. С буквата [и] се отбелязват дифтонгите [ій] и [йі], а с [у] – дифтонгите [үў] – [ўү], [ұў] – [ўұ], а [ў] е подобно на английското [w].

Съществителните в казахския език не притежават категорията „род“, а вместо нея категорията „принадлежност“.

Прилагателните не се съгласуват нито по число, нито по падеж.

В казахския език има строг словоред: /Подлог/ – /Пряко допълнение/ – /Сказуемо/.

Лични местоимения 
 мен = аз
 сен = ти (ед. число)
 сіз = Вие (ед. числа)
 ол = той/тя/то
 біз = ние
 сендер = вие (мн. число)
 сіздер = Вие (мн. число)
 олар = те

Падежи

Азбука 

 В Република Казахстан, останалите бивши съветски републики и в Баян-Улегейския (Казахския) аймак в Монголия се използва кирилица. В Казахстан тя ще се използва успоредно с новата латинска азбука до 2025 г.
 Взето е решение до 2025 г. Казахстан да премине към латинска азбука. В Турция, Германия, САЩ и другаде казахските общности неофициално използват латиница.
 В Китай (Алтайски и Тарбагатайски аймак в Или-Казахския автономен окръг, Синцзян-Уйгурски автономен район) се използва арабица, използвана и от казахската диаспора в Афганистан, Иран и Пакистан.

Външни препратки 
 Казахският език на Ethnologue
 Уикипедия на казахски
Каталонски език

Каталонският език (самоназвание: català, произнесено  или ) е романски език, говорен от около 11 милиона души (за 6.5 млн. – роден, за 5 млн. – втори или трети език) в Испания, Франция, Андора, Италия и други.

Има сходство с френския, италианския и испанския език. Роден език е на около 6 500 000 души. Официално включва в себе си три ясно обособени диалекта: каталански (català), валенсиански (valencià) и балеарски (balear), които се говорят съответно в провинциите Каталония (включително в областта Русийон, намираща се в Южна Франция и граничеща с испанската провинция Каталония), Валенсия и Балеарските острови, а също така и в град Алгеро на остров Сардиния, Италия.

Източници

Външни препратки 
 Каталанският език на Ethnologue
 Уикипедия на каталански
 Catalan 101 Learn Catalan online

Култура на Каталония
Романски езици
Езици в Испания
Езици във Франция
Окситания
Валенсийска общност
Кечуа (език)

Кечуа (; букв. – „език на народа“) е индиански език, говорен от около 9 500 000 души в Перу, Боливия и други държави в Андите. Той е най-говореният индиански език с 8 – 10 милиона говорещи. Приблизително 13% от перуанците говорят кечуа. Бил е основният език в империята на инките, но след колонизирането на региона е изместен от испанския. Съвременният литературен кечуа използва писменост, основана на латиницата, има ясен набор от правила и се преподава в някои училища.

Източници

Външни препратки 
 Кечуа на Ethnologue
 Уикипедия на кечуа

Индиански езици
Глуон

Глуони във физиката на елементарните частици се наричат реални векторни калибровъчни бозони, които са носители на силните взаимодействия на цветните заряди в квантовата хромодинамика. За разлика от неутралния фотон (преносител на електромагнитното взаимодействие в квантовата електродинамика, който не си взаимодейства с другите фотони), глуоните взаимодействат помежду си. Това явление носи названието Самодействие на полето (цветното поле) и произхожда от некомутативността на групата на симетрии на силното взаимодействие  ( идва от colour). За разлика от кварките, които са червени, зелени или сини, глуоните носят по два цвята.

Глуони
Физика на елементарните частици
Квантова механика
Квантова хромодинамика
Херман Де Кро

Херман Де Кро () е белгийски политик от партията Фламандски либерали и демократи. През 1999 – 2007 година е председател на Камарата на представителите на белгийския парламент.

Жени се през 1961 г. и има две деца. Едното е родено през 1975 – бъдещият министър-председател Александер Де Кро, – а другото – през 1978 г.

Външни препратки 
 Официален сайт на Херман Де Кро 

Кро, Херман Де
Хора от Източна Фландрия
Курган

Курганите са вид погребални могили, изграждани в степите на Евразия от Алтай до Кавказ и Карпатите през Бронзовата епоха.

Някои изследователи (Мария Гимбутас и др.) обединяват тези археологически обекти в т.нар. курганна култура, която свързват с ранните индоевропейци.

Археология
Обикновена шипка

Обикновената шипка (Rosa canina) е вид диворастяща роза. Тя представлява многогодишен, бодлив, силно разклонен храст със стъбла, достигащи 1 до 5 m дължина. Шипката цъфти през месеците май до юли, цветовете са бледорозови до бели с диаметър 4 – 6 cm и с по пет венчелистчета. Плодовете (шипки) узряват през есента и са овални, червено-оранжеви, с размер 1 – 2 cm, месести, пълни с множество мъхести семена.

Разпространение 
Разпространена е в по-голямата част на Европа (но без северна и централна Русия и без северната част на Скандинавския полуостров) и в по-умерените части на Югозападна Азия и северозападна Африка. Натурализирана е в части на Северна Америка и в Централна Азия. В България се среща из храсталаци и тревисти склонове, край реки, в равнините и планините до 2000 m надморска височина из цялата страна.

Употреба 

Обикновената шипка се използва като присадка за декоративни рози или самата тя се отглежда с декоративна цел. Плодовете се използват за производство на мармалад и на други хранителни производни.

Плодовете са богати на витамин C. Според проучване на растящи в България шипки, съдържанието му в месестата част на плодовете е средно около 510 mg%, като варира спрямо различните местонахождения на растенията в границите 380–660 mg%.

Мармалад 
Изчистват се 5 кг шипки от дръжките и черния цвят. Разрязват се на две и се премахват семките. Слагат се да заврат с 4 литра вода, след което се прецеждат през гевгир и сито, за да се премахнат всички люспи. Сместа се оставя да ври около 3 часа с прибавена захар (по избор). Разбърква се периодично, за да не загори. Мармаладът е готов, когато прави път след лъжицата, когато се бърка.

От 5 kg шипки се получават приблизително 2 kg мармалад.

Чай 
Приготвя се запарка от 1 с.л. сушена шипка в 250 мл вряща вода. След 1 час се прецежда и се пие като чай.

Шипково вино 
500 гр. сухи, счукани шипки се заливат с 4 л хладка, предварително преварена с 1 кг захар вода. За насочване на ферментацията може да се добави парченце мая, разтворена в хладка вода. Съдът трябва да има възможност да диша (примерно отворена дамаджана). Държи се на топло 15 – 20 дни. Може да се пие още по време на бурната ферментация, като слабоалкохолно витаминозно питие. След пълната ферментация се прецежда и има качествата на интересно плодово вино.

Източници 

Роза
Булгари

Bulgari S.p.A. (произнася се Булгари) е италианска компания, произвеждаща луксозни стоки (бижутерия, часовници, парфюми, кожени аксесоари) и притежаваща хотели от клас лукс. От октомври 2011 година Булгари влиза в групата LVMH (Moët Hennessy Louis Vuitton) и е сред най-големите бижутерийни компании в света.

Търговската марка на компанията обикновено се пише BVLGARI, чрез традиционната латинска азбука, където буквата „V“ е еквивалентна на съвременното „U“. Седалището на фирмата е разположено в Рим.

История 
Основател на компанията е Сотириос Вулгарис (Σωτήριος Βούλγαρης) от куцовлашкото село Каларитес.

Сотириос започва кариерата си като бижутер в Парамития (Епир, Гърция), където все още може да се види първият му магазин. През 1877 г. заминава за остров Корфу, а след това за Неапол.

През 1881 г. Сотириос се мести в Рим, където през 1884 г. той основава компанията си, отваряйки втория си магазин на Виа Систина. Магазинът на Виа Систина след това е заменен от сегашния флагман – магазин на Виа Кондоти, открит през 1905 г., вече с помощта на двамата му синове – Константин (1889 – 1973) и Джорджо (1890 – 1966).

С основаването на киностудията Чинечита в Рим постоянни посетители на римския бутик Bulgari стават кинозвездите Елизабет Тейлър, Марлене Дитрих, Кларк Гейбъл, Гари Купър, Одри Хепбърн, София Лорен, Роми Шнайдер, Джина Лолобриджида и други

Развитие 
През 1970-те години Bulgari открива първите бутици в Ню Йорк, Париж, Женева и Монте Карло. В продължение на много години компанията поддържа демонстрационна зала в нюйоркския хотел Pierre Hotel.

В началото на 2001 г. Bulgari създава съвместно предприятие с подразделението на Marriott International (в управлението на което се намира Ritz-Carlton Hotel L.L.C.) и създава нова марка хотели от лукс класа – Bulgari Hotels & Resorts. Първият хотел Bulgari е открит в Милано през 2004 г., следват хотели на о. Бали (2006 г.) и в Лондон (2012 г.).

През 2011 г. Bulgari подписва стратегическо обединяване с водещата световна модна група LVMH Moet Hennessy Louis Vuitton SA. Споразумението се състои в прехвърляне на акциите на семейната компания Bulgari към Bulgari SpA LVMH, сделка на обща сума 4,3 млрд. евро.

Източници

Бележки

Външни препратки 
 Сайт на компанията
 Bulgari във Facebook

Компании в Рим
Марки часовници
Австралийски Алпи

Австралийските Алпи () е планинска система в югоизточната част на Австралия, в щатите Виктория и Нов Южен Уелс, най-високата част на Голямата вододелна планина. Дължината ѝ е около 400 km, широчина до 150 km, а средната ѝ надморска височина 1700 – 2000 m. В планинския масив Снежни планини се издига най-високата точка на континента Австралия – връх Косцюшко 2228 m.

Австралийските Алпи представляват високо издигнат хорстов масив, разделен от разломи на отделни блокови хребети: Снежни планини, Гурок, Монаро, Мунионг, Бари и др., изградени са от палеозойски кварцити, шисти и варовици, пронизани от гранитни интрузии. Най-високите им части носят следи от плейстоценско заледяване. От северозападните им склонове водят началото си река Мъри, големият ѝ десен приток Марамбиджи и няколко нейни леви притоци, а от югоизточните – реките Сноу Ривър, Мичъл и др., вливащи се в Тасманово море. Склоновете на планината на височина до 1200 – 1300 m са заети от гъсти гори, съставени от евкалипти, дървовидни папрати и други, а нагоре следват келяви гори, храсти, планински пасища и острицови блата.

Източници 

Планини в Австралия
Усама ибн Мункид

Усама (или Осама) ибн Муршид ибн Мункид е арабски историк, политик и дипломат. Той е един от най-значимите арабски хронисти, живели по време на кръстоносните походи. Произхожда от благородническо семейство от малкия и независим Шайзарски емират, чийто емир, Султан ибн Мункид, е негов братовчед.

Араби
Дипломати
Арабски историци
Хронисти на кръстоносните походи
Административно деление на Австралия

Австралийският съюз (англ. Commonwealth of Australia) е федерация от щати и територии. Те са второто ниво на управление в Австралия, разположени между нивата на федералното и местното управление.

Страната се състои от шест щата: Нов Южен Уелс, Виктория, Куинсланд, Западна Австралия, Южна Австралия и Тасмания. Те запазват известна степен на суверенитет, като наследници на предишните австралийски колонии. Щатите имат свои собствени парламенти, способни да издават закони.

Две от трите вътрешни територии, Северната територия и Австралийската столична територия (АСТ), функционират в действителност като щати. АСТ и Северната територия притежават свое собствено ниво на самоуправление чрез своите законодателни събрания, но вместо това извличат своята власт от Съюза. Третата вътрешна територия, Джървис Бей, е територия сама по себе си и е резултат от сложните отношения на Австралия със столицата. Вместо да има същото ниво на автономия като щатите и другите две вътрешни територии, Джервис Бей услуги, предоставяни по споразумение от Нов Южен Уелс и АСТ.

Австралия също така се състои и от седем външни територии. Те не включват австралийската собственост, но въпреки това са под австралийски суверенитет. Само три от тях имат постоянно население и в резултат на това всички те са пряко администрирани от Федералния департамент за инфраструктура, регионално развитие и градове (или Министерството на околната среда и енергетиката в случая на Австралийската антарктическа територия). Остров Норфолк е частично самоуправляващ се, докато това не е отменено през 2015 г.

Щати, територии и външни територии

Щати 
  – Мелбърн
  – Пърт
  – Бризбън
  – Сидни
  – Хобарт
  – Аделаида

Континентални територии 

  – Канбера
  – Даруин

Външни територии

Обитаеми 
  остров Норфолк

Необитаеми 
  Острови Ашмор и Картие
  Острови в Коралово море
  Острови Хърд и Макдоналд
  Австралийска антарктическа територия (териториална претенция, непризната от други държави)

Източници 

 
Картинки за транскрибиране и/или превод (Австралия)
Кирибатски език

Кирибатският език (Kiribati) е австронезийски език, основен език в държавата Кирибати.

Говорен се от около 67 000 души – главно в Кирибати, но също и във Фиджи и други страни в Океания.

Външни препратки 
 Кирибатският език на Ethnologue

Австронезийски езици
език
Рунди (език)

Рунди е език от групата банту, говорен от около 6 000 000 души в Бурунди, Руанда, Танзания и Уганда.

Външни препратки 
 Рунди на Ethnologue
 Уикипедия на рунди

Езици банту
Коморски език

Коморският език (Shikomor) е език от групата банту, говорен от около 630 000 души в Коморски острови, Майот, Мадагаскар.

Външни препратки 
 Коморският език на Ethnologue

Езици банту
Култура на Коморските острови
Киргизки език

Киргизкият език (самоназвание: кыргыз тили, кыргызча, قىرعىزچا, قىرعىز تىلى) е тюркски език, говорен от около 4 500 000 души в Киргизстан, Китай.

История 
По времето на царска Русия казахите и киргизите са наричани общо киргизи, като днешните киргизи са определяни като „кара-киргиз“, т.е. черни киргизи. В тюркската география черният цвят означава „южен“. Макар че киргизкият език е по-близък до източнотюркските езици, в последно време се наблюдава сближаване с казахския и затова киргизкият се класифицира като кипчакски тюркски език.

Отначало се използва арабската азбука, после латиницата, а след 1940 г. кирилицата. След независимостта на Киргизия въпросът за преминаване към латиница не поражда горещи спорове може би поради лесния правопис и липсата на много диакритични знаци.

В днешно време, руски все още е основният език в основните градове, като например Бишкек, докато Киргиз продължава да губи почва, особено сред по-младите поколения.

Граматика 
Киргизкият език е аглутинативен като всички тюркски езици. Има шест падежа – именителен, родителен, дателен, винителен, местен и изходен (аблативен).

Външни препратки 
 Киргизкият език на Ethnologue
 Уикипедия на киргизки

Източници
Руанда (език)

Руанда е език от групата банту, говорен от около 7 260 000 души в Руанда, Уганда, Демократична република Конго и Танзания.

Външни препратки 
 Руанда на Ethnologue
 Уикипедия на руанда

Езици банту
Харацидови

Харацидовите (Characidae) са семейство сладководни субтропични и тропични риби, принадлежащи към разред Харацидоподобни (Characiformes). Те са най-разпространени в Америка — Югозападен Тексас и Мексико, както и в цяла Централна и Южна Америка. Срещат се и в Африка. Дължината им варира, като най-малките индивиди имат максимална дължина около 13 mm.

Представители 
 род Метиниси (Metynnis)
 род Paracheirodon:
 Зелен неон
 Обикновен неон (Неонова тетра)
 Червен неон
 род Хифесобрикони (Hyphessobrycon)
 Колумбийска тетра (Hyphessobrycon columbianus)
 Лимонена тетра (Hyphessobrycon pulchripinnis)
 Червен фантом (Hyphessobrycon sweglesi)
 Черен неон (Hyphessobrycon herbertaxelrodi)
 Черен фантом (Hyphessobrycon megalopterus)
 Колосома
 Палмер
 Пристела
 Родостомус
 Тернеция
 Хокейка
 Филигера
 Филомена
 Astyanax cordovae
 Astyanax guaporensis
 Astyanax mexicanus
 Astyanax trierythropterus
 Brycon acuminatus
 Brycon amazonicus
 Brycon orthotaenia
 Brycon polylepis
 Brycon posadae
 Bryconamericus alfredae
 Bryconamericus deuterodonoides
 Bryconamericus emperador
 Bryconamericus huilae
 Bryconamericus ichoensis
 Bryconamericus pachacuti
 Bryconamericus plutarcoi
 Bryconops gracilis
 Bryconops imitator
 Ceratobranchia binghami
 Characidium brevirostre
 Characidium lanei
 Characidium pteroides
 Characidium purpuratum
 Characidium schubarti
 Characidium stigmosum
 Charax macrolepis
 Cheirodon australe
 Cheirodon galusdai
 Cheirodon kiliani
 Cheirodon pisciculus
 Hemigrammus hyanuary
 Hemigrammus pulcher
 Roeboides affinis

Източници
Балей (пояснение)

Балей може да се отнася за:
 Балей – село в Област Видин, България
 Балей – град в Забайкалски край, Русия
 Балей – фамилно име:
 Ектор Балей – аржентински футболист
 Уст Балей – населено място (посёлок) в Иркутска област, Русия
Шум

Шумът е нежелан, необработен музикално, и смятан за неприятен, звук. Може да бъде силен или слаб. Той е с неопределена и непостоянна честота. Примери за шум са вятърът, духащ листата на дърветата, едновременен говор на много хора, триене на различни предмети един в друг.

Шумът представлява звукови вълни. Човешкото ухо улавя шум с честоти от 16 Hz до 20000 Hz, като с възрастта този диапазон намалява. Ако механичните вълни са под 16 Hz, те се наричат инфразвук, а ако са над 20 kHz - ултразвук. Ултразвукът и инфразвукът са недоловими за човешкото ухо.

Има шумове, които вредят на слуха, но има и такива, които създават приятни усещания: шум от птици, поточе в гората, гласът на славей.

Проблеми с шума 
Проблемите с шума са причина за смяната на мястото на живеене на 10 милиона души в Европа ежегодно. 3% (като брой 4000) от инфарктите в Германия са вследствие на шума от уличното движение. 

Излагане на шум със сила над 90 dB в продължение на повече от осем часа може да доведе до щети за ушите. Музиката в дискотеките е със сила около 95-110 dB.

Източници 

Звук
Стохастични процеси
Слух
Мори

Мори (още мари, нави, мавки, мрави) – в славянската митология, нечисти, лоши мъртъвци, неживи. Най-общо това са всички зли духове на умрели хора.

Хората които загинат от неестествена смърт (убити, самоубийци, жертви на нещастен случай) или приживе са извършили тежки престъпления и носят големи грехове, душите им не биват допускани до света на мъртвите Нав и остават в Яв (света на живите). Тук те непрестанно страдат и се превръщат в зли духове – вампири, върколаци и пр. – които излизат нощем и мъчат, тормозят и убиват хора. Някои мори носят главите си подръка, застават под прозорците и назовават по имена обитателите на къщата. Ако някой в просъница отговори на повикването, той скоро ще умре.

Вижте също 
 Славянски митични същества
 Славянска религия

Славянска митология
Пясък

Пясъкът е неспоена седиментна скала, получена в резултат на естествения процес на разрушаване на скалите (изветряне) и последващото преотлагане на разрушения материал. Цветът на пясъка варира според състава, като най-разпространеният е жълт, но се среща бял когато кварцът преобладава (White Sands, Ню Мексико, САЩ) и черен, когато е обогатен с магнетит (като този в Бургас). Пясъкът може да се пренася чрез въздуха и чрез водата. Вятърът е причината за формирането на дюните, а също така за пясъчните бури.

Състав 
Най-често континенталният пясък и нетропическият крайбрежен пясък се състоят от силициев диоксид, често под формата на кварц, но към него може да има различни примеси, в зависимост от скалните породи в региона, от който се добива.

Съгласно БДС EN 12620/НА:2008 едрината на зърната пясъка, който може да се използва за обикновен бетон, е по-малка от 4 mm, а според БДС EN 12620 (където става дума за дребен добавъчен материал) – между 0,063 и 4 mm. Зърната с размери под споменатите по-горе се състоят от прах (частици между 0,005 и 0,063 mm) и глина (под 0,005 mm). В случаите, когато заедно се намират частици с различни размери, пясъкът се нарича несортиран. Когато частиците са с почти еднакви размери, тогава пясъкът е сортиран (често той се „самосортира“ след дълъг транспорт). Когато пясъкът е получен чрез изкуствено натрошаване на по-едри скални късове, той се нарича трошен пясък. Естественият пясък се добива от природни находища, намиращи се обикновено в близост до водни басейни. Той се характеризира с обла форма на частиците, за разлика от трошените пясъци, при които частиците са ъгловати, с неправилна геометрична форма.

Според едрината си пясъкът се дели на ситен, среден и едър. За производството на бетон се използват среден и едър пясък. Употребата на ситен или трошен пясък е допустима само след технико-икономическа обосновка, тъй като е свързана с влагането на по-голямо количество цимент в бетона.

Нормално пясъците съдържат в състава си примеси – прах и глина, слюда, сяра, органични вещества и др., чието съдържание се ограничава до определени, приемливи за употребата му граници.

Приложения 
Пясъкът е основен компонент при производството на бетон, строителни разтвори (мазилки) и стъкло. Други приложения на пясъка са като абразив при пясъкоструйна обработка, като филтър за вода и за формоване на отливки в леярството. Ежегодното потребление на пясък и баластра в целия свят превишава 40 млрд. тона. Най-много пясък употребяват следните страни: Китай, САЩ, Тайван, Хонконг, Сингапур, Германия.

Галерия

Източници

Вижте също 
 Пустиня
 Дюни
 Златни пясъци
 Пясъчен часовник
 Пясъчен замък
 Пясъчна буря
 Бетон
 Стъкло

 
Строителни материали
Лада

Лада, по мнение на неколцина изследователи (А. С. Фаминцин, Б. А. Рибаков и неговите последователи), е предполагаемо полско божество в славянската митология; богиня на хармонията, радостта, младостта, красотата, брака и любовта. Голяма част от съвременните учени смятат, че Лада е плод на „кабинетна митология“, научна фикция. Вместването ѝ в пантеона на славянските богове е пример за мистификация или грешка. Вероятно даването на гласност на това твърдение е продукт на романтични и неоезически опити за съживяване на старата славянска митология, въз основа нов прочит на фолклора на славянските народи, след смели изводи, лишени от самокритика.

За верен спътник на Лада се смята богът на насладата Ослад, така както бракът и любовта винаги вървят редом с пирове и наслаждения (срв. в древногръцката митология Химер и Потос – спътници на Афродита).

Произход 
Към най-старите писмени източници, споменаващи Лада, се отнасят полските църковни забрани за езически обреди, отнасящи се към първата четвърт на XV век, публикувани от Станислав Урбанчик. Лада се споменава през епохата на Ренесанса, когато славянските историци, вероятно под влиянието на техните френски, италиански, английски колеги започват да проявяват засилен интерес към древните митологии. Някои от тях, най-вече чешки и полски историци, правят опити да построят отново забравения пантеон на славянските богове. Въпреки че някои от тях се опитват да изследват критически езическата история на славяните, повечето от резултатите са напълно псевдонаучни. Например някои историци като Козма Пражки и Ян Длугош изказват твърдения, че славяните са почитали Юпитер, Марс и други римски божества. Тази тенденция, описана с английската дума fakelore, продължава до ХХ век. През 1981 г. съветският учен Борис Рибаков изучава следната песен, записана през XVIII век от хърватски монах:

 Lepi Ive trga rože,
 Tebi Lado sveti Bože:
 Lado slušaj nas Lado.

При което, в усърдието си да докаже твърденията си, умишлено или по грешка, превежда хърватското Bože ( в звателен падеж) като божество, с което променя смисъла на песента. В днешни дни все още се прокрадва твърдението, че славяните са се кланяли на такава богиня на любовта.

Вижте също 
 Славянски божества
 Славянска религия
 Славянски митични същества 
 Езичество

Външни препратки 
 Богиня Лада 

Славянски богини
Пеперуда (обичай)

Пеперу̀да или додо̀ла (още пеперу̀га, прѐперуга, пеперу̀гя, перперу̀на, перуница, дуду̀ла, дудулейка, дудулица, дидиля, вай-ду̀доле, вай-гугу̀, ой-люлѐ, ро̀соманка) е традиционен обичай на Балканския полуостров, типичен за българи, сърби и хървати, но също разпространен и сред румънци, гърци, албанци, балканските цигани и гагаузи.

Той представлява обреден ритуал за призоваване на дъжд, провеждан през пролетта и лятото, на определени дати или в период на засушаване. В Северна България често след него е изпълняван друг ритуал Герман. Обичаят има множество регионални вариации. В типичния му за България вариант малко момиче, обикновено сираче и за предпочитане първо или последно дете, съблечено и покрито със зеленина, обикаля селото, придружавано от група момичета, като стопаните на всяка къща го поливат с вода. През това време останалите пеят песни, в които се моли за дъжд:

Летела е пеперуда,
дай, Боже, дъжд, (2)
от ораче на копаче,
да се роди жито, просо,
жито, просо и пшеница,
да се ранят сирачета,
сирачета, сиромаси.

Първото писмено споменаване на обичая е от Спиридон Габровски в „История во кратце о болгарском народе словенском", където е описан като почитане на образ, наречен Перун или Пеперуд, погрешно счетен за исторически български владетел:

„И сего Перуна болгары почитаютъ: ко время бездождія, собираются юноши и дѣвицы и избираютъ единаго, или от дѣвиц или юношах, о облачают его въ мрежу, аки въ багряницу, и сплетутъ ему вѣнецъ от бурянов образ краля Перуна, и ходят по домахъ, играюще и спѣвающе часто поминающе бѣса того, и поливающе водами и Перуна того, и сами себѣ; людiе же безумнiи даютъ имъ милостыню тую, купуют ястiе и питiе и дѣлают трапезу, ядят и пiят во славу Пеперуда того и дѣлающе тако кланяющiяся iдолом..."

Повечето изследователи свързват обичая с култа към бога на гръмотевицата и светкавицата Перун, неговата жена или негово женско въплъщение. Дублетното название „додола“ се сравнява с литовската дума за гръмотевица dundulis и с латвийския израз dudina perkuonins („погръмва гръмотевица"). 

В 1894 година Густав Вайганд, посетил Скопие, пише в „Аромъне“: „На завръщание видѣхъ двѣ циганки (пеперуди), окичени съ листи и цвѣтя, които ходаха отъ кѫща въ кѫща, играеха и пѣеха пѣсни и се моляха за дъждъ. Хората ги поливатъ съ вода и тѣ си излизатъ. Една стара циганка събираше подаръцитѣ. Сѫщия обичай го има и въ Романия подъ името Папарудѫ, при южнитѣ славяне и албанцитѣ този обичай наричатъ Додола, при гърцитѣ и аромѫнетѣ — Пирпируна.“

Вижте също 
 Герман (обичай)
 Славянски божества 
 Славянска религия 
 Българска митология 
 Езичество

Източници 

Български обичаи
Сръбски обичаи
Пристанище

Пристанището е съоръжение на брега на море, река, езеро или залив, предназначено за приемане на плавателни съдове и товарене и разтоварване на товари и пътници от тях. Терминът се използва и за град с такова съоръжение. Нарича се още порт, а остаряла дума със същото значение е лиман.

Важни за функционирането на пристанищата са:
 наличие на дълбоки водни пътища и котвени места
 защита от вятър и вълнение
 достъп до наземен транспорт

В България морски пристанища с национално значение са Пристанище Бургас и Пристанище Варна, а на река Дунав – пристанищата в Русе, Свищов, Лом и Видин.

Водният път Рейн-Майн-Дунав е основен транспортен коридор в Европа и чрез нашите дунавски пристанища се осъществява изгодна и директна връзка по цялото протежение на коридора от и до България за Западна и Централна Европа, Украйна, Молдова, Русия и Беларус. В България се намира и най-южното пристанище (Международно пристанище Свищов) на река Дунав.

Източници

Външни препратки 
 Най-големите пристанища според AAPA 
 Морска и речна България
Кхмерски език

Кхмерският език (ភាសាខ្មែរ) е австро-азиатски език, говорен от около 7 830 000 души в Камбоджа, Тайланд, Виетнам.

Писменост 

Кхмерският език използва своя уникална писменост, първите засвидетелствани източници на която датират от началото на 7 век. Писмеността се класифицира като абугида и произлиза от древноиндийското брахми и на свой ред е повлияла на тайската и лаоската писмености.

Външни препратки 
 Кхмерският език на Ethnologue
 Уикипедия на кхмерски

Австроазиатски езици
Култура на Камбоджа
Кхоса (език)

Кхоса (МФА: [ˈkǁʰoːsa]) е един от официалните езици на ЮАР. Той се говори от около 7,9 милиона души — около 18% от населението на ЮАР. Характерна отличителна черта на езика са цъкащите съгласни. Дори и името, „кхоса“, започва с цъкащ звук.

Обща информация

История 
Името Кхоса е име на един легендарен вожд. Членовете на етническата група, говореща кхоса, се наричат „амакхоса“ и наричат езика си „исикхоса“. Почто всички езици с цъкащи звуци са койсански езици и присъствието на цъкания в кхоса показва силната историческа връзка с койсанските съседи. Името „кхоса“ означава „разгневените хора“ на койсански.

Географско разпределение 
Езикът представлява най-югозападния клон на подсемейството нгуни на банту езиците. Както беше споменато, кхоса се говори като майчин език в Южна Африка, най-много в провинцията Източен Кейп. Зулуското име за Източен Кейп е всъщност „КваКхоса“, което означава „място на кхоса“ (Квазулу, разбира се, има аналогично значение — „място на зулу“. Кхоса се говори и в провинцията Западен Кейп, включително и в Кейптаун, и в Йоханесбург. Кхоса е втори по разпространение език в Южна Африка като цяло.

Диалекти 
Освен, че е до голяма степен взаимно разбираем със зулу и тясно свързан с банту езиците, кхоса има няколко диалекта. Има спор между учените относно точното разграничение на диалектите. Една от класификациите е: (оригинален) кхоса, нгкика (смятан за „стандартен“), бхака, мпондо, гкалека, мфенгу, тембу, бомвана и мпондомисе.

Външни препратки 
 Кхоса на Ethnologue
 Уикипедия на кхоса

Езици банту
Лаоски език

Лаоският език (ພາສາລາວ) е таи-кадайски език, говорен като официален от около 3 200 000 души в Лаос. Лао е тонален език и е близък до езика, който се говори в Исан в Североизточен Тайланд. Лаоската писменост е абугида и е близка до тайската.

Диалекти 
Лао може да се раздели на 5 основни диалекта:

 виентянски лао, който се разбира в цялата страна
 Ссеверен лао (луан прабан)
 североизточен лао (цин хуан)
 централен лао (хамуан)
 южен лао (чампасак)

Тонове 
Виентянският лао има 6 тона: нисък, среден, висок, възходящ, висок низходящ и нисък низходящ. Височината на тоновете са различни в зависимост от етноса и географския район. Говорещите луан прабан използват пет тона: среден низходящ възходящ, нисък възходящ, среден, висок низходящ и среден възходящ.

Писменост 

Лаоският език използва уникална писменост, водеща началото си от 13 век и базирана на по-старата кхмерска писменост. По вид се класифицира като абугида и е сродна на тайската писменост.

Външни препратки 
 Лао на Ethnologue
 Уикипедия на лао
  Омниглот: лао
  Лаоски език и култура
 Virtual Lao Keyboard
  AbcdLaos

Таи-кадайски езици
Култура на Лаос
Люксембургски език

Люксембургският език (Lëtzebuergesch) е източнофранконски вариант на немския език, говорен от около 300 000 души в Люксембург и Белгия. От 1984 г. е кодифициран като официален език в Люксембург.

Класификация 
Отнася се към Индоевропейското езиково семейство, Германска езикова група.

Съществуват различни диалектни форми на люксембургския: Areler, Eechternoocher, Kliärrwer, Miseler, Veiner, Weelzer и др.

История 
За люксембургците диалектът е силен национален символ. Развитието му е неразривно свързано с историята на Люксембург, макар че националното съзнание се е оформило едва през 20 век.

Например опитите за налагане на високонемската форма като основна по време на Втората световна война от една страна е засилило издигането на люксембургския до нов национален символ, а от друга това е довело до повишената употреба на основно френски заемки.

С цел съхраняване на люксембургската идентичност, правителството и медиите все повече спомагат за налагането на люксембургския и поощряват използването му.

Граматика 
Съществителни и местоимения.

Граматическият род в люксембургския се изразява с определителния член den/de(d'), показателни и притежателни местоимения, например mäin (бг. мой), dësen (бг. тези), keen (бг. никакъв) и допълнения.

Падежи

В люксембургския език има 3 падежа: винителен (който поема функцията и на именителния падеж), дателен и (само в определени случаи) родителен. От именителния падеж са останали само някои номинални фрази.

Тъй като родителният падеж не е оформен, притежателните отношения се образуват с дателен падеж (както в английски periphrastic genitive и в немски Genitivumschreibung). Изключение са отделни изрази като:
 Ufanks der Woch (бг.: началото на семицата)
 Enn des Mounts (dt.: краят на месеца)

Число на съществителните имена

В единствено число съшествителните имена не са маркирани, а в множествено число те получават различни окончания. В множествено число не се прави разлика между половете.

Лични местоимения в именителен, винителен и дателен падеж

1л. Ед.ч. ech, mech, mir – аз, мен, на мен

2л. Ед.ч. du, dech, dir – ти, теб, на теб

3л. Ед.ч. м.род hien (en), hien (en), him (em) – той, него, на него

3л. Ед.ч. ж.род si (se), si (se), hir (er) – тя, нея, на нея

3л. Ед.ч. ср.род hatt (et) hatt (et) him (em) – то, него, на него

1л. Мн.ч. mir (mer), äis/eis, äis/eis — ние, нас, на нас

2л. Мн.ч. dir (der), iech, iech – вие, вас, на вас

3л. Мн.ч. si (se), si (se), hinnen (en) – те, тях, на тях

Учтивата форма се образува подобно на френския език от второ лице мн.ч.

Външни препратки 

 Люксембургският език на Ethnologue
  люксембурски език

Западногермански езици
Култура на Люксембург
Маврицийски език

Маврицийският език е креолски език, говорен от около 600 000 души в Мавриций.

Външни препратки 
 Маврицийският език на Ethnologue

Пиджини и креолски езици
Култура на Мавриций
Булгаков

Булгаков може да се отнася за:
 Иван Булгаков (р. 1905), български футболист
 Михаил Булгаков (1891—1940), руски писател и драматург
 Сергей Булгаков (1871—1944), руски философ, богослов и икономист
Трапеза

Трапеза (на гръцки tràpeza от tetrapeza – „с четири крака“) означава маса, софра, с наредено ядене на нея. Рядко може да означава и само яденето.

В православната религия понятието трапеза се свързва с помените – обреди, извършвани в памет на починалия, като главният обред е колективна трапеза, организирана от роднините в дома на покойния или на гробището (на гроба или в специално определено помещение) непосредствено след погребението и в определените срокове за помен.

В религията на южните и източните славяни това е ритуално пиршество, в чест на техните богове. Според календарните празници, на определена дата славяните отдават почит на дадено божество, организирайки церемониални фестивали. Те се състоят в извършване на различни свещенодействия, основното от които е жертвоприношението. Жертвоприношение не означава задължително умъртвяване на жертвено животно, а просто поднасяне на храни и вещи на божеството като израз на човешкото уважение към него. След приключване на молитвите, част от поднесената храна е изгаряна в жертвените ями, а с останалото се организира угощение, наричано трапеза.

Специален тип трапеза, наричана страва, се организира по време на погребение, като част от погребалния ритуал. На нея роднините на починалия се събират да почетат и споменат душата му. На тази трапеза централно място се определя за погребания човек, а също се отделя храна и за мъртвите прадеди, за които се счита, че са дошли да посрещнат духа му и да го отведат в земята на мъртвите Нав.

Вижте също 
 Славянска религия

Източници 

Славянска религия
Симаргал

Симаргал (още Симаргл, Семаргл, Симург) е благотворен дух в древната славянска митология.

Във висшия пантеон на киевския княз Владимир I Симаргал е сред 6-те върховни божества. Свързан е с почитта към слънцето, с почвата, земеделието и плодородието. Той охранява обработваемата земя и бди над житата.

В ролята си на пазител, Симаргал е възприеман и като блюстител на закона, приносител на възмездието и наказанието. Твърде възможно е да е бил възприеман като въплъщение на друго славянско божество и като такова да е привнесен във Владимировия пантеон отвън, което иначе би било твърде необосновано действие. Това е един от най-неясните славянски митологични образи. Вероятно е заимстван от северноиранските сарматски племена, които особено почитали могъщия дух Симургх, помощник на слънцето, пазител на реколтата. В Древна Персия е познат под името Сенмурв.

Славяните си представяли Симаргал като голямо грифоноподобно куче със златни криле. Възприеман е като посредник между боговете и хората.

Вижте също 
 Славянски божества 
 Славянска религия
 Славянски митични същества 
 Езичество 

Славянска митология
Сайдер

Сайдер () е слабоалкохолна напитка, обикновено газирана, направена от ферментирал ябълков сок, без добавяне на дрожди.

История 
Алкохолната ферментация на ябълките е открита още в древни времена.

Според една легенда изобретяването на сайдера се приписва на Карл Велики (VIII—IX в.), който веднъж седнал върху торба с презрели ябълки, те се смачкали, и в резултат се получил сайдер.

Първите източници които споменават производството на „сайдер“ в Испания са от ХІІІ в. Впоследствие технологията е пренесена в Нормандия и Савоя и през ХІХ век сайдерът е втората по разпространение напитка във Франция.

Характеристика 

Сайдерът е слабо газиран, леко сладък и леко кисел. Напитката има златист или зеленикав цвят и силен ябълков аромат. Алкохолното съдържание е около 6 – 7 об. %, като според захарността сайдерът бива от сух до сладък.

Производство 
Обикновените ябълки не са подходящи за производство на ябълковото вино поради ниското съдържание на танини, поради което за получаването на сайдер се ползват специални сортове ябълки.

Най-качествените сайдери се произвеждат във Франция, в регионите Нормандия и Бретан. Френският сайдер се предлага на пазара в три разновидности:
 Doux – леко сладък сайдер с алкохолно съдържание по-малко от 3 °.
 Demi-sec – сайдер с алкохолно съдържание над 3 °.
 Brut – леко горчив сайдер с алкохолно съдържание над 4 °.

В Германия сайдерът е известнен под името Апфелвайн ( – ябълково вино), като във Франкфурт на Майн ежегодно в началото на есента се провежда Фестивал на сайдера – Apfelweinfest. Сайдерът също така е популярен и се прави в Испания, особено в Баския и Астурия. Сайдер се произвежда и във Великобритания, Ирландия, Финландия, Русия, САЩ, Канада, Мексико, Чили, Япония, Корея, Южна Африка и др.

В СAЩ и Канада с името сайдер обикновено наричат безалкохолна напитка – вид ябълков сок, а алкохолният сайдер се нарича „hard cider“ (твърд сайдер).

Суровина 

Сайдерът се използва не само като напитка, но и като изходен материал за производство на алкохолната напитка „калвадос“ – ябълково бренди, получено чрез дестилация на сайдер.

Вижте също 
 Мартинели – американски безалкохолен ябълков сайдер;
 Калвадос – ябълково бренди, получено чрез дестилация на сайдер;
 Пери – крушов сайдер.

Източници

Литература 
 Jérôme Chaib, Le Pommier à cidre en Normandie: synthèse bibliographique, Rouen, Muséum de Rouen, 1986
 Bernard Rio, Le cidre: Histoire d'une boisson venue du fond des âges, Coop Breizh, 2003
 Farmhouse Cider & Scrumpy, Bob Bunker 1999
 The History and Virtues of Cyder, R. K. French (Robert Hale 1982 – reprinted 2010)

Външни препратки 

Плодови вина
Диктофон

Диктофонът е звукозаписващо устройство, използвано най-често за записване на думи, които по-късно ще трябва да бъдат възпроизведени или прехвърлени на хартия.

За разлика от преносимите магнитни записващи устройства, предназначени за висококачествено записване извън студио, диктофоните се използват в случаите, когато е необходимо да се записва реч за дълго време без специални изисквания към качеството на запис – в лекции и речи, за записване на телефонни разговори и изпращане на преговори и др. Използването на диктофон улеснява и ускорява процедурата за прехвърляне на устна реч на хартия, с което се избягват скъпите услуги на стенографите.

Думата произлиза от търговската марка Dictaphone от 1907 г., собственост на американската компания Columbia Phonograph (днес принадлежаща на компанията Nuance Communications в Масачузетс).

Източници 

Офис оборудване
Отвертка

Отвертката е ръчен инструмент за завинтване и отвинтване на винтове.

Обикновено металното тяло на отвертката се изработва от здрава инструментална стомана за да устоява на огъване или усукване. По-качествените отвертки имат означение Cr-V (хром-ванадий), те са по-издръжливи и устойчиви на износване и умора.

Думата отвертка има руски произход, отвёртка произлиза от отвёртывать – отвъртам.

Типове отвертки 
Най-често срещаните типове отвертки са плоската и кръстатата. Примерни означения на типа отвертка:
 SL – плоска отвертка, най-стария тип. използва се за винтове с един шлиц. Исторически е първата отвертка.
 Ph – Philips – кръстата, използва се за винтове с по-малък размер, главно в уредостроенето – изобретена от американеца Джон Томпсън, а инж. Хенри Филипс изкупува патента му и организира производство.
 Pz – Pozidriv (произнася се „позидрайв“) – кръстата отвертка, изобретена след Philips, от същия инж. Филипс. Има предимството, че не изскача от шлица и позволява по-голям момент на затягане, предимно се използва при винтовете за дърво,

Източници 

Ръчни инструменти
Поревит

Поревит (още Порват) – славянски бог на дърветата, плодородието, мъжката оплодителна сила и сексуална потентност. Той е символ на мъжкото начало в зачеването на нов живот, покровител на мъжкото семе и по асоциация – на растителните семена. Името му може да се интерпретира като Плодовит, Богат на семе.

На славянския остров Руян (Рюген), в Балтийско море, имало местност Кореница, където се намирал храмът на бог Поревит. Там бил поставен негов идол, който го изобразявал с четирилика глава и още едно лице на гърдите. Петте му лица вероятно олицетворяват петте зимни месеца през които Поревит бди над земята и развиващото се в нея зърно. В древността слънчевият славянски календар се е разделял на пет зимни (неземеделски, неработни) и седем летни (земеделски, работни) месеца.

Средновековният хронист Хелмолд пише в своята „Славянска хроника“ (Chronicon Slavorum) за бога Прове. Славяните от Алденбургската област му отдавали почит в една дъбова гора, която била обявена за свещена. Там служели влъхви (славянски жреци) и било забранено да се ходи с оръжие или да се изричат лоши думи.

Вижте също 
 Поренут
 Прове
 Руевит
 Славянски божества
 Славянска религия
 Езичество

Източници 
 Тази статия се основава на материал от Вечния Славянски Огън , използван с разрешение от Огнеслав. 

Славянски богове
Свентовит

Свентовит (още Световит, Святовид, Svantovitus) е четворично мъжко божество, за което се смята, че е почитано от западните славяни на остров Рюген през ранното Средновековие. То е световен повелител, господар на световните посоки, носител на топлина, светлина и плодородие. Също патрон на върховната власт, справедливостта и законотворчеството. Името му означава свят, свещен, изпълнен със святост и не е свързано със светлина.

Световит е висш бог – у западните славяни е бил почитан наравно, или по-скоро вместо Перун и Сварог, а характеристиките му на войнстващо слънчево божество го сближават с Даждбог. Световит е смятан за господар на справедливостта, носител на светлината, воюващ с мрака и злото. В дясната си ръка държи огромен рог от бик, пълен с вино, а в лявата – меч, т.е. с едната дарява изобилие, а с другата наказва и брани – все храктеристики, специфични за върховните богове.

Световит има четири брадати глави на отделни шии, гледащи в четирите посоки на света, т.е. вижда всичко, за да въздава всекиму заслуженото и да охранява хората от зли сили. В средновековния славянски град Аркона, на балтийския о-в Руян (Рюген), се издигал величествен храм на Световит, където държали свещени бели коне – обект на култ сред местните славяни. Вярвали, че нощем богът яхал един от конете и препускал по околните земи да громи вражеските племена.

Саксон Граматик пише, че на Световит „давала дан цялата Славянска земя“.

Някои изследователи предполагат, че именно бог Световит е изобразен на четириликия Збручки идол, открит в коритото на река Збруч в Украйна, през 1848 г.

Вижте също 
 Перун 
 Сварог
 Даждбог
 Славянски божества
 Славянска религия
 Езичество

Източници 
 Тази статия се основава на материал от Вечния Славянски Огън , използван с разрешение от Огнеслав. 

Славянски богове
Полабски славяни
Сода

Сода може да се отнася за:
 съединения на натрия
 натриев карбонат, лека и тежка сода
 натриев хидроксид, сода каустик
 натриев бикарбонат, сода бикарбонат, сода за хляб
 газирана вода
 общото название на безалкохолните напитки в САЩ
Средиземноморие

Средиземноморието е географска област, обхващаща териториите около Средиземно море.

Те са разположени в Южна Европа, Северна Африка и Югозападна Азия и се свързват със средиземноморския климат и средиземноморската растителност. Освен с географски сходства, Средиземноморието е свързано и с обща история.

 
Региони в Европа
Региони в Африка
Региони в Азия
Дига

Дѝга () се нарича земна или каменна стена, изградена с цел предотвратяване на наводняването на застрашени от заливане земи.

Понякога диги са използвани и като граници между ниви или военни фортификации. Дигите могат да бъдат постоянни съоръжения или временни, често направени от чували с пясък при опасност от наводнение.

Например проектът Зойдерзе в Северозападна Нидерландия е огромна система от диги, изградени за скъсяване на бреговата линия с цел намаляване на риска от наводнения. Тя служи и за отвоюване на земя от морето. Тази система от диги продължава и по германското крайбрежие на Северно море и достига до Есбер в Дания.

Устията на реки като Рейн, Елба, Емс, Везер и Айдер са защитени срещу приливи, предизвикани от морски бури, с диги, високи на места над 9 m.

Вижте също 
 Полдер

Външни препратки 
 Системата от диги на гр. Ричмънд, Канада  

Хидротехнически съоръжения