alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Транспорт в Гърция

Гърция разполага със съвременна пътнотранспортна мрежа. Страната, поради географското си положение, е транспортен възел между Европа и Азия. През гръцка територия преминават важни транспортни коридори от Близкия изток към Централна Европа.

Съгласно стратегията на страната за развитието на транспортните комуникации, основна пътна артерия ще бъде магистралата по Виа Егнация (Εγνατία Οδός) (на български се среща и като Виа Игнатиа) - Егнатия Одос, която е в последен етап на изграждане. Магистралата започва от пристанището Игуменица, в западната част на страната, и свършва на източната граница с Турция в Западна Тракия след Александруполис.

Вижте също 
 Автомагистрали в Гърция
Посевна гъска

Посевната гъска (Anser fabalis) е едър представител на семейство Патицови, разред Гъскоподобни. Тежи между 1,7 и 4,5 kg. Дължина на тялото 75–82 cm, размах на крилете около 160 cm. Няма изразен полов диморфизъм. От Сивата гъска се отличава по двуцветния си клюн, оцветен в черно и оранжево. Плува и се гмурка добре.

Разпространение 
Разпространена, но с ниска плътност на полулацията в Европа и Азия. Прелетна птица, зимува в южните части на Европа и Азия.

Обитава блата, езера и реки, разположени в планински и гористи местности, а също така и заблатените делти на големи реки, обрасли с храси и друга растителност.

Начин на живот и хранене 
По време на линеенето и отглеждането на малките се държи на семейни групи, и избягва образуването на големи ята, но все пак при хранене, понякога се срещат групи от по над 100 птици.

Приема предимно растителна храна. По време на прелета често посещава селскостопанските обекти и се храни със зърнени култури.

Размножаване 
Моногамна птица. Снася от 3 до 8, бели с лек жълтеникав или зеленикав оттенък яйца. Те имат размери 84 х 55,5 mm. Мъти само женската в продължение на 27–29 дни, като по време на мътенето и отглеждането на малките, мъжкия се държи заедно с нея. Малките се излюпват достатъчно развити за да могат да се придвижват и хранят самостоятелно. Характерна особеност е, че по време на разможителния период се държи на семейни групи.

Допълнителни сведения 
В България е защитен вид.

Бележки 

Гъски
Фауна на Палеарктика
Качулата потапница

Качулатата потапница (Aythya fuligula) е представител на семейство Патицови, разред Гъскоподобни, със средни размери и плътно набито телосложение. Тежи между 500 и 1400 g. Дължина на тялото 40–47 cm, размах на крилете около 72 cm. Изразен полов диморфизъм. Плува и се гмурка добре, като се задържа под водата средно за около 30-40 s. Излита тежко, лети стремително и шумно.

Разпространение 
Сравнително широко разпространена в Европа и Азия, среща се и в България. Типична прелетна птица. Зимува в южните части на Европа, Азия и в северна Африка. Обитава сладководни езера, блата или бавно течащи реки, гъсто обрасли с водна растителност. Често срещана е в делтите на големи реки.

Начин на живот и хранене 
Храни се предимно с животинска храна: дребни мекотели, личинки на насекоми, ракообразни, дребна риба. Търси храната си обикновено на дълбочина до 3–4 m, но понякога се гмурка и до 14 m.

Размножаване 
Моногамна птица. Двойките се образуват през зимата. За гнездене избира обширни езера или други водоеми. Гнездото си построява винаги в непосредствена близост до водата, често пъти на малки островчета или купчини стара тръстика. Снася от 3 до 20 мръсно зеленикави яйца с размери 59 х 41 mm и маса средно 56 g. Мъти 23–28 дни, само женската. Малките се излюпват достатъчно развити за да могат да се придвижват и хранят самостоятелно.

Допълнителни сведения 
Ловен обект на територията на България.

Бележки 

Потапници
Фауна на Палеарктика
Фауна на Афротропическата област
Фауна на Индо-Малайската област
Кафявоглава потапница

Кафявоглавата потапница (Aythya ferina) е представител на семейство Патицови, разред Гъскоподобни, със средни размери и плътно набито телосложение. Тежи между 700 и 1100 g. Дължина на тялото 48–55 см, размах на крилете около 75 cm. Изразен полов диморфизъм. Има също, сезонен и възрастов диморфизъм. Мъжкият в брачно оперение е с трицветна окраска. През другите сезони наподобява женската, която е кафява с по-тъмни гърди и по-тъмна горна част на главата. При двата пола липсва крилно огледало. Младите приличат на женската. Плува и се гмурка добре. Излита тежко, лети бързо и шумно.

Единствената потапница, която преди гмуркане подскача над водата.

Разпространение 
Разпространена в Европа и Азия, среща се и в България.

Обитава сладководни езера, блата или бавно течащи реки, гъсто обрасли с водна растителност.
Рядко, но се среща и в полусолени води и морски крайбрежия.

Начин на живот и хранене 

Храни се с растителна и животинска храна: дребни мекотели, личинки на насекоми, ракообразни.

Размножаване 
Гнездото си построява винаги в непосредствена близост до водата, често пъти на малки островчета или купчини стара тръстика. Снася от 6 до 15 едри зеленикави яйца с размери 62 х 44 mm и маса средно 66 g. Мъти 24–28 дни само женската. Малките се излюпват достатъчно развити за да могат да се придвижват и хранят самостоятелно.

Допълнителни сведения 
На територията на България е защитен вид включен в Червената книга.

Бележки 

Потапници
Фауна на Палеарктика
Фауна на Афротропическата област
Фауна на Индо-Малайската област
Джак Лемън

Джак Лемън () е американски актьор, участвал във филми като Някои го предпочитат горещо (1959), Апартаментът (1960), Стари приятели (1968), Сърдити старчета (1995) и Легенда за Багър Ванс (2000).

Биография 
Баща му е президент на фирма за понички. Следва в Харвард, където е член на Клуба по драматични изкуства. Служи във флота, а после работи като пианист.

Дебютът му в киното е през 1954, когато играе с Джуди Холидей в Phffft!. На следващата година печели Оскар за най-добра второстепенна мъжка роля в Mister Roberts (1955). Има 6 номинации за Оскар: за Някои го предпочитат горещо (1959), Апартаментът (1960), Days of Wine and Roses (1962), Китайски синдром (1979), Tribute (1980) и Missing (1982). Има Оскар за най-добра главна мъжка роля за Save the Tiger (1973) и наградата на кинофестивала в Кан за най-добър актьор за Китайски синдром и Missing.

Дебютът му като режисьор е през 1971 с филма Kotch.

През 1988 получава награда за цялостен принос от Американския филмов институт.

Един от най-обичаните актьори в Холивуд, Лемън работи заедно с режисьора Били Уайлдър в няколко филма, сред които Някои го предпочитат горещо и Апартаментът.

Умира на 27 юни 2001 г. в Лос Анджелис от рак.

Избрана филмография

Източници

Външни препратки 

 
 
 
 А кои са „По-сърдити старчета“? в kino.dir.bg

Американски актьори и актриси
Американски театрални актьори и актриси
Носители на „Оскар“
Носители на Златен глобус
Носители на награда BAFTA
Носители на награда Еми
Починали от рак
Тони Къртис

Тони Къртис () е американски актьор.  Рожденото му име е Бърнард Шварц. Участвал е в над 120 филма, първият от които е от 1949.

Биография 
Къртис е роден в нюйоркския квартал Бронкс.

От началото на 80-те работи и като художник.

Бил е женен няколко пъти. Първата му съпруга е актрисата Джанет Лий, от която има дъщеря — актрисата Джейми Лий Къртис. През 60-те е бил женен и за актрисата Кристин Кауфман.

Избрана филмография

Източници

Външни препратки 

 
 

Американски актьори и актриси
Носители на Златен глобус
Евреи в САЩ
Родени в Ню Йорк
Патицови

Патицови (Anatidae) са едно от трите семейства включени в разред Гъскоподобни. В наши дни са известни над 160 вида, включващи се в него. Те се разделят на 9 подсемейства, като понякога дървесните патици биват отделяни в отделно семейство. Големи или средни по размер птици, много рядко дребни, размерите се колебаят между 250 гр. и 15 кг. Оперението е твърдо, плътно, гъсто с голямо количество пух, равномерно покриващо цялото тяло. В много от видовете е изразен полов диморфизъм в окраската и размерите на тялото. Тялото е плътно и набито, шията е дълга и включва от 16 до 25 прешлена, крилете са най-често дълги и заострени, опашката е къса. Човката обикновено е сплесната, широка, покрита с тънка чувствителна кожица, преминаваща към върха и в твърдо рогово уплътнение. Краката са с 4 пръста, три от които са съединени с кожена плавателна ципа и насочени напред, а четвъртият назад и разположен малко по-високо.

Разпространение 
Разпространени са по всички континенти с изключение на Антарктида. Обитателите на части с по-студен климат извършват регулярни сезонни миграции. В България се срещат 40 вида разделени в 14 рода. Изборът им на местообитание е тясно свързан с водните басейни, като езера, реки, морета, океани и др.

Размножаване 
Повечето от видовете са моногамни, като двойките се образуват или за цял живот или само в размножителния период. Гнездят най-често на земята, но някои представители предпочитат дупки, хралупи и др. Яйцата биват обикновено между 3 и 15. В мътенето на яйцата, участие взема най-често само женската, но се срещат видове в които и двамата родителя мътят. Яйцата биват много често покривани с пух от гърдите на майката, който ги предпазва от охлаждане и нежелателни погледи по време на храненето и. Срещано явление е и гнездовият паразитизъм, подобно на кукувиците. Малките се излюпват покрити с пух, и достатъчно развити за да се хранят и движат самостоятелно.

Начин на живот и хранене 
Летят бързо, стремително с чести махове, определени видове могат да развият до 90 км/ч, по време на прелети се издигат на значителна височина. На земята се придвижват бавно и тромаво, плуват добре, като повечето видове умеят и да се гмуркат. Основно са растителноядни, като в храносмилателната им система не се отличава с висока ефективност, което ги принуждава да поемат големи количества храна за да си набавят нужната енергия.

Допълнителни сведения 
Разред Гъскоподобни е с важно стопанско значение, някои видове, като домашна патица, гъска, мускусна патица се използват за месо, яйца и пух, а други са частично одомашнени и биват отглеждани като декоративни птици, например Ням лебед, Черен лебед, Мандаринка.

Много от видовете са ловни обекти, в България това са 8 вида: Голяма белочела гъска, Зеленоглава патица, Шилоопашата патица, Клопач, Зимно бърне, Лятно бърне, Качулата потапница и Фиш.

Класификация 
Семейство Патицови
 Подсемейство Aythyinae
 Подсемейство Гъскови (Anserinae)
 Подсемейство Морски патици (Merginae)
 Подсемейство Тръноопашатки (Oxyurinae)
 Подсемейство Plectropterinae
 Подсемейство Stictonettinae
 Подсемейство Ангъчови (Tadorninae)
 Подсемейство Дървесни патици (Dendrocygninae)
 Подсемейство Thalassorninae

Източници
Бинарна номенклатура

Бинарната номенклатура е система за наименования от две думи на организмите, като тези наименования се изписват на латински език. За родоначалник на този тип номенклатура се смята Карл Линей, макар че неговата система се отличава в известна степен от съвременните. Първата дума представлява родовото название, а втората се нарича видов епитет. Например: Allium sativum (чесън). Първата дума показва, че се касае за вид от род Allium (лук), а втората (sativum) – че става въпрос точно за чесъна, а не за някой друг от многобройните видове лук. Така името на вида се определя от двете думи заедно. Само едната дума не е достатъчна да ни информира за кой вид става дума. Понякога, като изключение, се допуска след втората дума да има още една, която я пояснява, но тогава двете думи са свързани с тире. Напр. Capsella bursa-pastoris (Овчарска торбичка) или Abies borisii-regis (Цар-Борисова ела). В строго научни текстове след името на вида се изписва съкратено и авторът, който го е описал за пръв път. Например, в случая с Allium sativum L., „L.“ накрая показва, че видът е описан от Линей.

Даването на името на вид, нов за науката, е право на автора, който го описва. Все пак, има препоръчителни указания видовият епитет да съдържа нещо информативно за вида (напр. ако е с едри цветове, да бъде „grandiflorum“, т.е. едроцветен), а не да бъде наречен произволно, да кажем, на някой приятел.

Съществуват известни различия между номенклатурата на различните царства. При номенклатурата на животните се допуска тавтология, т.е. едно и също родово название и видов епитет. Например: Tinca tinca (Лин, вид риба), Bufo bufo (Голяма крастава жаба), Capreolus capreolus (Сърна) и мн. други. При растенията това не е позволено. Затова съществуват Международни кодекси поотделно за номенклатурата на растенията, на животните, на бактериите и т.н.

Ако след името на вида е записано фамилното име на автора и годината в скоби (), то последните означават, че първоначално видът е бил описан в различен род от този, в който се класифицира. Ако в записа са използвани квадратни скоби [], това означава, че или името на автора, или годината на описанието не са ясно посочени в първоначалното описание, а се базират на косвени данни.

Формалното въвеждане на тази номенклатурна система се приписва на Карл Линей, който започва да я използва в труда си Species Plantarum от 1753 г. Все пак, Каспар Баухин я използва още през 1622 г. в труда си Pinax theatri botanici, като много от родовите имена по-късно са адаптирани от Линей.

Вижте също 
 Таксономия
 Класификация на организмите

Източници 

Класификация на организмите
Имена
Луи Дагер

Луи Жак Манде Дагер () е френски художник и декоратор, един от създателите на фотографията.

Биография 
Той е роден през 1787 година в село Кормей ан Паризи. Дагер, използвайки опитите на Жозеф Нисефор Ниепс, разработва през 1839 г. първия практически осъществим фотографски метод (наречен дагеротипия), в който светлочувствителният материал е сребърен йодид. На 2 януари 1839 г. прави първата снимка на Луната.

На 35 години създава така наречената диорама – фантастична поредица от панорамна живопис, изложена със специални светлинни ефекти. Докато се занимава с нея, започва да мисли и за разработване на механизъм за автоматично възпроизвеждане на изгледи без помощта на четки и боя.

Първите му опити да създаде такъв апарат са безуспешни. През 1827 г. се запознава с Жозеф Нисефор Ниепс, който също се опитва да изобрети фотографски процес. Две години по-късно двамата стават съдружници. През 1833 г. Нисефор Ниепс умира, а Дагер продължава работата по проекта. През 1837 г. той вече е успял да разработи практичен метод за фотографиране, наречен на негово име дагеротипия.

В 1839 г. Дагер го показва публично, без да го патентова, а за награда френското правителство отпуска пожизнена пенсия и на него, и на сина на Нисефор Ниепс. Оповестяването на изобретението предизвиква голяма сензация. Дагер става герой на деня и е обсипван с почести, а дагеротипията бързо намира широко приложение. Скоро след това той престава да работи.

Дагеротипи и картини на Луи Дагер

Външни препратки 
  Malcolm Daniel, Daguerre (1787 – 1851) and the Invention of Photography, The Metropolitan Museum of Ar, October 2004
  Биография на Луи Дагер в Encyclopædia Britannica
 

Френски изобретатели
Френски фотографи
Пионери във фотографията
Френски инженери
Членове на Френската академия на науките
Хора от Ил дьо Франс
Христос Левантас

Христос Левантас (1904 – 1974) (), псевдоним на Кириякос Хадзидакис, е гръцки писател, поет и журналист, роден в Пирея.

Съосновател е на Гръцкото литературно дружество. От рано остава кръгъл сирак. На 16 години започва да сътрудничи на вестниците „Бохем“ и „Смелост“. След завършване на гимназия започва работа във в-к „Сфера“, сътрудничи на „Знаме“ и „Хронограф“.

През 1922 г. заедно с Димитрис Франгулис започват издаването на седмичник за филология и поезия „Младежки вестник“, където Левантас е главен редактор. Същевременно сътрудничи на голям брой столични издания. През 1925 г. е уредник в новаторското сп. „Нова мисъл“, закрито след третия си брой от хунтата на Кондилис.

През 1923 г. основава Филологическо дружество Пирея, като по-късно е избран за негов председател (1934). До 1940 г. е журналист на свободна практика.

След войната е зам. председател на писателския клуб „Приятели на изкуството“, издаващ списание „Път“ и сътрудничи на голям брой вестници и списания.

През 1952 г. е избран за член на Управителния съвет на Гръцкото литературно дружество. През периода 1958 – 1960 г. издава списанието „Периодика“.

Сборници с разкази: „В опиянение от болката“ (1923), „Правият път“ (1927), „Семейството на Ной“ (1940), „Пътуване в неизвестното (1949)“, „Истории от Порто Леоне“ (1960) и „Буря в Бей Биски“ (1974). Новела: „Курс – тайфун“ (1956). Драма: „Бурна вечер“ (1926). Стихосбирка „Резонатор“ (1988, посмъртно).

Превеждан в Унгария, Чехия, Германия, Франция, Румъния, България и др.

Бележки 

Гръцки журналисти
Гръцки писатели
Гръцки поети
Родени в Пирея
Мраморна патица

Мраморната патица (Marmaronetta angustirostris) е единствен представител на род Мраморни патици (Marmaronetta).

Физическа характеристика 
Дължината на тялото на мраморната патица достига до 40 cm, а размахът на крилата – до 65 cm. Има полов диморфизъм и възрастов диморфизъм. Липсва крилно „огледало“. Често каца по клони над водата. Оперението е светлокафяво-сиво с многобройни големи бели петна по тялото. Мъжкият има ясна черна „маска“ на очите, а при женската е по-слаба.

Разпространение 
Този вид е разпространен в Южна Европа, Африка и югозападните части на Азия. Ареалът ѝ е силно разпокъсан. В Европа гнезди единствено на Пиренейския полуостров, в Испания. Среща се много рядко и в България. Типична прелетна птица, европейската популация понякога зимува на юг от Сахара. Среща се по двойки и в малки ята в блата, езера и реки с гъста растителност и бавнотечащи води.

Начин на живот и хранене 
Недобре изучена биология и хранене.

Допълнителни сведения 
На територията на България, защитен вид включен в Червената книга.

Бележки 

Същински патици
Фауна на Афротропическата област
Фауна на Палеарктика
Фауна на Индо-Малайската област
Червена книга на България
Балкански войни

С името балкански войни се означават 2 войни в новата история на България и на Балканите изобщо:
 Балканската, водена през октомври 1912 – май 1913;
 Междусъюзническата, водена през юни-юли 1913.

Изразът „Балкански войни“ се използва от чуждестранните историографи за обединяване за посочените войни, които са наречени съответно „Първа“ и „Втора“ балканска война. Така те избягват неяснотата за участниците в името на втората война.

Външни препратки 
 Балкански войни (1912 – 1913)  от Държавна агенция „Архиви“
Планинска потапница

Планинска потапница (Aythya marila) е представител на семейство Патицови, разред Гъскоподобни, със средни размери и плътно набито телосложение. Тежи между 700 и 1300 g. Дължина на тялото 40—51 cm, размах на крилете около 75 cm. Има изразен полов диморфизъм. Плува и се гмурка добре. Лети бързо, от водата излита леко.

Разпространение 
Среща се в Европа (включително и България), Азия и Северна Америка. Обитава сладководни езера и реки, гъсто обрасли с водна растителност. Понякога се среща и в близост до соленоводни басейни.

Начин на живот и хранене 
Храни се поравно с растителна и животинска храна: дребни мекотели, личинки на насекоми, ракообразни, дребна риба, корени, листа и семена на водни растения.

Размножаване 
Моногамна птица. Гнездото си построява винаги в непосредствена близост до водата, често пъти на малки островчета или купчини стара тръстика. Снася от 6 до 13 мръсно зеленикави яйца с размери 62 х 40 mm и маса средно 67 g. Мъти 24—28 дни само женската. Малките се излюпват достатъчно развити за да могат да се придвижват и хранят самостоятелно.

Природозащитен статус 
На територията на България е защитен вид.

Източници

Литература 
  Зауэр, Фридер. Птицы – обитатели лугов, полей и лесов. Астрель, Москва, 2002, ISBN 5-17-011412-5, ISBN 5-271-03190-X стр. 126 – 127 (Превод от немски С. Мещеряковой)

Потапници
Фауна на Палеарктика
Фауна на Неарктика
Руско-турски войни

Руско-турските войни са низ от войни между Русия и Османската империя, водени през 17, 18 и 19 век. Сраженията между тях на Кавказкия фронт по време на Първата световна война и голямата битка при Молоди за независимостта на Русия като част от руско-кримските войни също могат да се разглеждат като руско-турски войни. Така общият им брой става 13, а времето което обхващат – 351 години (1568 – 1918). През този период Русия и Турция са били в състояние на война 69 години. Средно една руско-турска война е била отделена от друга само с 25 години. Те са съпоставими само с 11-те Австро-турски войни продължили 264 години – започнали от 1527 г. и продължили до 1791 г.

Предистория на конфликта 
Отношенията между Русия и Турция се усложняват със завладяването от Османската империя на полуостров Крим (Кримското ханство и генуезкият град Кафа) през 1475 година. Причината за началото на конфликта е угнетението, на което са подложени руските търговци в Азов и Кафа от турците.

Впоследствие през XVI-XVII век руско-турските отношения са доста напрегнати. В допълнение към трудностите, които Турция е причинявала на Москва с постоянната си подкрепа на Кримския хан, е има и нови усложнения: донските казаци, считани за московски субекти, атакуват азовските казаци и ногайците, които султанът смята за свои поданици, и ги смущават. През 1637 г. донските и запорожки казаци превземат Азов и го удържат до 1643 г.

Първият въоръжен сблъсък между руснаците и турците датира от 1541 г., когато кримските татари с подкрепата на турците се придвижват към Москва под командването на Сахиб I Гирай.

През 1556 г. кримският хан отново настъпва срещу Москва. Цар Иван Грозни изпраща срещу него войводата Матей Иванович Ржевски, по прякор „Дяк“, който не само прогонва кримчаните, но и достига до долното течение на Днепър, към Очаков и тук разбива турците. Запорожките казаци помагат на Матей Ржевски в тази кампания. През 1558 г., по време на нов сблъсък с кримските татари, Данило Адашев настъпва в долното течение на Днепър, опустошава Крим и пленява два турски кораба.

През 1554 г. Руското царство започва военни действия срещу Астраханското ханство, което е съюзно на кримските татари и турците. В резултат ханството е завладяно през 1556 г.

Войни 
Първоначално войните са били за контрол на Северното Черноморие и Северен Кавказ, по-късно за Южен Кавказ, за правата на корабоплаване в Черноморските проливи, за правата на християните в Османската империя и за защитата на руския монарх за тях, а през втората половина на XIX век – господство и включване в областта на руското влияние (Източен въпрос); по време на Първата световна война руското правителство разглежда възможността за превземане на Константинопол и проливите. ,

Вижте също 
 Нова Русия

Външни препратки 
 РУСКО-ТУРСКИТЕ ВОЙНИ (1568 – 1878), 26.12.2015.

Източници
Аарон (пояснение)

Арон (или Аарон, на иврит Ахарон – значението на името не е точно установено, възможно е да съответства на египетското „велико име“:M17-G1-D21-G43-M2-M2-M2

Арон може да се отнася до:

История 
 Аарон, първосвещеник, по-големият брат на Моисей (библ.).
 Аарон Карлеонски, свещеномъченик, презвитер на Карлеон при Диоклециановите гонения.
 Арон I и Арон II, Буланиди, царе и коени на Хазария.
 Харун ал-Рашид, халиф от династията на Абасиди.
 Kомитопул Арон, болярин и брат на българския цар Самуил.
 Аарон Българин, пълководец, син на българския цар Иван-Владислав и внук на болярина Арон.
 Аарън Бър Младши, американски политик.

Наука 
 Джон Аарън, американски авиоинженер, участвал в космическата програма Аполо.
 Аарон Цихановер, израелски биолог.
 Арон Шварц, американски програмист, активист и писател.

Сценично изкуство 
 Арон Мавъра, действащо лице в ренесансовата трагедия „Тит Андроник“.
 Елвис Арън Пресли, Краля на Рокендрола.
 Аарон Копланд, американски композитор, диригент, пианист и педагог.
 Лий Аарън, канадска джаз и рок изпълнителка.
 Арън Ейди, китарист на Парадайс Лост.
 Аарън Картър, американски поп-изпълнител от групата Бекстрийт Бойс.
 Арън Екхарт, американски актьор.
 Арън Пол, американски актьор.

Спорт 
 Ханк Аарон-Ковача, американски бейзболен играч.
 Аарън Ленън, английски футболист.
 Аарън Рамзи, уелски футболист.
 Мануел Аарон, индийски шахматист.
Аарон Български

Аарон или Арон е български пълководец, магистър и дук, трети син на цар Иван Владислав от брака му с царица Мария. Има 5 братя (Прусиян, Алусиан, Климент, Радомир и Траян) и 6 сестри.

Заедно със своите братя Прусиан и Алусиан участва в последната съпротива срещу завладяването на България от Византия от крепостта в планината Томор (Албания) през 1018 г. Отстоява за кратко българската независимост. Предава се на Василий II и е отведен в Константинопол, където постъпва на византийска служба и прави военна кариера, като става управител на провинция Васпуракан, някогашното Васпураканско царство, анексирано от Византия, а по-късно е назначен и за дук на Едеса. Води византийски войски в няколко решаващи похода срещу селджукските турци, включително и в нощното сражение при Капетра.

Като управител на Васпуракан, възстановява старата арменска столица Ани, център на провинцията, и оставя надпис, който свидетества за извършеното от него: „С волята и милостта на Създателя, благия Бог, аз, магистър Арон, въздигнат от преславните царства, в разцвета на красотата и в годините на своята младост, дойдох на Изток в тази прекрасна крепост Ани, издигнах всичките ѝ стени, укрепих нейните кули от множество камъни върху здрава и дълбоко положена основа. И с голямо количество свои средства и труд докарах изобилна вода вътре в тази крепост за радост и освежаване на жадните. Донесох грамота със златен печат по благоволение на самодържавната багренородна императрица“.

Семейство 
 Иван Владислав , баща
 Мария, майка
 Теодор Арон, син. Управител на Тарон. убит в битка със селджуките през 1055. 
 Радомир Арон, син.

Бележки 

Български военни дейци
Български князе
Византийски военачалници
Аароновци (Комитопули)
Бързолетоподобни

Бързолетоподобните (Apodiformes) са разред дребни птици, на външен вид подобни на лястовиците, но малко по-едри от тях. Дължината на тялото им е около 20 cm, размаха на крилете достига над 50 cm и тежат до около 100 грама. Характерна особеност са дългите им сърповидно извити криле. Окраската им е тъмна и едноцветна. Човката е малка, но се отваря значително, благодарение на широките кожни гънки от двете и страни. Бързолетоподобните са птиците с най-висока скорост на активен (хоризонтален) полет, скоростта им понякога надхвърля 180 km/h. Практически не кацат извън периода на мътене и отглеждане на малките, а ако го направят то е на висока скала или сграда, откъдето могат да се спуснат директно в полет. Краката са им съвсем малки и закърнели, завършващи с куковидно извити нокти, служат единствено за да се задържат. Не могат да ходят и ако случайно попаднат на повърхността на земята, излитат отблъсквайки се с криле.

Разпространение 
Срещат се на всички континенти с изключение на Антарктида.
В България се срещат 3 представители на семейство Бързолетови:
 Блед бързолет – (Apus pallidus)
 Черен бързолет – (Apus apus)
 Алпийски (белогръд) бързолет – (Apus melba)

Начин на живот и хранене 
Живота си прекарват общо взето в непрекъснат полет. Спят, хранят се и въобще вършат всичко летейки, като единствено спират за да мътят. Насекомоядни. Храната си набавят летейки с широко отворена човка, събирайки по този начин дребни летящи насекоми като в сакче (за разлика от лястовиците, които активно ловуват).

Размножаване 
Строят гнездата си по високи скалисти и непристъпни местности, понякога в пещери или сгради. Гнездото прилича на лястовичето, изградено е от фина глина и секрет подобен на слюнка. Снасят 2–4 яйца, малките се раждат безпомощни и в първия месец от живота им родителите се грижат изцяло за тях.

Допълнителни сведения 
В някои източни страни се приготвя специална супа от лястовичи гнезда, които всъщност са гнезда на бързолети от род Салангани (Collocalia). И трите представителя на разреда, срещащи се в България, са защитени от закона.

Списък на видовете

Семейство Apodidae

Семейство Hemiprocnidae 
 Род Hemiprocne Nitzsch, 1829
 Вид Hemiprocne comata
 Вид Hemiprocne coronata
 Вид Hemiprocne longipennis
 Вид Hemiprocne mystacea

Бележки
Сергей Лукяненко

Сергей Василиевич Лукяненко () е руски писател на научна фантастика и фентъзи.

Биография и творчество 
Роден е в град Каратау, Казахстан и има специалност лекар-терапевт от Алма-Атинския държавен институт. След това работи като редактор в списанието за научна фантастика „Светове“. Първото му публикувано произведение е разказът „Нарушение“, който излиза през 1987 г. на страниците на списание „Заря“ в Алма Ата.

Професионално с литература се занимава след 1993 г. Става популярен сред читателите на научна фантастика след излизането на повестта му „Рыцари Сорока Островов“ („Рицарите на четиридесетте острова“), която е публикувана през 1992 г.

Носител е на наградите:
 „Старт“ (1993)
 „Меч Руматы“ (1995 и 1997)
 „Интерпресскон“ (1995 и 1996)
 „Аелита“ (1999)

Той е член на журито връчващо наградата „Странник“.

Книгопис

Ночной дозор 
 Ночной дозор (Нощен патрул)
 Дневной дозор (Дневен патрул) (& Владимир Василев)
 Сумеречный дозор (Сумрачен патрул)
 Последний дозор (Последен патрул)
 Новый Дозор (Нов патрул)
 Шестой Дозор (Шести патрул)

„Лабиринт отражений“ 
 Лабиринт отражений (Лабиринтът на отраженията)
 Фальшивые зеркала (Фалшивите огледала)
 Прозрачные витражи (Прозрачните витражи)

„Линия грез“ 
 Тени снов (Сенките на сънищата)
 Линия грез (Линията на бляновете)
 Императоры иллюзий (Императорите на илюзиите)

„Лорд с планеты Земля“ 
 Принцесса стоит смерти (Струва си да се умре за Принцесата)
 Планета, которой нет (Планетата, която не съществува)
 Стеклянное море (Стъкленото море)

„Звезды – холодные игрушки“ 
 Звезды – холодные игрушки (Студени играчки са звездите)
 Звездная Тень (Звездната Сянка)

„Остров Русь“ (с Юлий Буркин) 
 Сегодня, мама!
 Остров Русь
 Царь, царевич, король, королевич...

„Холодные берега“ 
 Холодные берега
 Близится утро

Работа над ошибками 
 Черновик (Чернова)
 Чистовик (Белова)

„КваZи“ 

КваZи
 КайноZой

Романи 
 Геном – (1999)
 Танцы на снегу – (2001)
 Мальчик и тьма
 Не время для драконов (Не е време за дракони) (с Ник Перумов)
 Осенние визиты
 Рыцари сорока островов (Рицарите на четиридесетте острова)
 Спектр – (2002)
 Конкуренты – [2008]
 Недотепа – [2009]
 Непоседа – [2010]

Повести и разкази

Външни препратки 
 Официален сайт на писателя
 Някои произведения online 

Носители на наградата „Курд Ласвиц“‎
Руски фентъзи писатели
Руски писатели фантасти
Носители на награда „Аелита“
Михаил Поморцев

Михаил Михайлович Поморцев е руски изобретател и аеролог, работил в областта на ракетната техника. Изобретява много аеронавигационни прибори. На негово име е наречен един кратер на Луната.

Завършва Артилерийското училище в Петербург (1871) и Академията на генералния щаб (1878). От 1881 преподава във Военно-инженерната академия, а от 1885 — в Артилерийското училище в Петербург. През 1885 се издига с балон, за да изучи атмосферните явления; обработва резултатите от няколко десетки такива полети.

През 1905 предлага проект за ракета с двигател, работещ със сгъстен въздух.

През април 1906 г. е произведен в чин генерал-майор.

Руски изобретатели
Руски машинни инженери
Средец

Средец може да се отнася за:

топоними 
 старото славянско име на София;
 Средец, град в област Бургас;
 Средец, село в област Смолян;
 Средец, село в област Стара Загора;
 Средец, община в област Бургас;
 Средец, един от 24-те района на Столична община;
 Средец, ниска планина в Гърция, в областта Егейска Македония;
 Средец, връх в планината Витоша.

спорт 
 ЦФКА „Средец“, старо име на футболен клуб ЦСКА;
 спортен клуб Средец (София);
Национална разузнавателна служба (пояснение)

Национална разузнавателна служба е национален орган за външно разузнаване в някои страни. Името може да се отнася за:
 Национална разузнавателна служба - службата на Република България;
 Национална разузнавателна служба (Гърция) - службата на Република Гърция;
 Национална разузнавателна служба (Корея) - службата на Република Корея.
Полк

Полкът е войскова част – вид организационно самостоятелно военно формирование и съставна част на съединението. Среща се практически във всички видове въоръжени сили, родове войски и специални войски. Състои се от щаб, 3 – 4 батальона, дивизиона или ескадрили, подразделения за осигуряване и тилови служби и подразделения. Предназначен е за изпълнение на бойни задачи в състава на съединението и за водене на самостоятелни бойни действия. До средата на 80-те години полкът е основно тактическо звено на повечето армии. Оттогава водещи стратези отричат частично или изцяло ролята на полка в съвременния бой. Счита се, че като междинно звено между батальона и бригадата излишно утежнява командването и маневреността на подразделенията в боя.

В зависимост от принадлежността към вида въоръжени сили, рода войски или специални войски, полкът може да води общовойскови, въздушен (противовъздушен) бой или да осъществява бойно или тилово осигуряване на бойните действия. Има следните видове полкове: мотопехотни (мотострелкови) / пехотни (стрелкови), механизирани, морски пехотни, танкови, минохвъргачни, парашутно-десантни, разузнавателни (бронекавалерийски), артилерийски (самоходен, противотанков, минохвъргачен), зенитно-артилерийски, зенитно-ракетни, радиотехнически, свързочни, инженерни, авиационни, кавалерийски (до около 1955 г.) 

В армията на Древния Рим на полк е съответствало формированието легион – от 3300 до 5200 войници през различните периоди на Римската република/империя.

Източници
Куала Лумпур

Куала Лумпур () е столицата на Федерация Малайзия.

Градът е разположен на полуостров Малака и наброява 1 453 978 жители към 1 януари 2005 г.

Многократно е разрушаван и възстановяван през вековете. Сега е един от най-модерните и динамично развиващи се градове в Азия. В Куала Лумпур започва модерно строителство след Втората световна война и особено след обявяването на независимостта на Малайзия.

Тук се намират Кулите на Петронас, които бяха най-високите сгради в света. Градът е седалище на много финансови и търговски корпорации. Той е и главен промишлен център на Малайзия.

Забележителности 
 „Кулите на Петронас“, символът на Азия и поглед към града от въздушния мост (Скайбридж), свързващ двете сгради, издигнат между 41-вия и 42-рия етаж (на 170 м височина) на 452-метровите сгради.
 Националния парк Селангор, където с типична малайзийска дървена лодка ще плавате по р. Селангор.
 „Златният триъгълник“ – Кралският дворец, Площада на независимостта и „Мажит Ямек“ – ядрото на стария град
 Batu Caves – уникални варовикови пещери, в които хиндуистите са изградили свой храм, намиращи се само на 13 км от Куала Лумпур.
 National Zoo – зоологическа градина, която се намира на 13 км от града – основна атракция. Зоопаркът е отворен през цялата седмица от 9 до 18 ч.
 AquariaKLCC. Богатото разнообразие на подводния свят и храненето на пирани и акули представлява интерес за малки и големи. Аквариумът се намира в Convention Center, само на няколко минути от Pavilion по пътя към кулите „Петронас“.

Други 
В Куала Лумпур има много молове. Най-луксозният е Starhill Gallery, състоящ се от 7 етажа луксозни магазини и заведения. Свързан е директно с хотелите Ritz Carlton и JW Marriott. Една от най-новите шопинг-сензации на града е Pavilion. Намира се точно срещу „Starhill Gallery“.

Третият мол е KLCC, който се намира под кулите „Петронас“.

Hай-хубавите ресторанти се намират в приземния етаж на Starhill Gallery. Заведенията в Pavilion и по оживената уличка, минаваща край него. Skybar, намиращ се на 33-тия етаж в хотел The Traders.

Личности 
 Майкъл Гоф (р. 1914), британски киноартист

Източници
Фантасмагория

Phantasmagoria е компютърна игра, издадена от Sierra Online през 1995.

Играта е правена в епохата, когато „интерактивното кино“ в компютърните игри е в апогея си. Phantasmagoria е една от първите приключенски игри, в които се използва истински човек като главен актьор. Актрисата Виктория Морсел прекарва месеци наред пред сините екрани, за да заснеме стотиците действия, които играчите могат да предприемат по време на игра. Играта е издадена на 7 компакт диска, за да може да побере огромното количество видео. От друга страна седемте диска са използвани за да подчертаят седемте дни през които се развива действието в играта, в противен случай тя би могла да се побере на по-малко на брой дискове.

Дизайнерка на Phantasmagoria е Роберта Уилямс, позната с игрите си от серията King's Quest. Играта се характеризира с огромни количества насилие и кръв, сцени на изнасилване, което провокира много спорове за ограничение на аудиторията. Играта е забранена за разпространение в Австралия.

На следващата година, 1996, излиза втора част на играта: Phantasmagoria: A Puzzle of Flesh.

Компютърни игри
Аристотелис Валаоритис

Аристотелис Валаоритис () е гръцки писател, поет, преводач и политик.

Биогарфия 
Роден е през 1824 г. в Левкада. Произхожда от семейството на борци срещу османската власт. Завършва Йонийската академия в Атина, завършва колеж в Женева, Швейцария, следва право в Париж и Пиза. През 1848 г. успешно завършва обучението си, дипломира се като бакалавър по право и се завръща в Гърция. През 1852 г. се жени за Елоизия Типалду; имат седем деца. През целия си живот се занимава активно с политика и е избиран неколкократно за депутат. Считан е за един от основните представители в Революционната школа на гръцката литература. Творчеството му е богато и многопластово, лирично и силно повлияно от Дионисиос Соломос. Най-често творбите му са героични и революционни, изпълнени със свръхестествени елементи и алегории, клонящи към романтизма. В края на творческия си път се доближава до романтизма и Атинската школа. Пише есета и политически памфлети. Превежда „Езеро“ от Ламартин и части от „Ад“ на Данте.

Стихобирки: „Стихотворения“ (1847), „Възпоменателни песни“ (1850), „Госпожа Фросини“ (1859), „Атанасиос Дякос“ (1862) и „Фотинос“ (1879, недовършена).

Бележки 

Гръцки писатели
Родени на Левкада
Гръцки поети
Починали на Левкада
Лорендзос Мавилис

Лоредзос Мавилис () е гръцки поет, парламентарист и борец за национално освобождение на Гърция.

Биография 
Роден е на 6 септември 1860 г. на остров Итака. Дядо му по произход е испанец, консул на Испания на остров Корфу. Жени се за гъркиня и остава да живее на острова. Баща му е дългогодишен съдия в Корфу.

През 1880 г. Мавилис заминава за Германия да следва филология и философия. Прекарва 12 години от живота си там. По това време е под влиянието на текстовете на Фридрих Ницше (дори пише сонет, озаглавен „Свръхчовекът“), „Критика на чистия разум“ на Имануел Кант и разбиранията на Артур Шопенхауер. Чете санскритски философски текстове и превежда откъси от индийския епос „Махабхарата“. В германския период от живота си Мавилис пише лирика, главно сонети, и шахматни задачи, които публикува в немски списания. През 1890 г. завършва философия в Университета в Ерланген, Бавария и се завръща в Корфу. По време на борбите за освобождаване на остров Крит (1896) участва като доброволец. През следващата 1891 г. е отново доброволец в Епир, където е и ранен.

През 1910 г. е избран за депутат в гръцкия парламент от листата на Либералната партия на Елевтериос Венизелос. Като депутат участва в борбата за запазване чистотата на гръцкия език. Участва като доброволец в Балканската война (1912).

Лоредзос Мавилис загива геройски на 28 ноември 1912 г. при отбраната на село Дрискос, близо до Йоанина.

Творчество 
Считан е за родоначалник на гръцкия сонет. Известен с изключителната си придирчивост и самокритика. С изключение на няколко стихотворения, публикувани в периодичния печат, не издава нито една стихосбирка докато е жив. Всичките му творби са издадени след смъртта му, през 1915 г. от неговия приятел К. Теотоку. Общо творбите му включват 58 сонета, роман и множество преводи на текстове на Йохан Волфганг фон Гьоте, Фридрих Шилер, Лудвиг Уланд, Джордж Гордън Байрон, Данте Алигиери и Джакомо Леопарди.

Шах 
По време на следването си в Германия участва в Академичния шахматен клуб в Мюнхен, където става известен като Dr. Greco.

Бележки 

Гръцки поети
Преводачи от немски език
Преводачи от английски език
Преводачи от италиански език
Националисти
Депутати от избирателен район Корфу
Мюнхенски университет
Франкфуртски университет
Възпитаници на Вроцлавския университет
Гръцки шахматисти
Хора от Итака
Загинали през Балканските войни
Дионисиос Соломос

Дионисиос Соломос () е гръцки поет.

Биография 
Роден през 1798 г. в Закинтос. Син на комит Николаос Соломос. На 10-годишна възраст е изпратен да учи в Италия. Там прекарва цялото си детство. Завършва право през 1818 г. и се завръща в родния о. Закинтос.

Оттогава започват опитите му да пише стихове. Първоначално пише само на италиански език. По-късно (1821) под влияние на приятеля си Яковос Пулилас и Харилаос Трикупис започва да твори на родния си език.

През 1822 г. напуска о. Закинтос и се премества на остров Корфу, където остава до края на дните си. На Корфу се превръща в духовен водач на местното интлектуално общество.

Дионисиос Соломос е считан за родоначалник на съвременната гръцка поезия. Обявен е за национален поет на Гърция. Написва поемата „Химн за прослава на свободата“, която през 1864 г. е обявена за химн на Гърция.

Творчество: поеми „Химн за прослава на свободата“, „Лудата майка“ и „Братя“(1821), „Ода за смъртта на лорд Байрон“ (1840), „Диалог“ (1855), „Свободните обсадени“ (1858, незавършена) и много други стихове и фрагменти от различни проекти. След смъртта му Г. Калозгурос превежда стиховете написани на италиански език в периода 1847 – 1851 г.

Източници 

Гръцки поети
Хора от Закинтос
Мартин Скот

Мартин Милар е истинското име на шотландския писател, известен като Мартин Скот.

Биография 
Той е роден през 1956 г. в Глазгоу, Шотландия. След като завършил училище, се преселва в Лондон, където работи на разни места, главно черна работа. След това започва работа като писар в градския съвет, където работи до издаването на книгите му.

Интересува се от футбол и от древна история. Разпределя времето си между компютъра си и флейтата.

Първата книга от фентъзи-серията „Траксас“ печели Световната награда за фентъзи през 1999 година. Тя е издадена под псевдонима Мартин Скот. Той продължава да пише книги от серията „Траксас“.

Външни препратки 
 Официален сайт
 Официален сайт на „Траксас“

Носители на световна награда за фентъзи
Шотландски фентъзи писатели
Британски писатели фантасти
Родени в Глазгоу
Алст

Алст () е град и община в Белгия, провинция Източна Фландрия. Разположен е на река Дендер, приблизително на средата на пътя между Брюксел и Гент. Населението му е около 77 400 души (2006).

Първите сведения за Алст са от 840, когато селището е владение на манастира в Лоб. В средата на 12 век започва строителството на градска стена. Сградата на общината на Алст, започната по същото време, е най-старата от този вид в Белгия. През 1360 градът е почти напълно унищожен от пожар, но скоро е възстановен. През 15 век е построена сегашната кула на общината. Алст е завладян от Франция през 1667 по време на Деволюционната война и остава под френска власт до 1706.

Известни личности 
 Родени в Алст
 Луи Пол Боон (1912 – 1979), писател
 Адолф Данс (1839 – 1907), политик
 Люк Люикс (р. 1958), дизайнер
 Дирк Мартенс (1446 – 1534), издател

 Починали в Алст
 Луи Пол Боон (1912 – 1979), писател
 Пол Ванден Буйнантс (1919 – 2001), политик
 Адолф Данс (1839 – 1907), политик
 Дирк Мартенс (1446 – 1534), издател
 Ринус Михелс (1928 – 2005), нидерландски футболист и треньор

Побратимени градове 
  Габрово, България

Външни препратки 
 Официален сайт  (на нидерландски)

Градове в Белгия
Общини в Източна Фландрия
Тангути

Тангутите са народност, сродна на тибетците. Те се заселват в Западен Съчуан и Гансу през 9 век и създават там своята държава Западна Ся, съществувала от 1036 до 1227 г.

Етнически групи в Азия
История на Централна Азия
Албер (канал)

Каналът Албер (; ) е плавателен канал в Североизточна Белгия. Той свързва големите градове Лиеж и Антверпен, както и реките Мьоза и Схелде.

Дълбочината на канала Албер е 3,4 m, свободната височина – 6,7 m, а общата дължина – 129,5 km. Минималната ширина на дъното е 24 m и по него могат да се движат кораби с водоизместимост до 10 000 t. Най-голям е годишният трафик по канала през 1969 г., когато са превозени около 40 милиона тона товари. През 2005 г. теглото на товарите е около 22 милиона тона, като през канала преминават над 34 хиляди плавателни съда.

Каналът Албер е прокопан между 1930 и 1939 г., като до 1934 г. по него работи германската фирма „Хохтиф“. Той е използван за пръв път през 1940 г., но заради Втората световна война експлоатацията му започва едва през 1946 г.

Разликата в нивото между Антверпен и Лиеж е 56 m и тя се преодолява с общо 6 шлюза. 5 от шлюзовете (в Генк, Дипенбек, Хаселт, Квадмехелен и Олен) имат разлика в нивото от 10 m, а този във Вейнегем – 5,45 m.

През 1930-те години пътуването от Антверпен до Лиеж отнема 7 дни. В наши дни това става за 18 часа. След завършването на канала Рейн-Майн-Дунав през 1992 г. става възможно пътуването по вода от Антверпен през цяла Европа до Черно море.

Канали
Воден транспорт в Белгия
География на Белгия
Икономика на Антверпен
Лиеж
Сгради и съоръжения в Белгия
Андерлехт

Андерлехт () е селище в Белгия, една от 19-те административно независими части на Голям Брюксел, разположена западно от центъра на столицата. Населението на Андерлехт е 118 382 души (по приблизителна оценка от януари 2018 г.).

История 
Първите следи от човешко присъствие в района на Андерлехт датират от каменната епоха. Открити са и останки от древноримска вила и франкски некропол. Първото споменаване на селището в писмени източници е от 1047 г. с името Anrelech. По онова време то вече е седалище на християнски капитул и на 2 феодални имения.

През 1356 г. графът на Фландрия Луи II се сблъсква с войските на херцогинята на Брабант Жана на територията на Андерлехт. През 1393 г. харта, издадена от херцогиня Жана, присъединява Андерлехт към Брюксел. През онзи период църквата „Свети Гидо“ е построена наново в готически стил върху съществувалата по-рано романска крипта.

През 15 и 16 век Андерлехт се превръща в културно средище. През 1521 г. Еразъм живее няколко месеца в къщата на канониците. Там има своя резиденция и херцог Шарл д'Омер. През 17 и 18 век селището е засегнато от продължителните войни, опустошаващи региона. На 13 ноември 1792 г. при Андерлехт се води битка, в която френският ген. Шарл Франсоа Дюмурие нанася поражение на австрийците. Успехът на френските революционни войски довежда до обявяването на Андерлехт за община, независима от Брюксел.

От началото на 20 век населението на Андерлехт значително нараства и са изградени нови квартали като Мортенбек.

Забележителности 
 Колегиална църква „Свети Петър и Свети Гидо“ – строена е след 1350 г., а романската крипта датира от 10 век и е сред най-старите в страната
 Бегинаж, днес преобразуван в исторически музей
 Къщата на Еразъм, строена около 1450 г.
 Музей на бирата в действащата пивоварна „Кантийон“

Редовни събития 
Годишният Андерлехтски панаир, първоначално пазар за говеда, е официално основан от крал Вилем II през 1825 г. Тържествата и днес включват демонстрации с животни, но също така и изложби на открито, демонстрации на цветя и възстановка на религиозна процесия в чест на покровителя на селището св. Ги Андерлехтски.

Известни личности 
 Родени в Андерлехт
 Констант Ванден Сток (1914 – 2008), футболист

 Починали в Андерлехт
 Морис Карем (1899 – 1978), поет

Източници 

Общини в Столичен регион Брюксел
Цинхай (езеро)

Цинхай (Кукунор) (; на тибетски: Цо-нгомбо; на монголски: Куконор, Куке Нагур – „синьо езеро“) 
е солено, безотточно езеро в Западен Китай, в провинция Цинхай. Площ 4300 – 4400 km², обем 71,6 km³, максимална дълбочина 32,8 m. То е най-голямото безотточно планинско езеро в Централна Азия.

Езерото Цинхай е разположено в обширната междупланинска Кукунорска равнина, простираща се в южните части на планината Наншан, между хребетите Кукунор на юг и Уншан на север, на 3260 m н.в. Дължина от северозапад на югоизток 110 km, ширина до 80 km, брегова линия 360 km. Езерото е с тектонски произход. Бреговете му са слабо разчленени, като са развити древни езерни тераси с височина до 50 m. Дъното му е предимно тинесто. В него има няколко малки пясъчни острова – най-голям Хайсиншан. В езерото Цинхай се вливат 23 реки, като най-големите са Бух Гол (от запад, образуваща малка делта), Шалюхъ (от север), Болелохъ (от североизток), Даотанхъ (от югоизток). Площ на водосборния басейн 29 660 km². Лятното пълноводие на реките обуславя неговите сезонни колебания в диапазона от 4300 до 4400 km². През лятото водата му се нагрява до 18 – 20 °C, а от ноември до март замръзва. Минерализацията на водата му в сушавите периоди достига до 11,3 g/l. Богато е на риба, основно от семейство карпови. За първи път езерото е изследвано през 1872 г. от видния руски географ и пътешественик николай Пржевалски.

Бележки 

 Топографска карта М 1:500 000; лист J-47-Г

Солени езера
Езера в Китай
Безотточни езера