alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Джоди Шектър

Джоди Дейвид Шектър () е южноафрикански пилот и световен шампион от Формула 1. Роден е на 29 януари 1950 година в Източен Лондон, провинция Източен Кейп, ЮАР.

Син на собственик на автосервиз, Джоди конструира първата си състезателна кола – „Рено-Седан“ собственоръчно. Както повечето пилоти започва кариерата си като състезател по картинг. Печели почти всички серии, преди да премине във Формула Форд. Започва да се състезава в британската Формула 3. През 1971 г. сключва договор с Макларън.

Макларън

1972 
1972 г. дебютира във Формула 1, на пистата „Уоткинс Глен“ за Голямата награда на САЩ.

1973 
1973 г. няма договор за всички състезания, от кръговете за световния шампионат, и се състезава в ИНДИКАР на Индианаполис 500, където печели първо място.

Тирел

1974 
През 1974 година, мениджърът Кен Тирел предлага на Джоди титулярно място в собствения си тим — Тирел. Без да се колебае той приема и с този болид печели първата си голяма победа в кръг за Голямата награда на Швеция. Печели още Голямата награда на Великобритания.
Шектър се отблагодарява на екипа, завоювайки трето място в шампионата.

1975 
1975 г. е доста посредствена за южноафриканеца. Той печели само домашното си състезание за Голямата награда на ЮАР, на пистата „Киалами“.

1976 
1976 г. е последна с тима на Тирел. През тази година той управлява шестколесния болид Тирел R34, наречен – „Стоножката“, заради четирите предни колела.
Печели Голямата награда на Швеция.
В края на годината подписва договор с тима Волф.

Волф

1977 
1977 г. се представя чудесно, печелейки три състезания — за Голямата награда на Монако, Голямата награда на Аржентина и Голямата награда на Канада.
Класира се втори в световния шампионат, на 17 точки след шампиона Ники Лауда.

1978 
1978 г. е доста неуспешна и той се нарежда едва седми в крайното класиране.

Ферари

1979 
1979 г. преминава в екипа на Ферари.
Става световен шампион само с три спечелени състезания – в Монако, Белгия и Италия.
На само 4 точки пред съекипника си – Жил Вилньов.

1980 
1980 година е крайно неуспешна както за Ферари, така и за световния шампион. Той се нарежда на 19. място в класирането със само 2 точки.
Този срив кара Джоди в края на сезона да се оттегли от Формула 1.

Победи във Формула 1

Бизнес 
След приключването на състезателната си кариера, Джоди Шектър създава компания за проектиране и производство на съоръжения за фитнес и бодибилдинг. Този бизнес го прави изключително богат, но той го продава на много добра цена, за да се заеме с менажирането и обучението на двамата си синове, които междувременно също стават автомобилни пилоти. По-големият от тях – Томас Шектър се състезава в „Инди Рейсинг Лигата“, като дори има пол-позишън за Индианаполис 500. Тоби Шектър прави първите си тестове във Формула 1.

Източници

Вижте също 
 Формула 1

Шектър, Джоди
Якоб Аркаделт

Якоб Аркаделт (Jacob Arcadelt) (1504 или 1505 – 14 октомври, 1568) е френско-фламандски композитор, роден край Лиеж или Намюр и прекарал по-голямата част от живота си в Италия и Франция.

Заедно с двамата си съвременници Костанцо Феста и Филип Вердело поставя основите на музикалната форма на мадригала.

Автор е на около 120 песни, 200 италиански мадригала, 24 мотета и 3 меси. Яснотата на стила му оказва влияние на Джовани Пиерлуиджи да Палестрина.

Хора от провинция Лиеж
Ренесансови композитори
Класически композитори
Белгийски композитори
Автори на песни
Мишел дьо Бей

Мишел дьо Бей (; латинизирано: Michael Baius) е брабантски теолог, оказал силно влияние върху Корнелий Янсен, един от основоположниците на янсенизма.

Учи философия и теология, а след това заема разни длъжности в Университета в Льовен. Около 1550 г., заедно с теолога Ян Хеселс, започва да предлага революционни доктрини за божественото милосърдие и опрощаването на греховете, основаващи се на нова песимистична интерпретация на произведенията на Августин. Според него невинността на Адам и Ева са част от тяхната природа и първородният грях разрушава същината на човешката природа. Макар че възгледите му са осъждани от няколко папи, той запазва преподавателското си място в Льовен и дори става канцлер на Университета през 1575 г.

Белгийски философи
Богослови
Хора от Ено
Льовенци
Жил Беншоа

Жил Беншоа () е фламандски композитор, автор на църковна музика и светски песни, известни като едни от най-добрите в жанра.

През 1424 Беншоа е в Париж, на служба при Уилям дьо ла Пол, командващ английските войски във Франция. От 1430 до смъртта си той остава в двора на бургундския херцог Филип Добрия.

Бележки 

Белгийски композитори
Родени в Монс
Ренесансови композитори
Култура на Ватикана

Културата на Ватикана има голямо самостоятелно значение. Сгради като базиликата Свети Петър и Сикстинската капела са част от най-известното изкуство в света, което включва работите на Ботичели, Бернини и Микеланджело. Папската библиотека и колекциите на Капитолийския музей имат най-високато историческо, научно и културно значение. През 1984 г. територията на Ватикан е вписана в Списъка на световното културно и природно наследство на ЮНЕСКО.

Ватикан представлява фактическия пазител на латинския език чрез Opus Fundatum Latinitas и заменилата го в наши дни Pontificia Academia Latinitatis. Важен резултат от работите на тези организации са издаването на латински речник на скорошните неологизми и др.

Постоянното население на Ватикан е основно от мъже, макар че в него пребивават и два ордена на монахини. Малцинството са по-възрастното католическо духовенство, а останалите са членове на религиозните ордени. Много работници и персонал, обслужващи посолствата във Ватикана живеят извън неговите стени.

Туризмът и поклонничеството са важни фактори за всекидневния живот на Ватикана. Римският папа дава аудиенции в делниците, на Коледа и Пасха се обръща с тържественото послание "Urbi et Orbi", обслужва меси.
Томас Шектър

Томас Шектър () е тест пилот от Формула 1, пилот в Индикар Лига, преди това състезател по картинг.

Роден е на 21 септември 1980 година в Кейптаун, ЮАР. Син е на Джоди Шектър – световния шампион от „Формула 1“ за 1979 година.

1995 г. – печели Южноафриканския картинг шампионат.

1997 г. – пилотира в Южноафриканската Формула Форд, печели 2 победи.

1998 г. – финишира на 3-то място в Британската Формула „Vauxhall Junior“ с победа и първа стартова позиция. Избран за новобранец на годината.

1999 г. – печели Европейския шампионат на „Формула Опел“ с рекордните 8 победи и 8 първи позиции на старта. Стартира в последните 2 състезания на „Формула Нисан“ с победа.

2000 г. – пилотира в Британската „Формула 3“ с 2 победи и 2 първи позиции на старта. Финишира 3-ти в престижното състезание „Марлборо Мастерс Ф3“ на пистата „Зендвоорт“, Нидерландия.

2001 г. – състезава се във „Формула Нисан“, печели 4 победи и 8 първи позиции на старта. Тест пилот е във „Формула 1“, на „Ягуар Ф1“ от януари до май.

2002 г. – състезава се в Индикар лигата, постига първа победа в „Мичиган 200“.

2003 г. – завършва на 7-о място в Индикар Лигата.

Южноафрикански автомобилни състезатели
Южноафрикански спортисти
Картингисти
Джордан

Джордан може да се отнася за:
 Джордан Белфърт – американски предприемач и писател
 Джордан Мекнър – американски програмист
 Джордан Ромеро – американски алпинист
 Джордан Рудес – американски музикант
 Джордан (р. 1987) – български попфолк певец
 Вилмар Джордан (р. 1990) – колумбийски футболист
 Еди Джордан (р. 1948) – ирландски автомобилен състезател
 Кейти Прайс-Джордан – британски еротичен фотомодел
 Луи Джордан (1908-1975) – американски музикант
 Майкъл Джордан (р. 1963) – американски баскетболист
 Майкъл Джордан (р. 1987) – американски актьор
 Нийл Джордан (р. 1950) – ирландски режисьор и писател
 Робърт Джордан (р. 1948) – американски писател
 Сузет Джордан – индийска активистка за женските права
 Джордан (Минесота) – град в Съединени американски щати, в Минесота
 Джордан (Монтана) – град в Съединени американски щати, в Монтана
 Джордан 198 – болид от Формула 1
 Джордан Гран При – отбор от Формула 1
Джорджо Пантано

Джорджо Пантано е пилот от Формула 1. Роден е на 4 февруари 1979 година в Конселве, Италия. Във Формула 1 започва като тестов пилот на Уилямс. През 2003 година подписва договор за титулярен пилот на Джордан.

В края на сезон 2004 Еди Джордан го освобождава и на негово място до края на сезона кара германският пилот Тимо Глок.

Източници

Вижте също 
 Формула 1
 Пилоти от Формула 1

Пантано, Джорджо
Тимо Глок

Тимо Глок () е немски автомобилен състезател и пилот от Формула 1, роден на 18 март 1982 г. в Линденфелс/Оденвалд, Германия.

През 2004 година е тест пилот на Джордан, през 2007 е тест пилот на БМВ Заубер.

Дебют прави на 13 юни 2004 г., в състезанието за Голямата награда на Канада.
Там пилотира на мястото на контузения при състезателен инцидент – Джорджо Пантано.

На 26 септември 2004 година отново замества Пантано, този път за последните три състезания до края на сезона — Голяма награда на Китай, Япония и Бразилия.

Най-високо класиране – 7-и в Канада.

От 2008 г. се състезава за отбора на Тойота.

В края на 2009 година подписва договор за първи пилот на новосъздадения тим Върджин Рейсинг.

Източници 
 

Германски пилоти от Формула 1
Голяма награда на Канада

Голямата награда на Канада е кръг от световния шампионат на ФИА - Формула 1. Първото състезанието като част от календара на Формула 1 е през 1967 г., а от 1978 г. се провежда на пистата Жил Вилньов в Монреал, Канада.

Спонсори 
Pepsi Cola 1961–1966
Labatt 1972–1977, 1980–1986
Molson 1988–1996
Player's 1967–1971, 1997–1998
Air Canada 1999–2003
Rolex 2013-

Победители

Победи-статистика

Пилоти

Конструктори

Двигатели

Националност на пилотите

Външни препратки 
 Официален сайт на Голямата награда на Канада във Формула 1

 
Основани в Канада през 1967 година
Голяма награда на Мексико

Голямата награда на Мексико е кръг от календара на световния шампионат на ФИА – Формула 1. Стартовете се провеждат на пистата „Ерманос Родригес“, Мексико сити, Мексико.

За първи път се провежда през 1962 г. като нешампионатно състезание. Вече като шампионатно състезание е в календара на Формула 1 от 1963 до 1970 г. и от 1986 до 1992 година.

От 1992 година в Мексико не са се провеждали стартове от Формула 1.

Победители

Победи-статистика

Пилоти

Конструктори

Двигатели

Националност на пилотите
Шилоопашата патица

Шилоопашатата патица (Anas acuta), наричана още Шилоопашатка и „кълкуйрук“, е средно голям представител на семейство Патицови, разред Гъскоподобни. Тежи между 0,7 и 1,2 kg, има дължина на тялото 52 – 70 cm и размах на крилете 85 cm. Шията е сравнително дълга и тънка, а опашката също е дълга и шилоподобна, откъдето носи и името си. Човката и краката са тъмносиви. Лети бързо и леко. Плува добре, но не обича да се гмурка. Гласът на мъжката е специфичен крясък: „фюрр, фюрр“ или тихо мелодично свистене. Има добре изразен полов диморфизъм, като мъжката е по-ярко украсена.

Разпространение 
Шилоопашатата патица се среща навсякъде, където има водни басейни и открити пространства за гнездене. Отдава предпочитание на езера, блата и язовири. В България е сравнително често срещан вид.

Начин на живот и хранене 
Приема смесена храна, като на север преобладава животинската, а на юг – растителната. Благодарение на дългата си шия достига храна на по дълбоки места отколкото другите представители на семейството.

Размножаване 
Гнездото често се намира далеч от водата. То представлява спретната ямка сред мъх или друга подходяща растителност, покрито с пух. Снася 6 – 12 зеленикави яйца, с размери 55×39 mm, които мъти 23 – 26 дни. Малките се излюпват достатъчно развити за да могат да се придвижват и хранят самостоятелно.

Допълнителни сведения 
Шилоопашатата патица е близък със зеленоглавата патица вид, с който има регистрирани случаи на кръстоски. Тя е ловен обект на територията на България.

Бележки 

Патици
Фауна на Палеарктика
Фауна на Неарктика
Фауна на Индо-Малайската област
Фауна на Афротропическата област
Фауна на Неотропическата област
Клопач

Клопачът (наричан още лопатар, лопатарка) (Spatula clypeata) е птица със средни размери, тежи между 410 и 1100 g. Дължина на тялото 43 – 50 cm, размах на крилете 80 cm. Характерна особеност е голямата и широка човка, заради която е наречен така. Лети сравнително бавно и шумно. Мъжката издава приглушено квакане звучащо като: „кво, кво“, а женската тихо крякане. Силно изразен полов диморфизъм. Не особено плашлив вид, но предпочита да се държи скрито и е мълчалив. Гмурка се рядко и лошо.

Разпространение 
Разпространен е повсеместно в Европа, Азия, Северна Америка и Микронезия. Среща се и в Северна Африка през зимния период. В България е сравнително често срещан вид. Предпочита открити местности и делтите на големи реки.

Начин на живот и хранене 
Храни се предимно със зоопланктон: дребни ракообразни, мекотели и др. (разбира се със зоопланктона попадат и определени количества фитопланктон), които улавя на повърхността на водата, прецеждайки я през добре развития си филтриращ апарат на човката.

Размножаване 

Гнезди в близост до водата, под прикритието на храсти или висока трева. Снася между 7 и 13 светло жълтеникави яйца, с размери 55 х 37 mm и маса 40 g. Мъти само женската в продължение на 23 – 27 дни. Малките се излюпват достатъчно развити за да могат да се придвижват и хранят самостоятелно.

Допълнителни сведения 
Ловен обект на територията на България.

Бележки 

Патици
Фауна на Палеарктика
Зимно бърне

Зимно бърне (Anas crecca) е един от по-дребните представители на семейство Патицови (Anatidae), разред Гъскоподобни (Anseriformes).

Физически характеристики 
Най-дребната патица, изглеждаща почти като бекасова птица в полет, с тесни, заострени криле и къса шия. Дължината на тялото е около 30-38 cm, размаха на крилете около 58 cm и тежи около 200-450 g. Излита от водата лесно, издига се бързо и стръмно нагоре, лети в гъсто, компактно ято, с бърз и стремителен полет като често завива и сменя посоката на полета. Отдалеч в полет изглежда тъмно на цвят, с къса широка бяла ивица отгоре, по средата на крилото (и при двата пола). Крилното огледало е лъскавозе лено. Мъжкият в брачно оперение има кестенява глава, със зелени страни, като зеленото е оградено с тънка жълта ивица. Страните на подопашието са светложълти, оградени с черно, забелязващи се отдалеч. Надлъжно по сивото тяло има хоризонтална бяла ивица. Женската е кафява с надлъжни тъмни резки и петна. Плуващите птици приличат на женското лятно бърне, но се отличават по: дребните размери; малкия клюн, често с малко оранжево в основата; сравнително тъмната презочна ивица и липсата на тъмна ивица върху бузите, поради което главата изглежда доста едноцветна; страничното светло петно в основата на опашката; подбрадието и гърлото не са така ясно жълтеникавобели. В полет сигурен отличителен белег е оцветяването на крилете; коремът има в центъра светло петно с неясни граници; подкрилията в средата са бели, а краищата им са тъмни. Мъжките птици в извънбрачно оперение и младите много приличат на женските, но младите са с общо взето по-тъмно оперение и хълбоците им са на райета (възрастните женски имат по-фин люспест рисунък).

Разпространение 
Гнезди практически в цяла Европа (включително България) и Азия. Зимува в Африка, южните части на Азия. Обитава гъсто обрасли крайбрежни участъци.

Начин на живот и хранене 
Храни се със смесена храна. Извършва сезонни миграции.

Размножаване 
Снася от 5 до 15 яйца, които мъти само женската около 23 дни. За малките се грижи само женската, които подобно на другите Патици се излюпват достатъчно развити за да се придвижват и хранят сами.

Допълнителни сведения 
Мъжките имат ясен звънлив писък „прим, прим“, който може да се сбърка само с този на шилоопашатата патица, но е по-висок. Женските квакат слабо, високо, с носов глас „пийт-пат-пат“, като първият тон е висок, а след това постепенно заглъхва.

На територията на България е ловен обект.

Бележки 

Патици
Фауна на Палеарктика
Фауна на Афротропическата област
Фауна на Индо-Малайската област
Сърпокрила патица

Сърпокрилата патица (Mareca falcata) е сравнително дребен представител на семейство Патицови, разред Гъскоподобни. Има изразен полов диморфизъм.

Разпространение 
Сравнително широко разпространена в Азия, случайни посещения са регистрирани в Европа, включително и в България. Предпочита обрасли с водна растителност и тръстика водоеми.

Начин на живот и хранене 
Приема смесена храна, както от животински, така и от растителен произход.

Размножаване 
Гнезди по крайбрежията на сладководни водоеми, като самото гнездо построява в гъстата крайбрежна растителност или храсталаци. Снася от 5 до 8 розово жълти яйца.

Бележки 

Mareca
Фауна на Палеарктика
Фауна на Индо-Малайската област
Фиш

Фишът (Mareca penelope), наричан още „фишовец“ или „свирачка“, е сравнително дребна птица от семейство Патицови, разред Гъскоподобни.

Физически характеристики 
Тежи между 0,5 и 1 kg, дължина на тялото 44–50 cm, размах на крилете 82 cm. Лети бързо и леко, като излита почти вертикално. Гмурка се рядко. Шумна птица. Мъжката издава характерно свистене: 'фиу', от което носи и името си. Изразен полов диморфизъм. Мъжките патици се отличават със сиви хълбоци и гръб, и черни и искрящо бели шарки по крилата, видими по време на полет, а също и в състояние на покой. Те имат също така розови гърди, бели коремчета и червеникаво-кафяви глави с жълтеникава ивица, прилична на венец. Женските патици са светло кафяви и оперението им прилича в голяма степен на това на женската зеленоглава патица (Anas platyrhynchos).

Разпространение 

Широко разпространена в Европа (включително България) и Азия. Придържа се към гористи местности изпъстрени с езера и големи реки. Патиците мигрират през зимата на юг, далеч от периметъра на областта, в която се размножават. Във Великобритания и Ирландия фишът е често срещан зимен посетител, за разлика от САЩ, където зимува по-рядко, обикновено по крайбрежието на Атлантическия и Тихия океан.

Начин на живот и хранене 
Приема храна от смесен произход, животинска и растителна. Извън размножителния период е изключително общителна птица и често формира големи ята.

Размножаване 
Гнездото представлява малка ямка покрита с малко растителност и пух. Снася 4–11 чисто бели яйца, които мъти само женската в продължение на 22–28 дни. Мъжката птица през това време се държи в близост.

Допълнителни сведения 
Ловен обект на територията на България.

Бележки 

Mareca
Фауна на Палеарктика
Фауна на Неарктика
Фауна на Индо-Малайската област
Фауна на Афротропическата област
Тръноопашата потапница

Тръноопашатата потапница (Oxyura leucocephala), също тръноопашата патица, белоглава потапница (патица, потапка), белоглавка, е сравнително дребна птица от семейство Патицови (Anatidae), разред Гъскоподобни (Anseriformes). Видът е със статут на застрашен, включително в България; включен в Червената книга на България и в Закона за биологичното разнообразие.

Описание 
Тежи между 400 и 900 гр. Има късо и набито тяло с дължина 43–48 cm, шията е къса и дебела. Крилете са и несъразмерно малки и къси, размахът им достига 70 cm. Човката е масивна, удебелена в основата и с ярък гълъбовосин цвят. Изразен полов диморфизъм. Плува и се гмурка добре, като може да задържа тялото си под водата, докато главата и е отвън. Един от най-добре приспособените за гмуркане представители на семейството. За голямата и ловкост във водата спомагат и силно изнесените и назад крака. Не обича да лети, но полета и е бърз и стремителен. Винаги каца и излита от водата. Когато прави това тя изпълнява характерно засилване, тичайки по водната повърхност. На суша излиза много рядко и се движи много непохватно. Общо взето предпазлива и мълчалива птица. Прелетен вид.

Разпространение 
Местообитанията са и изолирани и отдалечени едно от друго. Среща се в определени силно ограничени участъци на Европа, Азия и северна Африка. Зимува на Балканския полуостров и в страните от Югозападна азия, където се събират всичките представители на вида. В България се среща единствено през този период, като зимуваща птица. Предпочита соленоводни басейни, обрасли с водна растителност и тръстика.

Начин на живот и хранене 
Биологията и не е изучена добре, потайна птица, която се храни в сумрак призори и привечер. Храната и е от смесен произход, дребни ракообразни, насекоми, мекотели, водни растения, семена, водорасли. Докато се храни се гмурка за продължително време.

Размножаване 
Гнезди в близост до соленоводни езера, гнездото приготвя от различни изсъхнали растения и тръстика. Гнездото винаги така е устроено, че мътещата птица да може директно да скочи от него във водата и да се гмурне. Понякога използва изоставени гнезда на други видове. Също така има случаи когато гнезди и в колонии на чайки. Гнездото е покрито с пух. Снася от 5 до 15 яйца, които разполага често на етажи. Яйцата са едри, с размери 66 х 50 mm и маса до около 100 гр, черупката е груба, пореста и дебела. Пресните са със синкав цвят, а замътените с жълтеникав. Женската мъти сама около 25 дни. Някои автори считат, че яйцата имат нужда от подгряване само на първо време, а впоследствие ембриона получава необходимата му топлина за сметка на вътрешни процеси. Малките започват да летят след около два, два и половина месеца.

Допълнителни сведения 
Застрашен вид в световни мащаби, счита се че наброява общо около 10 000 индивида. В Испания гнездят около 500 двойки. Включена е в Червената книга на застрашените видове.

Източници

Външни препратки 
 White-headed Duck in BirdLife International 
 Action Plan for the White-headed Duck in Europe 

Тръноопашати потапници
Фауна на Палеарктика
Синя айважива

Синята айважива (Alkanna tinctoria) е тревисто многогодишно растение от семейство Грапаволистни (Boraginaceae). Видът е застрашен в България, включен в Червената книга на България и в Закона за биологичното разнообразие.

Разпространение 
Разпространено по сухи и припечени каменливи места, рядко срещано (в България в Елховско, Харманлийско, Свиленградско и Струмската долина).

Източници 

Айважива
Растителни видове в Червената книга на България
Лечебни растения
Бабини зъби

Бабини зъби (Tribulus terrestris, трабузан, тръбозан) е едногодишно тревисто растение. От основата на корена излизат многобройни тънки, пълзящи, дълги до 80 cm стъбла. Листата са чифтоперести, срещуположни, с елипсовидна форма. Цветчетата са сравнително дребни, лимоненожълто оцветени, разположени поединично в пазвите на листата. Плодът е покрит с шипове. След узряването си се разпада на 5 орехчета, също покрити с шипчета. Стръковете и листата са окосмени с белезникави власинки.

Разпространено е по песъчливи и каменливи места, край пътищата и като плевел в лозята и окопните култури. Растението е топлолюбиво и компактни находища се срещат в Южна България и по Черноморието.

Употребяема част за лечебни цели 
Надземната част на растението – стръкове и цели растения.

Време и начин на бране и заготовка на лекарството 
Отрязват се надземните части на растението през месеците юли, август и септември, по време на цъфтежа и преди разпукването на плодовете. Суровината се почиства от органични и минерални примеси и се суши в проветриви помещения.

Източници 

Парнолистникови
Защитени лечебни растения
Обикновено блатно кокиче

Обикновеното блатно кокиче (Leucojum aestivum), наричано и „лятно блатно кокиче“, е тревисто многогодишно растение. Разпространено из лонгозни гори, периодично заблатяващи се ливади и крайречни тераси по поречията на реките Дунав, Тунджа, Марица, Камчия, Дяволска, Факийска и др. Включено е в Червената книга на България с категория „уязвим“.

Многогодишно луковично растение, високо до 65 см. Листата са линейни, приосновно разположени, 2-6 на брой, широки 5-13 мм. Цветовете (3-7 на брой) са разположени на върха на стъблото с нееднакво дълги дръжки. Цветът е съставен от шест еднакви, бели, със зелени върхове, дълги 10-15 mm околоцветни листчета. Цъфти април-май. Цветовете излъчват силна приятна миризма.

Съдържа алкалоида „галантамин“, от който се произвеждат различни лекарствени препарати. Използва се надземната част.

Отровно!

Източници 

Блатно кокиче
Отровни и силно действащи лечебни растения
Растителни видове в Червената книга на България
Черна попадийка

Черен блян (Hyoscyamus niger), наричано също бленика, черна попадийка и буника, е тревисто едногодишно или двугодишно растение. Растението е включено в списъка на лечебните растения съгласно Закона за лечебните растения.

Разпространено по буренливи места. Спада към семейство Картофови (Solanaceae). Съдържа отровни алкалоиди, като хиосциамин, скополамин, атропин. Хиосциаминът достига до 0,3%. Изсушаването на растенията не променя тяхната отровност. Древните гърци са вярвали, че този който яде от него може да види бъдещето. Използвано е било и като съставка в любовни отвари. Отвара от листата се използва за медицински цели.

Произлиза от Евразия, но в днешно време е разпространено из цял свят.

Източници 

Блян
Делирианти
Отровни и силно действащи лечебни растения
Психоактивни вещества
Общи анестетици
Червена боровинка

Червена боровинка (Vaccinium vitis-idaea) е вечнозелен храст с ядливи плодове. Въпреки че има култивирани сортове, се берат и дивите, от които се прави сладко. Расте като компактен малък храст с височина 10 – 40 cm. Растението е много издържливо на ниски температури под −40 °C. Храстът е разпространен по каменливи поляни в иглолистни гори – расте в Средна и Западна Стара планина, Западни и Средни Родопи, Рила, Витоша, Пирин, Беласица, Средна гора (включително Лозенска и Плана планина).

Описание 
- Червената боровинка расте над 700 m н.в., често заедно с черната боровинка.

- Листата са леко обратно-яйцевидни, корави, със завит към долната повърхност ръб, презимуващи (сменят се на 2 – 3 години), целокрайни, с едностранно обратно леко врязан връх, и с характерни точки (жлези) по долната повърхност.

- Цветовете не са стеснени по края, а са фуниевидно разтворени. Затова червената боровинка цъфти и плододава по-късно от синята и черната, чиито цветове са стеснени (прищъпнати) по края.

- Плодовете са червени. Не са толкова сочни и вкусни, като на синята, но се появяват по-късно, когато другите боровинки ги няма.

Приложение в народната медицина 
Прави се отвара от листата, ефективни са при цистит. 2 супени лъжици се варят на слаб огън в 300 мл. вода около 5 минути. Оставя се да изстине и се пие на 3 пъти през деня в течение на 2 седмици.

Полезни хранителни вещества 
Добър растителен източник на особено важните за метаболизма Омега-3 мастни киселини.

Източници 

Боровинка
Защитени лечебни растения
Ядливи плодове
Черна боровинка

Черната боровинка (Vaccinium myrtillus) е храст, разпространен в повечето планини по каменливи и скални поляни, високопланински пасища, торфища, широколистни и иглолистни гори.

Описание 
- Черната боровинка е ниско храстче, високо до 40 cm.

- Обикновено расте от 1000 до 2200 m н.в. във всички наши планини. Но често в смесени находища с червената боровинка слиза надолу по сенчестите планински дефилета до 700 m н.в.

- Листата са яйцевидни, тревно-зелени, меки, листопадни, със ситно назъбен ръб.

- Цветовете са стеснени (прищъпнати) в края, със зеленикав цвят.

- Плодовете са тъмносини, без налеп, със завръз който наподобява лунен кратер. Сокът е оцветяващ, виолетов.

- По вкус черната боровинка е почти равна на синята.

Приложение в народната медицина 
Използват се листата (запарка), надземната част (запарка), плодовете (запарка, настойка).

Боровинка
Защитени лечебни растения
Ядливи плодове
Боянка

Боянка (Erysimum) е род тревисти двугодишни и многогодишни растения. Стъблата са 30 – 80 см високи, изправени, най-често разклонени. Листата са последователни, целокрайни; приосновните и долните стъблови са с дръжки, а горните – приседнали. Цветовете са жълти, събрани в гъсти многоцветни гроздовидни съцветия. Плодът е четириръбеста шушулка. Цъфти от април до юни. Растението е отровно!

Разпространение 
Расте по сухи тревисти и каменливи места, из храсталаци и поляни в цялата страна докъм 1200 м надморска височина.

Използваема част 
Използват се стръковете, събрани по време на цъфтежа и семената. Стръковете се отрязват на около 30 см от върха.

Действие и приложение 
Растението засилва сърдечните контракции и премахва проявите на сърдечна недостатъчност.

Внимание! Както при останалите растения, съдържащи сърдечно активно гликозиди, лечението трябва да става под лекарски контрол. Да се има предвид, че билката е силно токсична!

Видове

Източници 

 
Отровни и силно действащи лечебни растения
Бреза

Бреза (Betula) е названието на род дървета, разпространени във всички по-високи планини в България, по скалисти места, сечища, предимно в иглолистни гори.

За медицински цели се използват листата (запарка, отвара), корите (отвара), пъпките (запарка, отвара), реси (запарка), смолата в миналото – за дъвки. Брезата се намира в умерения климатичен пояс. Повече я има по северните склонове и на по-високо. Брезата е с бяла кора на редки черни петна. Съдържа бетулинова киселина.

Вижте също 
 Брезов сок
 Брезов сироп

Източници 

Дървета
Брезови
Защитени лечебни растения
Обикновена диоскорея

Обикновена диоскорея или Брей (Dioscorea communis), е тревисто многогодишно растение с месесто грудесто коренище дълго 20 – 30 cm, широко 5 – 10 cm, с външен кафяв корков пласт и белезникаво слузеста сърцевина. Стъблото е тревисто, увивно, дълго 1 – 3 m. Листата са последователни, едри, дълги 8 – 14 cm, широки 4 – 11 cm, обратно яйцевидни до бъбрековидни. Цветовете са с дълга дръжка, бледозеленикави, събрани в гроздовидни съцветия, разположени в пазвите на по-горните стъблени листа. Плодът прилича на червена ягода и е силно отровен. Както коренът, така и стеблото съдържат лютиво вещество, което дразни кожата.

Разпространение 
Разпространено из храсталаци и гори, предимно в по-топлите части на България до 1000 m надморска височина. Цъфти през май-юли.

Използваема част 
Използват се корените с коренището, които се изкопават през есента.

Приложение 
Само външно. Коренът счукан се налага върху болното от ревматизъм място или в настройка със спирт. В последния случай се разтрива и се увива с вълнен плат, за да престои една нощ.

Трябва да се употребява предпазливо, защото наложения корен може да предизвика изгаряния по кожата. При евентуални изгаряния кожата се маже с чист зехтин.

Начин на употреба 
Забележка: бреят е силно отровен. 100 гр. счукан брей се накисва в 300 гр. чист спирт за 12 часа, след което се маже.

Източници 

Диоскореецветни
Защитени лечебни растения
Отровни и силно действащи лечебни растения
Алергизиращи лечебни растения
Бояджийски брош

Бояджийският брош (Rubia tinctorum), е тревисто многогодишно растение от семейство Брошови. Той е единственият разпространен в България представител на рода Брош и често е наричан само брош.

Разпространено е из храсталаци, край огради и в дворове, главно в южните и източните части на България.

Корените му съдържат гликозида ализарин, който се използва в текстилната промишленост за оцветяване на тъкани в червено.

Брош
Лечебни растения
Петниста бударица

Петнистата бударица, наричана още кух зъб (Galeopsis tetrahit), е тревисто многогодишно растение от семейство Устноцветни (Lamiaceae). Разпространено е по сухи тревисти, каменливи места и като плевел из посевите.

Стеблата са четириръбести, покрити с меки, прости и жлезисти власинки, високи до 40 cm. Листата са срещуположни, долните – с яйцевидна, а горните – с широколанцетна форма, едроназъбени с по 3-7 зъбеца от двете страни на периферията. Цветовете са розови с червеникави петна от вътрешната страна, 2-3 пъти по-дълги от чашката, разположени по два в пазвите на листата сред множество ресничести прицветници. Плодовете са сухи, разпадливи, съдържат 4 сплеснати орехчета. Растението цъфти през лятото. Като билка се използва и жълтата бударица – G. ladanum L.

Източници 

Бударица
Лечебни растения
Калина Малина

Райна Иванова Радева-Митова (1898–1979), по-известна под псевдонима Калина Малина, е българска детска писателка и преводачка, автор на около 50 книги за деца, както и на първия български детски роман Златно сърце (1930 г.), както и на още два романа.

Биография 
Родена в София, тя следва в Историко-филологическия факултет на Софийския университет, но поради липса на финансови средства е принудена да прекъсне. През 1918 г. работи като учителка в Етрополе, а по-късно (през 1921 г.) завършва Висшия педагогически институт в родния си град.

Била е омъжена за литературния критик Димитър Б. Митов. Превеждала е художествена литература от френски и руски.

Сътрудничила е на сп. Звънче, Росица, Светулка, Септемврийче и др.

Носител на националната награда „Петко Р. Славейков“ (1977).

Умира на 4 януари 1979 година на 80-годишна възраст в София.

Памет 
Нейното име носят улица в София и детски градини в цялата страна.

На нейно име в Нови пазар е учредена и национална литературна награда.

Произведения 
 Романи
 „Златно сърце“ (1929, роман за деца)

 Стихосбирки
Част от стихосбирките с произведения от Калина Малина:

 О. Смехорани
 Моряче
 Преди, преди, вретенце
 Малките житни зрънца
 Обичам
 Дядовото магаренце, илюстрации Вадим Лазаркевич (1938)

Източници

Външни препратки 
 
 Калина Малина в Литературен свят
 Биография на Калина Малина на сайта на Регионална библиотека „Любен Каравелов“ — Русе 

Български детски писателки
Български преводачи
Български учителки
Родени в София
Починали в София
Хора с архиви в Централния държавен архив
Златно сърце

Златно сърце е първият български роман за деца, написан през 1929 г. от Калина Малина (1898 – 1979).

Поетика 
От гледна точка на композицията, произведението следва схемата на образователния роман. Повествованието се води от 1 лице, единствено число. Творбата съдържа специфична композиционна рамка, в която е поместен възрастният герой (зрелият мъж), а същинската част от текста е класически разказ за детството, за напускането на родния дом и странстване по пътищата на болката и любовта, довеждащи до съзряване.

Основният образ в произведението е този на майката, въплътен в три героини – рождената майка на момчето, от която е останал само спомен, майка Айше, която участва в отвличането на детето и леля Злата, която се превръща в майка във финала на текста.

Творбата е наситена с метафорични знаци, един от които е самото заглавие. От една страна златното сърце е конкретен предмет – медальон с форма на сърце, а от друга – то е метафора на всички добри хора, които това момче среща по пътя си. Романът съдържа и приключенски мотиви.

Български романи
Книги от 1929 година
Романи за деца
Майк Хоторн

Джон Майкъл Хоторн () е пилот от Формула 1. Роден е на 10 април 1929 година в Мексбъроу, Йоркшър, Англия.

Формула 1 
Започва своята кариера на пилот във Формула 1 на 22 юни 1952 г. в състезанието за Голямата награда на Белгия с болид „Купър T20“. През 1958 година става световен шампион във Формула 1 само с една победа и с една точка преднина пред Стърлинг Мос, който остава втори, въпреки че има четири победи през сезона.
След края на шампионата се отказва от активна състезателна дейност.

24-те часа на Льо Ман 
През 1955 година печели 24-те часа на Льо Ман.

Личен живот 
Загива на 29 години в автомобилна катастрофа със своя Ягуар, на 22 януари 1959 година, близо до Гилфърд, Англия.

Източници

Вижте също 
 Формула 1

Хоторн, Майк
Стърлинг Мос

Стърлинг Мос () е пилот от Формула 1.

Роден е на 17 септември 1929 година в Западен Кенсингтън — Лондон, Англия.

Един от най-популярните британски пилоти в историята.

Обявен за джентълмен №1 на пистата.

През 1955 година, Мос става първият британец спечелил домашното Гран При.

Мос е известен като най-добрия пилот, който не е печелил титла. Има 4 вицешампионски отличия.

Стърлинг е спечелил 194 от 466 старта в кариерата си, включително 16 победи във Формула 1.

През 1962 година катострофира тежко, получавайки много сериозни травми. Опитва се да се върне във Формула 1, но не успява и прекратява кариерата си.

Източници

Вижте също 

 Формула 1

Мос, Стърлинг
Носители на ордена на Британската империя
Родени на 17 септември
Родени през 1929 година
Момина скала

Момина скала може да се отнася за:
 Момина скала - връх на Витоша висок 1087 м, на около 1 км южно над Боянската църква
 Момина скала - хижа на Витоша
 Момина скала - скална фигура, част от Фалковската група в Белоградчишките скали
 Момина скала - защитена местност в община Маджарово.
 Момина скала – български игрален филм от 1922 година.
Чупрене (резерват)

Чупрене е името на един от големите резервати в Република България.

Основаване и статут 
Обявен е за резерват с обща площ 1451,99 хектара със Заповед No.358 на Комитета за опазване на природната среда при министерски съвет от 09.02.1973 година, за да се запазят най-северните иглолистни гори на България. През 1977 година е включен в списъка на биосферните резервати по програма „Човек и биосфера“ на ЮНЕСКО. През 2021 год. резерватът е изключен от тази програма., като причините за това не са ясни.

Местонахождение 
Той е разположен по билото и североизточните склоново на Чипровската планина, Западна Стара планина. Разположен е в землището на село Чупрене, което е край Чупренска река.

Флора 
Горските насаждения заемат близо 90% от територията на резервата.

Част от горите са смърчово-елови и буково-смърчово-елови. Най-големи са насажденията от смърч, който образува гори с възраст над 1 век. Те имат важно значение за изучаване на смърчовите гори в България. Срещат се шестил, обикновен явор, трепетлика, планинска елша, планински явор и черен бъз.

Фауна 
Има разнообразен животински свят.

От земноводните се срещат: дъждовник, гръцка дългокрака жаба, голяма крастава жаба.

От влечугите: жълтоуха водна змия, усойница, медянка.

От бозайниците: лисица, вълк, белка, златка, норка, дива котка, катерица.

Регистрирани са 68 вида птици. Сред тях са глухар, черен лешояд, бухал, скален орел, кълвач, дрозд, ястреб, керкенез, чучулига, пъдпъдък, орехче и други.

„Чупрене“ е единственият български резерват, постоянно обитаван от вълци.

Вижте също 
 Биосферен резерват
 Защитени територии в България

Външни препратки 
 Снимки от резерват Чупрене

Източници 
 

Община Чупрене
Побити камъни

Побитите камъни (до 29 юни 1942 г. – Дикилиташ, букв. от турски – „побити камъни“) са скални образувания, разположени във Варненска област.

Местоположение 
Разположени са на 18 km западно от Варна, от двете страни на главния път Варна – София, между селата Слънчево, Страшимирово и девненския квартал Повеляново. Административно се отнасят към община Аксаково. Разпределени са на 18 големи и малки групи на площ от 7 km2.

Описание 
Представляват варовикови колони с различна височина – от 5 до 7 m, дебелина – от 0,3 до 3 m и различно сечение. Изглеждат като побити в пясъка и оттам идва името им. Колоните са без твърди основи, кухи и запълнени с пясък. Някои от тях са разположени на етажи с обща височина от 5 m.

През 1995 г. са категоризирани като защитена местност с от площ 253,3 хектара.

Произход 
За произхода им има много хипотези, които могат да се обединят главно в две групи – за органичния и неорганичния им произход. Първите са свързани с кораловите организми и други. Според вторите произходът им се обяснява с призматичното изветряне на скалите или с образуването на пясъчно-варовикови конкреции и др. За да бъдат опазени, през 1937 г. са обявени за природна забележителност.

Смята се, че са образувани преди около 50 милиона години. Въз основа на изобилното съдържание на вкаменелости, стратиграфският обхват на образуванията е определен в рамките на Долен Еоцен (48,6 – 53 млн. г.).

Галерия

Източници

Външни препратки 
 Виктор Тепляков открива за света Побитите камъни, в „Морски вестник“
 По време на Кримската война полк. Хамилтън преоткрива за света Побитите камъни, в „Морски вестник“
 Побити камъни – Любомир Димитров 

Скални образувания в България
Защитени местности в България
Община Аксаково
Община Девня
Община Белослав
Туризъм във Варна
Пустини в Европа
Основани в България през 1995 година
Фентъзи

Фентъзи е литературен жанр, характеризиращ се с използването на елементи от митологията, фолклора и класическите „вълшебни приказки“.

Определение 
Поради разнообразния характер на жанра е изключително трудно да му се даде ясна и изчерпателна дефиниция.

Името на жанра е заето директно от английски език – fantasy, което означава буквално фантазия и е общоприетото популярно название на този вид литература. Също като английската дума, „фентъзи“ се използва в българския език и като съществително, и като прилагателно.

Влиянието на жанра не се ограничава само с литературата – съществуват множество компютърни игри и няколко нашумели филма с фентъзи сюжет. Голяма част от настолните ролеви игри също са с фентъзи тематика, съществуват и голям брой художници (илюстратори) обвързани с жанра.

Автори в жанра 
Някои от най-известните писатели в жанра са: Дж. Р. Р. Толкин (смятан за основател на съвременното фентъзи), Робърт Джордан, Робърт Хауърд, Реймънд Фийст, Джордж Р. Р. Мартин, Дейвид Едингс, Тери Брукс, Тери Гудкайнд, Кристофър Паолини, Р. А. Салваторе, тандемът Маргарет Вайс и Трейси Хикман и др. Дж. К. Роулинг, авторка на „Хари Потър“, най-продаваната поредица книги в света, също се смята за фентъзи-писател, въпреки че книгите ѝ не се вписват напълно в характерното за жанра.

Други автори са Дейвид Гемел, Робърт Станек, Робин Хоб, Стивън Ериксън, Тад Уилямс, Ник Перумов, Дж. Р. Уорд, Даринда Джоунс, Джанин Фрост, Лоръл К. Хамилтън, Рик Риърдън, Сара Дж. Маас, Ришел Мийд, Карън Мари Муунинг, Рейчъл Хокинс, Л. Дж. Смит, Вероника Рот, Касандра Клеър, Дебора Харкнес и други.

Произведенията на един друг известен автор – Тери Пратчет – обикновено са възприемани като пародия на жанра.

Съществуват и писатели, чиито произведения са жанрова смесица между фентъзи и научна фантастика. Ярки представители на това течение са Роджър Зелазни (включително и в съавторство с Робърт Шекли), Филип Х. Фармър и Майкъл Муркок, а към този тип истории може да се причисли и прословутата филмова сага Междузвездни войни.

В стила на този жанр са направени и множество други филми и телевизионни сериали.

Фентъзи поредици 

Някои от фентъзи поредиците са:

Песен за огън и лед, Колелото на времето, Малазанска книга на мъртвите, Мъглороден, Първият закон, Мечът на истината, Белгариад, Малореон, Сага за войната на разлома, Хекс Хол, Училище за вампири, Академия за вампири, Тръпка, Чарли Дейвидсън, Анита Блейк, Ловецът на вампири, Мери Джентри, Циркът на кошмарите, Дневниците на вампира, Нощен свят, Тайният кръг, Стъклен трон, Братството на черния кинжал, Пърси Джаксън и боговете на Олимп, Героите на Олимп, Хрониките на Кейн, Магнус Чейс и боговете на Асгард, Изпитанията на Аполон, Среднощен ловец, Безсмъртните, Максимум Райд, Антиутопия (Дивергенти), Заветът Мефисто, Саванти, Треска, Аз вещицата, Реликвите на смъртните и много много други.

Вижте също 
 Историческо фентъзи (поджанр)
 Меч и магия (поджанр)
 Градско фентъзи (поджанр)

Външни препратки 
Български сайтове, свързани с жанра:
 Фентъзи в Start.bg
 ShadowDance, онлайн списание за фентъзи и фантастика
 Цитаделата, информационен сайт за фентъзи и фантастика
 Фентъзи произведения в Моята библиотека
Бутурак

Бутурак, наричан още планински очиболец и горско прозорче, (Potentilla erecta) е тревисто многогодишно растение от семейство розови. Разпространено из ливади и каменливи места в предпланинските и планинските области.

За медицински цели се използват коренищата (отвара), надземната част (отвара).

Очиболец
Защитени лечебни растения
Черен бъз

Черен бъз (Sambucus nigra) или свирчовина е дървовиден вид бъз с черни плодове. Нарича се свирчовина, защото клоните му имат мека сърцевина и след изваждането ѝ стават за свирки. Още е наричан драмбъз, селешник, мимер. Разпространен е край населени места, из храсталаци и гори.

Включено е в списъка на лечебните растения съгласно Закона за лечебните растения.

Източници 

Дървесни видове
Бъз
Флора на България
Флора на Европа
Ядливи плодове
Лечебни растения
Бъзак

В разговорния език бъзак също може да значи група дървета или храсти на бъз.

Бъзак () или тревист бъз (още бъзе, бъзовляк, бъзуняк, ниско бъзе) е тревисто многогодишно растение от семейство Мешковицови. Включено е в списъка на лечебните растения съгласно Закона за лечебните растения.

Описание 
Вид бъз, с дълго, пълзящо, силно разклонено коренище. Стъблото изправено достига 1 – 2 m височина, набраздено, в горната част разклонено, с мека бяла сърцевина. Листата са срещуположно разположени, нечифтоперести с 5 – 13 продълговати до продълговато ланцетни заострени и напилени листчета. Цветовете с бяло, 5-делно, звънчевидно венче, по-рядко розово отвън; събрани в щитовидни съцветия. Плодът е сферичен, 5 – 6 mm в диаметър, тъмносин до черновиолетов, сочен с 3 костилки, дълги до 3 mm. Разпространен е като бурен край пътищата и населените места. Листата са нечифтоперести, срещуположни, с прилистници (ланцетни). Плодът е черна ягода. Видът не е защитен от Закона за биологичното разнообразие.

Разпространен е из цялата страна до 1800 m надморска височина. В билкарството се използва плодът (Fructus Ebuli) и коренът (Radix Ebuli), а по-рядко и цветовете (Flores Ebuli).

Цветовете съдържат незначително количество етерично масло, цианогенен гликозид и захари; плодовете – антоцианови багрилни вещества, захари, валерианова, ябълчена и винена киселина, дъбилни вещества, смоли, пектин, витамин С и др. В зелените плодове и семената се съдържа цианогенен гликозид, поради което са отровни, но сокът на зрелите плодове не е отровен. В корените се съдържат дъбилни вещества и танини.

Има диуретично и антимикробно действие.

Билкарство 
За медицински цели се използват корените (отвара) и плодовете (студен извлек). Зелените плодове са отровни, използват се зрелите (при децата могат да предизвикат гадене и повръщане). Коренът се използва при ужилвания (чрез втриване) и при бъбречни заболявания (чрез отвара).

При трудно уриниране и за изпотяване се прави запарка от цветовете. Гъст екстракт от плодовете – при безапетитие, анемия, отпадналост и местно втриване върху кожата при ухапване от насекоми, при хемороиди и ревматизъм.

Опасност от припознаване 
Бъзака може лесно да се сбърка с бъза. Основните разлики се състоят в следните неща:
 Бъзакът е храстовиден и достига до 2 метра височина, докато бъзът достига до 7 – 8 м височина и е дърво.
 Бъзакът цъфти през юли-август, докато бъзът по-рано – през май-юни.
 Плодчетата на бъзака са насочени нагоре, на бъза висят надолу.

Източници

Външни препратки 
 Бъзак
 Бъзак (тревист бъз)(Sambucus ebulus L.) 

Бъз
Лечебни растения
Зенобий

Зенобий е древногръцки софист от 2 век, който преподава реторика в Рим по време на управлението на император Адриан (117–138).

Съставил е три книги с пословици, които все още могат да се прочетат в съкратен вариант.

Зенобий е и предполагаемият автор на гръцкия превод на Салустий и на поема за рождения ден на Адриан.

Софисти
Древноримски писатели
Древногръцки философи
Ока (пояснение)

Ока може да се отнася до:
 Ока, река в Русия, приток на Волга
 Ока, река в Русия, приток на Ангара
 Ока, турска мярка за тежест, равна на 1,28 кг
 „Ока“, руски лек автомобил
 Р-400 (Ока), съветски оперативно-тактически ракетен комплекс
Ветрогон

Ветрогон (Eryngium campestre) е тревисто многогодишно растение. Разпространено по сухи, тревисти места.

За медицински цели се използват корените (запарка), надземната част (отвара).

 
Защитени лечебни растения
Волски език

Волският език (Asplenium scolopendrium) (известен е и с по-старите си класификации като Phyllitis scolopendrium (L.) и Scolopendrium vulgare Sm.) е тревисто многогодишно растение. Един от най-разпространените видове от отдел Папратовидни в България. Има късо коренище, от което излизат сравнително едри листа 10-60 cm. дълги, кожести, голи, с широко до линейно ланцетна петура, широка 5-7 cm. Дръжката е къса, спорите са наредени от двете страни на средната жилка, косо спрямо нея и успоредни помежду си, дълги 8-18 mm.

Разпространение 
Расте по влажни, сенчести, скалисти места, главно в широколистни гори, най-често в дъбовия пояс до 1400 m н.в. Спороноси: юли-август

Употребяема част 
Използва се цялата надземна част, която се събира през лятото.

Приложение 
Употребява се като леко затягащо средство, действа благотворно на черния дроб и жлъчката, далака и пикочните органи. Използва се още като сигурно средство против кашлица и белодробни заболявания.

Начин на употреба 
10 g волски език на 1 l вода се вари 10 – 15 минути. Пие се топло като чай три пъти дневно преди или по време на храна.

Изтравничеви
Защитени лечебни растения
Флора на България
Флора на Европа
Флора на Северна Америка