alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Габриел Фаренхайт

Даниел Габриел Фаренхайт (), известен още като Габриел Даниел Фаренхайт, е германски физик и инженер, работил през по-голямата част от живота си в Холандия. Скалата на Фаренхайт е предложена от него през 1724 г. и е наречена така в негова чест.

През 1709 г. изобретява спиртния термометър, а през 1714 – живачния.

Биография 
Роден е на 24 май 1686 година в град Гданск, Жечпосполита (днес в Полша), най-голямото от петте деца в семейството на богат германски търговец. Когато е на 15 години и двамата му родители умират в един и същи ден – на 14 август 1701 г., след като са яли отровни гъби. Даниел е изпратен в Амстердам, където започват да го обучават за търговец. Даниел обаче се интересува от съвсем друго – от все по-популярните научни инструменти и тяхното конструиране, и много скоро зарязва търговията.

Около 1707 г. започва да обикаля най-големите пазари за такива инструменти в Европа. Посещава майстори в Берлин, Дрезден, Лайпциг, Копенхаген и Гданск, където все още живее брат му. Установява се в Хага и започва да работи като стъклодухач. В същото време майстори барометри, алтиметри и термометри.

От 1718 г. Фаренхайт чете лекции по химия в Амстердам. Посещава Англия през 1724 и същата година е избран за член на Кралското дружество, което обединява научния елит в страната.

На 16 септември 1736 година Фаренхайт умира в Хага на 50-годишна възраст. Той работи до последния ден от живота си, като малко преди смъртта си подава иск за патент за машина, която изпомпва вода от дренираната почва в участъците в Холандия, които са под морското равнище.

Научна дейност 
Фаренхайт прави първия живачен термометър в света. Скалата, която той разработва, е първата стандартизирана и прилагана в целия свят. Според учения, водата замръзва при 32 градуса по неговата скала, а точката на кипене е при 212 градуса. Фаренхайт условно решава, че разликата между точката на замръзване и на кипене на водата трябва да бъде 180 градуса. Днес скалата на Фаренхайт се използва най-масово в Съединените щати и Канада.

Източници 
  Fahrenheit, Gabriel Daniel. Encyclopædia Britannica (11th ed.). 1911.
  Klemm, Friedrich (1959), Daniel Gabriel Fahrenheit, Neue Deutsche Biographie (NDB), 4, Berlin: Duncker & Humblot, pp. 746 – 747
  Eugen von Lomel (1877), Fahrenheit, Gabriel Daniel, Allgemeine Deutsche Biographie (ADB), 6, Leipzig: Duncker & Humblot, p. 535

Германски физици
Германски инженери
Германски изобретатели
Членове на Британското кралско научно дружество
Родени в Гданск
Починали в Хага
Фаренхайт

Фаренхайт (нем. Fahrenheit) е температурна скала, наречена така в чест на немския физик Даниел Габриел Фаренхайт (1686 – 1736), който я предлага през 1724 г.

По тази скала температурата на замръзване на водата е 32 градуса по Фаренхайт (записва се като 32 °F), а точката на кипене е 212 °F. Така точките на кипене и замръзване имат разлика от 180 градуса. По тази причина единицата за тази скала, един градус по Фаренхайт, е 5/9 от един келвин (или от един градус Целзий). 

При -40 градуса, скàлите по Фаренхайт и по Целзий се пресичат.

Принципът, на който е създадена тази скала (според самия създател), е следният: нулата по Фаренхайт съответства на най-ниската измерена температура през зимата на 1708/1709 г. По този начин физикът е искал да избегне използването на отрицателни температури, които по тогавашните температурни скали са се налагали дори при ежедневна употреба. По-късно той е бил в състояние да достигне отново тази температура (около -17,8 °C) с помощта на смес от лед, амониев хлорид и вода. За 100 градуса по своята скала Фаренхайт е избрал телесната температура на кон, която по това време е смятана за по-стабилна от човешката, а именно 100 °F са около 37,8 °С.

В общи линии, това е температурна скала, лишена от всякаква строга формална логика. Поради тази причина в днешно време тази скала почти не се използва (международно са приети градусите по Целзий и по-строго научните келвини). За ненаучни цели градусите по Фаренхайт все още се използват в Съединените щати и в някои други страни, например Белиз.

Единици за температура
Адам (пояснение)

Адам може да се отнася за:

 Адам, първият човек според свещените писания на юдаизма, християнството и исляма;
 Адам, име;
 Адам, село в дем Лъгадина, Гърция.
Херц

Херц (означение по SI – Hz, среща се и на кирилица – Хц) е системна единица за измерване на честотата на периодични процеси. Един херц (1 Hz) съответства на едно трептение (една циклична промяна) за секунда. Наречена е в чест на германския физик Хайнрих Херц (Heinrich Rudolf Hertz, 1857 – 1894).

Кратни (производни) единици 
Най-използвани са следните производни единици, получени при прилагане на стандартните представки от системата SI:
 1 килохерц (1 kHz) = 1000 херца
 1 мегахерц (1 MHz) = 1000 килохерца = 1 000 000 херца
 1 гигахерц (1 GHz) = 1000 мегахерца = 1 000 000 килохерца = 1 000 000 000 херца

Единици за измерване
Молдовски език

Молдовски език е официалното име на румънския език, използвано по политически причини от правителството на Република Молдова. Разликата между румънския и молдовския се оспорва и от водещи молдовски лингвисти, като основната разлика е голямото количество навлезли русизми в молдовския език през периода, в който страната е част от СССР.

Макар че в Конституцията на Република Молдова официалният език на страната е определен като молдовски, наименованието на езика, който се изучава днес в средните и висши училища – с изключение на част от училищата в Приднестровието, е румънски.

Азбука 
При създаването на Молдовската АССР през 1924 г. се въвежда изписването на езика на кирилица.

През 30-те години на XX век държавната политика на Съветския съюз се променя в посока сближаване на молдовската култура с румънската с цел вливане на Румъния в съюза. Едно от средствата е преминаване към изписване на латиница. Появяват се защитници на кирилицата, наричани „самобитници“ в противовес на „румънизаторите“.

През 1989 г. Република Молдова се връща към употреба на румънската латиница с тенденция към постепенно отпадане на кирилицата от двойната употреба. Кирилицата е запазена като официално изписване в отцепилата се и непризната Приднестровска молдовска република.

Източници
Малайски език

Малайският език (Bahasa Melayu) е австронезийски език, говорен от около 290 млн. души в Бруней, Индонезия, Малайзия и Сингапур.

Той има официален статут в Бруней, Индонезия, Малайзия и Сингапур. Говори се от 290 милиона души около пролива Малака, включително бреговете на Малайския полуостров на Малайзия и източното крайбрежие на Суматра в Индонезия и е създаден като родния език на част от западния крайбрежен район Саравак и запад Калимантан в Борнео. Той се използва и като търговски език в южните Филипини, включително южните части на полуостров Замбоанга, архипелага „Сулу“ и населените предимно с мюсюлмани общини Батараза и Балабак в Палаван.

Външни препратки 
 Малайският език на Ethnologue
 Уикипедия на малайски
Малгашки език

Малгашкият език е австронезийски език, говорен от около 18,8 млн. души в Мадагаскар.

История 
Малгашкият език не е свързан с близките африкански езици. Той е най-западният от малайско-полинезийските езици, принадлежащи към австронезийското семейство. Този факт е установен още през ХVІІІ в. Малгашкият език е родствен на езиците в Индонезия, Малайзия и Филипините. Най-близки до него са езиците, разпространени на остров Борнео. Базовата лексика на малгашкия език съвпада с лексиката на езика ма`анян в района на река Барито на юг от Борнео. Това означава, че Мадагаскар е бил заселен с преселници именно оттам. Не е установена причината за тази колонизация. По-късно индонезийските преселници се смесват с такива от Източна Африка и с араби.

В малгашкия език има заемки от езиците банту, суахили и арабски, а също така и от френски (в миналото език на колониалното правителство на Мадагаскар) и от английски (на който през XVІІІ век са говорели пиратите, чиито бази са били на острова)
Езикът има писмена литература от ХV век и богата традиция на устни поетически предания и легенди.

Ортография 
От 1823 г. езикът има писменост на основата на латинската азбука. До този период е използвана арабската писменост в магическите и астрологическите текстове. Ортфографията се базира на фонетични принципи с някои изключения. Буква i в края на думата се заменя с y, а буква о се чете като /u/.

Азбуката се състои от 21 букви: a, b, d, e, f, g, h, i, j, k, l, m, n, o, p, r, s, t, v, y, z.

Използват се също така диакритически знаци, обаче тяхното използване не е стандартизирано. Така че за обозначението на ударение може произволно да се използват знаците за „остро ударение“, „надбуквено двоеточие“ и т.н., последният знак наред с тилдата при поставянето ѝ над буква n, я превръща във веларната сонорна ŋ. Циркумфлексът се съхранява в ортографията на думите, заимствани от френския език.

Речник 
„цинги“ – там, където не можеш да ходиш бос

Ударение 
За малгашкия език е характерно динамичното ударение с елементи на количествено ударение. В много сложните думи, ударението пада (като правило) на предпоследната сричка (mòra, karàma, farafàra), а в думите, завършващи на -ka, -tra, -na на третата сричка от края. В производните и заимствани думи ударението може да пада и на други срички: ôperà.

Понякога ударението може да играе смислово-различителна роля:
 vòvo „риба-капан“ – vovò „лай на куче“
 gàga „удивен“ – gagà „удивявам се“

Вижте също 
 Уикипедия на малгашки език

Външни препратки 
 Малгашкият език на Ethnologue

Източници 

Австронезийски езици
Култура на Мадагаскар
Мандарин

Мандарин (國語 / 普通话) е език от сино-тибетско езиково семейство, говорен като първи език от около 885 000 000 души в Китай, Сингапур, Тайван, Хонконг, Индонезия, Малайзия, Виетнам, Тайланд, Лаос, Камбоджа, Монголия, Русия, САЩ, Великобритания, Южна Африка, Бруней, Мавриций и други, което го прави най-разпространения език в света по брой говорещи.

Наименование на езика 
Според Речника на БАН, думата е навлязла в българския език през португалския – mandarin, който от своя страна я е взел от санскритската mantrin.

Граматика 
Основният словоред в изречението е „подлог-сказуемо-допълнение“.

Кратък българско-мандарински разговорник

Външни препратки 
 ВСИЧКО ЗА КИТАЙ
 Мандарин на Ethnologue
 Уикипедия на китайски

Източници 

Китайски език
Маорски език

Маорският език (Te Reo Māori) е австронезийски език, говорен от около 60 000 души в Нова Зеландия.

Външни препратки 
 Маорският език на Ethnologue
 Уикипедия на маорски

Австронезийски езици
Езици в Нова Зеландия
Маршалски език

Маршалският език (Kajin M̧ajeļ) е австронезийски език, говорен от около 44 000 души на Маршалските острови.

Външни препратки 
 Маршалският език на Ethnologue

Австронезийски езици
език
Науруански език

Науруанският език (dorerin Naoero) е австронезийски език, говорен от около 6000 души в Науру.

Външни препратки 
 Науруанският език на Ethnologue
 Уикипедия на науруански

Австронезийски езици
Култура на Науру
Тетра Пак

„Тетра Пак“ () е компания от Швеция, основана от Рубен Раузинг и Ерик Валенберг в Лунд през 1951 г.

Първият продукт на „Тетра Пак“ е революционна картонена кутия, използвана за съхранение и транспортиране на мляко. Раузинг работи върху нея от 1943 и към 1950 г. вече е усъвършенствал техниката за правене на кутиите напълно херметични, използвайки система от картон, покрит с пластмасов филм. Тези първоначални кутии имат тетраедърна форма, откъдето идва и името на фирмата. През 1963 г. Тетра Пак започва да произвежда Tetra Brik, правоъгълна кутия.

Синът на Рубен Райзин, Ханс Райзинг, ръководи Тетра Пак от 1954 до 1985 г., превръщайки я в една от най-големите шведски корпорации. При смъртта си през 1983 г. Рубен Райзинг е най-богатият човек в Швеция.

Тетра Пак е най-големият в света доставчик на кутии и бутилки за мляко, плодови сокове и други течни продукти. Тя произвежда и оборудване, използвано за пакетиране на храни. През 2002 г. тя има над 20 000 служители.

Външни препратки 
 Tetra Pak  – официален сайт

Източници 
Шведски компании
Опаковка
Основани в Швеция през 1951 година
Картофобелачка

Картофобелачката е ръчно пособие с метално острие, закрепено към метална, пластмасова или дървена дръжка. Използва се за белене на плодове и зеленчуци — обикновено картофи или краставици. За белене на по-големи количества картофи се използват електрически картофобелачки, в които се поставят около 20-30 картофа в грапав цилиндричен въртящ се затворен съд.

Принадлежности за приготвяне на храна
Руян

Руен или Руян, още Чал (, Ахладовуно или Αχλάτ Τσάλ, Ахлатцал), е ниска планина в Беломорска Тракия, понастоящем в Гърция. Част е от Родопския планински масив Най-високият връх на планината е 1400 метра. В югоизточното подножие на Руен е разположен град Ксанти. От нея към Ксантийското поле протича река Върба, която минавайки през Ксанти, отделя неговия квартал Самоков от останалата част на града.

Бележки 

Планини в Гърция
Дем Ксанти
Аркона

Аркона (7–12 век) е средновековно светилище на нос Аркона, в североизточния край на германския остров Рюген.

Аркона бил столица на княжеството на балтийските славяни руяни. Той бил силно укрепен и разположен в естествено защитена скална местност. Градът се превърнал в религиозен център за околните славянски племена, тъй като в него имало светилища на основните славянски божества. Средновековният датски хронист Саксон Граматик в своя труд „Gesta Danorum“ обяснява, че към Аркона се стичала „дан от цялата Славянска земя“.

Най-величествен и важен в града бил храмът на западнославянския бог Световит (9-12 век). Отряд от триста воини пазел гигантския четирилик идол на бога, който бил изобразен с рог от бик в едната си ръка и меч в другата.

В храмовия комплекс се отглеждали свещени бели коне, които били обект на специален култ и били използвани за извършване на гадания. Руяните вярвали, че преди битка Световит яхвал белия си жребец и препускал невидим пред войските им, за да им помага в боя. Храмът на Световит бил почитан дори от чужди владетели. Датският крал Свен Ото, например, изпратил в дар златни съдове.

През 1168 година датски кръстоносци разрушили града и започнали насилствена християнизация на местните славяни. Събитията били под прекия контрол на датския архиепископ Абсалон.

Бележки 

Славяни
Светилища
Религия в Германия
Исторически градове в Германия
Мекленбург-Предна Померания
Гарц

Гарц () е град в окръг Предна Померания-Рюген, Мекленбург-Предна Померания, Германия.

География 
Градът е разположен в южната част на остров Рюген, на около 5 километра от брега.

Личности 
 Родени в Гарц
 Ернст Мориц Арнт (26 декември 1769 – 29 януари 1860), немски писател

Бележки 

Градове в Мекленбург-Предна Померания
Славянски митични същества

Славянските митични същества са митологически образи, характерни за митологията на древните славяни и за съвременния славянски фолклор. В това определение влизат различните духове и демони, приказни герои и вълшебни птици и животни.

Славянски духове условно наричаме всички свръхестествени същества, които според славяните са обитавали заобикалящия ги свят. Самите славяни най-често наричат тези същества бес, бесове, което в предхристиянско време обозначава абсолютно всички духове, демони и пр., без оглед на функциите и характера им – добри или зли.

Славянските духове днес са ни познати благодарение на рекострукциите на славянската религия и предимно от фолклора на славянските народи.

Вижте също 
 Славянска религия

Забележки 

Славянска митология
Митични същества
Влаков обир

Влаковият обир е престъпление, извършвано от средата до края на 19 век.

Обичайната практика за влаковите обирджии е била пътниците да предадат ценните принадлежности, които носят (обикновено бижута или валута)

Един от най-известните влакови обирджии е Джеси Джеймс.

Вижте също 
 Големият влаков обир

Престъпления против собствеността
Милош Църнянски

Милош Църнянски () е сръбски поет-експресионист, писател, преводач и дипломат.

Роден е в Чонград, но израства в Темишвар (дн. Тимишоара). Църнянски е основоположник на съвременния сръбски роман.

Биография 
Започва да пише през 1908 г. Учи история на изкуството и философия във Виена. Служи в Галиция по време на Първата световна война. Завършва следването си в Белград. Назначен е за културен аташе в посолството на Кралство Югославия в Берлин, Рим и Лисабон.

По време на Втората световна война и след нея е емигрант в Лондон, където остава до 1965 г. След това се завръща в Сърбия.

Произведения

Стихосбирки 
 Лириката на Итака (Лирика Итаке) (1919)
 Суматра (1920)
 Стражилово (1921)

Проза 
 Дневник Чарноевич (Дневник о Чарнојевићу), антивоенен роман (1921)
 Преселения (Сеобе), исторически роман (1929)
 Втора книга на Преселения (Друга књига Сеоба), исторически роман (1962)
 Kap španske krvi, исторически роман (1970)
 Роман за Лондон (Роман о Лондону) (1971)

Преводи на български език 
 Преселения ; Дневник на Чарноевич: романи, превод Сийка Рачева, София: Народна култура, 1981
 Преселения - втора книга: роман, превод Сийка Рачева, София: Народна култура, 1985
 При хиперборейците, том 1-2: роман, превод Ася Тихинова-Йованович, София: ИК Унискорп, 2017
 Капка испанска кръв: роман, превод Рада Шарланджиева, София: СОНМ, 2021

Външни препратки 
 Ина Христова. Емигрантският текст на Милош Църнянски, LiterNet, 8 декември 2002

Сръбски дипломати
Сръбски романисти
Сръбски поети
Сръбски есеисти
Сръбски художествени критици
Експресионизъм
Възпитаници на Белградския университет
Австро-унгарски военни дейци от Първата световна война
Сърби във Великобритания
Починали в Белград
Зигбург

Зигбург () е град в Германия.

География 
Намира се в провинция Северен Рейн-Вестфалия. Има население 	39 438 към 30 юни 2007 г.

История 
Градът достига своя разцвет през 15 и 16 век.

Личности, родени в Зигбург 
 Волфганг Оверат (р. 1943), германски футболист и функционер

Външни препратки 
 Официален сайт на града

Градове в Северен Рейн-Вестфалия
Славянски

Понятието славянски може да се отнася до:
 историческата народност славяни
 езика на древните славяни, т.е. праславянски език
 езиците, наследили праславянския език, т.е. славянски езици
 народите, произлезли от древните славяни, т.е. славянски народи
 религията на славяните, т.е. славянска религия
Стефан Илчев (езиковед)

Стефан Петров Илчев е български езиковед, изследвал проблемите на българската антропонимия и лексика, и преводач. Старши научен сътрудник в Института по български език на БАН.

Биография 
Роден е на 29 септември 1898 г. в Ботевград. Завършва славянска филология в Софийския университет (1925). Специализира във Варшава, Краков и Прага (1929 – 1930).

Работи в Института по български език на БАН от основаването му до края на живота си. Участвал е като съавтор в написването на повечето тълковни и правописни речници по онова време. Най-известен и най-широко използван негов труд е Речник на личните и фамилните имена у българите (1969). Той е един от съставителите на Речник на редки, остарели и диалектни думи в литературата ни от ХІХ и ХХ век, който излиза под неговата редакция (1974; 1998). Автор е на множество статии и езикови бележки по въпросите на историята на думите, езиковата култура, етимологията.

Умира на 4 март 1983 г. в София.

Библиография 
 Монографии
 Времена и думи: Езикови въпроси, София: Печатница на Военно-книгоиздателския фондъ, 1942
 Следственото дело на Васил Левски и неговите сподвижници, София: Народно военно училище Васил Левски, 1946

 Речници
 Речник на личните и фамилни имена у българите, София: БАН, 1969

 Преводи
 Юзефа Мария Бурдецка, Планетоида 2100, София: Д. Чилингиров, 1937
 Леонард Малаховски, Из южните моря, София: Петър В. Ленков, 1946
 Хенрик Сенкевич, Янко музикантът. Повести и разкази. София: Народна просвета, 1949
 Зигмунд Милковски, В зори. Повест, 1951
 Хенрик Сенкевич, За хляб. Повести и разкази. София: Народна младеж, 1951
 Стефан Жеромски, Бездомници, София: Народна култура, 1957
 Болеслав Прус, Анелка. Повест и новели. София: Народна култура, 1962
 Януш Корчак, Когато отново бъда малък. Повест. София: Народна младеж, 1964
 Леслав Мариан Бартелски, Златната махмудия. Повест. София: Народна младеж, 1965
 Януш Корчак, Крал Матиуш Първи. Фантастичен роман за деца. София: Народна младеж, 1966
 Вацлав Кубацки, Тъжна Венеция. Роман. София: Народна култура, 1970
 Стефан Жеромски, История на греха, София: Народна култура, 1972
 Стефан Жеромски, В примките на несретата. Разкази и новели. София: Народна култура, 1977

Източници

Външни препратки 
 От и за Стефан Илчев в Своден каталог НАБИС – национален каталог на академичните библиотеки в България

Български езиковеди
Български преводачи на полскоезична литература
Възпитаници на Софийския университет
Учени от БАН
Родени в Ботевград
Починали в София
Български ономасти
Неаполитански език

Неаполитанският език е романски език, говорен основно в Неапол в Италия и в близките му региони, както и сред някои емигрантски общности извън страната. През 1976 г. хората, говорещи неаполитански като майчин език, наброяват 7 047 399. Езикът няма статут на официален и не се изучава в училище.

Класификация 
Неаполитанският език се смята за итало-далматински език. Както всички говори на Апенинския полуостров произлиза от разговорния латински език. Тъй като Неапол е предимно гръкоезичен до 8 век, то със сигурност се наблюдава и гръцко влияние, макар че то не е достатъчно проучено.

Може да се приеме, че книжовният италиански и неаполитанският са взаимно разбираеми, но съществуват някои съществени разлики. Най-важните от тях са описани по-долу.

Фонетични особености 
 Ротацизъм на /d/ в началото на думата или между гласни: roje (две), ruje (два) вместо due; veré (гледам) вместо vedere, Maronna вместо Madonna. Ротацизмът не винаги се отбелязва в писмената реч.
 Произношение на /nd/ като /nn/: munno (свят), итал. mondo, quanno (кога), итал. quando.
 Произношение на /mb/ като /mm/: tammuro (барабан), итал. tamburo.

Граматични особености 
 Поради изпадането на крайната гласна много съществителни имена имат еднакво произношение в единствено и множествено число. Различават се според определителния член или синтаксиса, или чрез глаголната форма. Други съществителни имена имат различна форма за множествено число, при която се променя гласната под ударение, например ò cartone (кутия) –  è cartune(кутии).
 По същия начин се образува мъжки и женски род на прилагателните имена: rossa (червена) – russo (червен).
 Съществуват форми за среден род, какъвто в италиански отсъства, например, o' niro (негър) – o' nniro (черно).
 Притежателните местоимения понякога се сливат със съществителното име: fràtemo (брат ми), sòreta (сестра ти), но 'o sole mio (слънце мое), a' sora soja (сестра му/й).
 Макар че в романските езици не е позволено да се използва неопределителен член пред притежателно местоимение касаещо одушевено лице, в неаполитанския съществуват форми като ń'ammico a mme (сравни френски un ami à moi – един мой приятел).
 За разлика от италианския език, като спомагателен глагол при образуването на сложни времена на непреходните глаголи се използва „avere“ (avé) вместо „essere“ – aggio juto, aggio venuto
 По подобие на испански език за указване на притежание се използва само глаголът tènere или tené, вместо avere.
 Прякото допълнение, отнасящо се до лица, се образува като непряко с помощта на предлога а: aggio visto a Pascale (видях Паскале), но aggio visto 'nu chiuovo (видях пирон).
 Вместо глагол dovere се използва изразът avere da (имам да), например aggia fà (имам да правя).
 По същия начин се образува и бъдеще време: adda venì (ще дойде).

Речник 
Речниковият състав отразява историята на Неапол. Има много заемки от испански език (предимно каталонски диалект), както и от английски и арабски.

Външни препратки 
 Неаполитанският език на Ethnologue

език
Езици в Италия
Романски езици
Уилям Пит

Уилям Пит е името на двама британски политици, баща и син:

 Уилям Пит-старши (1708–1778)
 Уилям Пит-младши (1759–1806)
Партия (пояснение)

Партия може да се отнася за:

 Партия, политическа организация
 Партско царство, иранска държава, съществувала между 3 век пр.н.е. и 3 век
 Музикална партия
 Отделна игра при някои видове спорт - шахмат, бридж, билярд и др.
Ретра

Ретра (; ) е средновековен славянски град, в най-източните райони на днешна Германия.

Той се намирал в земите на славянските племена рети и ратари и бил столица на съюза на славяните лютичи, сред които ретите били начело. Ретра също така се превърнал в религиозен център за лютичите – в него се намирали храмове на славянски божества, сред които главен бил Радегаст (олицетворение на Сварожич, но различен от Радигост).

През 1068 година германски кръстоносци, предвождани от епископ Бурнхард, проникнали в Ретра и унищожили светилището на Радегаст – Сварожич. Ретите се опитали да го възобновят, но през 1127 г. германците отново превзели града и го опожарили до основи.

Жреците успели да спасят няколко идола и храмов инвентар и да ги укрият. В края на 18 век в землището на германското село Прилвиц били открити бронзови изображения на славянски богове и ритуални предмети, с гравирани руни. Те попаднали в ръцете на Андреас Готтлиб Маш, който изготвил скици на намереното и ги подредил в каталог с точни описания. Той също описал и мястото, където било направено откритието.

Днес археологическата наука не е категорична дали са открити останките на град Ретра, а основни сведения за него се получават от хрониките на средновековните автори Дитмар Мерзебургски („Хроника“, ок. 1018 г.), Адам Бременски („Деяния на свещениците от Хамбургската църква“, ок. 1066 г.) и Хелмолд (Chronicon Slavorum, 12 век).

Адам Бременски обяснява, че Ретра се намирал на 4 дни път от Хамбург, сред дълбоко езеро. Имал 9 порти. По мостовете към тях се допускали само хора, които идвали за жертвоприношение или да се допитат до оракула. Адам нарича града metropolis Slavorum, а за идола на Радегаст казва, че бил направен от злато, а „ложето му“ от пурпур.

Дитмар Мерзебургски пише относно храма в Ретра: „Стените отвън, както всеки може да види, са украсени с чудесни резби, изобразяващи различни богове и богини, а вътре стоят ръчно изработени идоли на боговете, страшни на вид, в пълно въоръжение, с шлемове и ризници, на всеки е издълбано името му. Главният сред тях, когото уважават и почитат всички езичници, се нарича Сварожич. Там се пазят бойни знамена, които се изкарват от храма само в случай на война...“

Вижте също 

 Славянска религия
 Аркона
 Кореница

Полабски славяни
Исторически столици
История на Германия
Сварожич

Сварожич (още Сварожиц, Сварогич, Радегаст) – славянски бог на огъня, пламъка и огнището. Син на небесния господар и пазител на космичния огън, Сварог.

Сварожич има контрастна и дори противоречива натура – той пази живота, осигурява топлина и светлина и прогонва дивите животни, но също може да се превърне в стихия, унищожител, разрушител и убиец. Представян е като войнствен бог, което е характерно за всички арийски народи – слънчевите (респективно огнените) божества са винаги със силно изразени военни характеристики, защото се възприемат като борци против мрака, злото и злите сили.

Сварожич е главен обект на широко разпространения сред славяните огнен култ. Като част от култа, той е особено почитан и свързан с редица табута. В огъня било забранено да се плюе и да се изхвърлят боклуци. Името на бога на огъня било толкова силно табу, че дори не го наричали и с епитетни имена, а само със Сварожич, което значи „Сварогов (син)“. Пред огъня изричали клетви, тъй като огненията бог се смятал и за пазител на клетвите.

Негов идол от злато съхранявали в Ретринския храм. Той също влиза в т.нар. Огнена Четворица заедно с баща си Сварог и братята си Даждбог и Перун.

Вижте също 
 Радегаст
 Славянски божества
 Славянска религия
 Българска митология 
 Езичество

Източници 

 Тази статия се основава на материал от Вечния Славянски Огън , използван с разрешение от Огнеслав. 

Славянски богове
Наречници

Наречници (още орисници, рожделници, нарюкници, съдници, съдбеници, съдици) – в славянската митология, три сестри-феи, които се появяват край новороденото дете и му наричат – предсказват му съдбата.

Според сърбите, първата фея предсказва смъртта, втората болести, недъзи и беди, а третата – щастливите събития от живота.

Вярвало се, че наречниците са невидими и никой не може да ги чуе, освен майката или друга възходяща родственица на новороденото дете. Подслушаното не можело да бъде казано другиму под страх от онемяване. У българските славяни имало обичай вечерта след рождението бабата да стои будна край детето, за да чуе орисниците.

Ако огънят в стаята се поддържал и била оставена храна край огнището, орисниците щели да бъдат по-милостиви в определянето на съдбата. С тях се свързва и традицията под възглавницата на детето да се оставя златна монета – един вид подкуп.

Пряко от мита за наречниците и техните функции произлиза вярването, че животът на човека е предначертан и предвещаното не може да бъде избегнато. Оттам идват и поговорки от типа Така му било писано и Такова му било наречено.

Вижте също 
 Рожаници
 Славянски митични същества
 Славянска религия

Славянска митология
Върколак

Върколакът (вълколак) е митологично същество, считано за създание на злото, обикновено дух на умрял човек. Той живее сред хора или в много гъсти иглолистни гори. Когато те захапе върколак, той те заразява, превръщайки те в такъв като него.

Върколаците могат да бъдат убити със сребърни прибори, куршуми и оръжия. Ако човек разяри лесник, той може да го превърне във върколак. Върколаците живеят в изоставени воденици, ханове, плевници и край кръстопътища, далеч от села и градове. Когато някой мине покрай обиталищата им, те го нападат, удушават, изпиват му кръвта или направо го изяждат. Върколаците могат да примамят и прелъстят жени, да встъпят в полово сношение с тях, в резултат на което се раждат деца, които нямат хрущял на носа, виждат злите духове и имат свръхестествени способности (виж сдухач). Сред българите и сърбите се вярвало, че върколаците предизвикват слънчеви и лунни затъмнения, отхапвайки част от небесното светило.

За него свидетелства кремонският епископ Лиудпранд през 949 г. посланик на немския император Отон I в Цариград:
„Той (Симеон) имал два[ма] сина; единият се наричал Баян, а другият, който и до ден-днешен още живее и здраво управлява българите, Петър. Баян обаче чак дотам бил изучил магията, че от човек ставал веднага на вълк и на какъвто друг звяр поискаш. ...бе силен в магия, вълшебство и тайно очарование“ Византийски хронисти също го споменават и пишат, че той приемал формата на различни животни – вълк и орел.

Суеверието за върколаците същестува още и сред гърците под името βρυκόλακας (вриколакас) и сред румънците, при които думата звучи като pricolic (приколик).

Има вярвания, че върколаците също могат да се отслабят или убият чрез вълче биле (синя самакитка) или имел.

Вижте също 
 Вълчи зъб (корниз)
 Славянски митични същества
 Славянска религия
 Ликантропия

Източници 

 Попов P. За върколака в българските народни вярвания (исторически корени и място в народната култура) // Известия на Националния исторически музей. – 1985. – № 5. – С. 213 – 227.

Българска митология
Славянска митология
Сдухач

Сдухач (още здухач, оборотний) е персонаж от сръбския фолклор, човек-сомнамбул, чийто дух излиза от тялото по време на сън и скита из селото — духа, вие, довежда ветрове, разнася и докарва дъждовни облаци и мъгли, отпъжда или приканва градушки, сражава се с други сдухачи. Всеки сдухач охранява от стихийни бедствия, пази късмета и урожая на своя род или село. Често след смъртта си, сдухачите се превръщат във върколаци.

Бележки 

Култура на Сърбия
Субраманиан Чандрасекар

Субраманиан Чандрасекар (; ; ) е американски астрофизик и физик-теоретик от индийски произход, носител на Нобелова награда за физика за 1983 г.

Биография 
Субраманиан Чандрасекар е роден на 19 октомври 1910 г. в Лахор, Британска Индия (днес Пакистан). През 1933 г., защитава докторат в Тринити Колидж в Кеймбриджкия университет, след което преподава там няколко години. От 1937 до смъртта си Чандрасекар работи в Чикагския университет.

Научната му работа включва изследвания в областите хидродинамика, астрофизика, обща теория на относителността, лъчение.

През 1983 г. получава Нобелова награда за физика за своите изследвания за структурата и еволюцията на звездите (граница на Чандрасекар).

Умира на 21 август 1995 г. в Чикаго на 84-годишна възраст.

Външни препратки

Бележки 

Членове на Националната академия на науките на САЩ
Носители на Нобелова награда за физика
Американски астрофизици
Индийски астрофизици
Пакистански физици
Американски физици
Индийски физици
Индийци в САЩ
Родени в Лахор
Починали в Чикаго
Джоузеф Ланкастър

Джоузеф Ланкастър (; 1778–1838) е британски учител, известен педагог.

Биография 
Открива през 1798 г. училище за бедни, в което използва метода и системата на взаимното обучение. Училището бързо се прочува и, макар Ланкастър да е квакер, получава благословията на кралското семейство, с което взаимоучителният метод става окончателно „кралска система на обучение“ от 1801 г. В периода 1810 – 1811 г. Ланкастър обхожда Албиона, но губи доверие и средства.

Емигрира в Южна Америка – Колумбия и Боливия. Там Симон Боливар го взема под своя закрила и основава взаимно училище. През 1828 г. е в Трентън, (САЩ), а от 1833 г. е в Монреал, Канада. Умира в крайна бедност в Ню Йорк.

Ланкастър оставя модела на взаимно училище в Северна Америка. Основното му произведение е „Подобрение в образованието“ от 1810 г.

Библиография 
 Improvements in Education (London, 1803; New York, 1807)
 The British System of Education (Washington, 1812)
 Epitome of the Chief Events and Transactions of my own Life (New Haven, 1833)

Бележки

Външни препратки 
 Биография на Джоузеф Ланкастър в Dictionary of Canadian Biography Online 

Английски учени
Британски педагози
Британски учители
Британски квакери
Жертви на пътнотранспортни произшествия
Починали в Ню Йорк
Родени в Лондон
Андрю Бел

Андрю Бел () е британски англикански свещеник от шотландски произход.

Прави първия опит за приложение на взаимоучителния метод в дом за сираци в Индия. След завръщането си в Лондон изпраща доклад за метода си и започва да организира училища по нея. След известно време Бел се оттегля.

Англиканската църква го реанимира (за да го противопостави на Джоузеф Ланкастър), като го кани да отваря отново училища и да пише ръководство. Среща се с Йохан Хайнрих Песталоци през 1816 г., но не стигат до никакво разбирателство.

Умира в охолство – оставя 120 000 лири стерлинги, които завещава на възпитателни заведения. Основното му произведение е „Елементи на обучението“ от 1812 г.

Източници 

 Статья

Шотландски учени
Британски педагози
Британски духовници
Англиканство във Великобритания
Религия в Шотландия
Трипластни животни

Трипластните животни са различните типове червеи, мекотелите, членестоногите, иглокожите и хордовите. Характерни белези за тези животни са:

 Двустранна симетрия на тялото (с изключение на иглокожите);
 Движение в една посока;
 Тялото е ориентирано – има преден и заден край, гръбна и коремна, лява и дясна страна;
 Коремната страна е свързана с двигателната функция и с храненето;
 На предния край, който при движение пръв има допир с околната среда, се струпват сетивни и нервни клетки; оформя се като глава;

Трите пласта, от които е изградено тялото, са: ектодерма, ендодерма и разположената между тях мезодерма. Тези животни имат телесна празнина с различен произход. Характерно за трипластните животни е сегментацията на тялото.

Животни
Червей

Червеите са най-низшите трипластни животни, разделени на три типа: плоски червеи, кръгли червеи и прешленести червеи. Предполага се, че от многочетинестите са произлезли следните типове животни: мекотелите, членестоногите и иглокожите.

Морфология 
Всички червеи имат удължено тяло, изградено отвън с кожно-мускулна торба. Вътрешните органи са разпределени в телесна празнина. Свободните видове са силноподвижни, те могат да плуват и да пълзят. Това им е позволило да излязат от морските и сладки води и да се заселят на сушата.

Двустранната симетрия на тялото и появилият се среден пласт довеждат до силно усложняване на вътрешното устройство, повишена обмяна на веществата, а тя е причина за развитие на храносмилателната и отделителната система.

Нервната система при червеите е централизирана. Във връзка с активните движения, свободноживеещите видове имат добре развити сетивни органи – осезателни, обонятелни, светлочувствителни и зрителни. Разнообразният начин на живот е довел до значително усложняване на половата система (особено при паразитните представители).

За червеите е характерно кожно дишане (малка част от тях дишат със специален орган). Някои видове, предимно паразитите, живеят анаеробно.

Животни
Естествен спътник

Естественият спътник е небесно тяло, което е в орбита на дадена планета. Често срещано наименование на естествените спътници е „луна“ (без главна буква).

Има множество теории за произхода на естествените спътници, като според най-разпространената версия те се формират от същия сгъстяващ се газово-прахов облак на протопланетарния диск, от който се формира главната планета. Въпреки това обаче има множество изключения, за които е известно или се предполага, че не са се сформирали по този начин. За някои спътници се смята, че са астероиди, уловени от гравитацията на планетата, че са раздробени части на по-голям спътник вследствие от сблъсък с друг обект, или че са откъснати части от главната планета вследствие на сблъсък с космическо тяло.

Орбитални характеристики 
Повечето от спътниците имат еднакъв период на околоосно въртене и на въртене около планетата, затова те са винаги обърнати с една и съща страна към планетата. Изключение е Хиперион, който се върти хаотично поради множество външни влияния, както и външните сателити на газовите гиганти, които са прекалено далече от планетата, за да изпитат достатъчно силно гравитационно въздействие.

Естествените спътници нямат свои спътници, тъй като поради еднаквия период на околоосно и околопланетно въртене, такава система би била нестабилна. Въпреки това, няколко спътника имат малки придружаващи ги обекти, намиращи се в точките на Лагранж (например Тетида и Диона – спътници на Сатурн.

Скорошното откриване на спътника Дактил, обикалящ около 243 Ида, потвърждава, че някои астероиди също имат спътници. Астероидът 87 Силвия има два спътника.

Спътници от Слънчевата система 
В Слънчевата система има около 140 естествени спътника в орбита около деветте планети. Предполага се наличие на много повече, които се намират в орбита около планети от други слънчеви системи. Газовите гиганти имат обширна система от спътници, някои от тях с размери, сравними с тези на Земята. Меркурий и Венера нямат спътници, Земята има един (Луната), Марс има два, а Плутон има три, един от които – Харон – е с големи размери и понякога Плутон и Харон биват разглеждани като двойна планета.

Бележки

Вижте също 
 Изкуствен спътник
Червено джудже

Съгласно диаграмата на Херцшпрунг-Ръсел, червено джудже е малка и относително студена звезда от главната последователност, късен К или М спектрален клас. Този тип звезди обхващат огромното мнозинство от звездите и имат диаметър и маса под 1/3 от тази на Слънцето (най-малките стигат до 0,08 слънчеви маси и под тази условна граница вече се наричат кафяви джуджета) и температура на повърхността под 3500 К. Те излъчват малко светлина, понякога под 1/10 000 от тази на Слънцето. Поради факта, че червените джуджета изгарят водорода в ядрото си много бавно, те имат огромна продължителност на живота (от десетки милиарди до трилиони години). Червените джуджета никога не започват синтез на хелий в ядрото си и поради тази причина не се превръщат в червени гиганти. Този тип звезди бавно се свиват и се нагорещяват докато изчерпят водорода в ядрото си. Във всеки случай времето от Големият взрив до наши дни се е оказало недостатъчно за червените джуджета да напуснат главната последователност.

Фактът, че червените джуджета остават на главната последователност, докато по-старите звезди са се преместили извън нея, позволява на страничен наблюдател да определи възрастта на звездните купове като намери масата, при която звездите напускат главната последователност. В допълнение на това, именно фактът, че не са наблюдавани червени джуджета, напуснали главната последователност, е доказателство за това, че Вселената има крайна възраст.

Смята се, че червените джуджета са най-разпространеният тип звезди във Вселената. Най-близката до слънцето звезда Проксима Кентавър е червено джудже.

Вижте също 
 Бяло джудже
 Кафяво джудже
 Черно джудже

Класове звезди
Пешка

Пешката е най-слабата и най-многобройната фигура в шахмата. Всеки играч започва с осем на брой. Тяхната стойност в играта е най-малката, затова се приема като основна единица за сила на фигурите (примерно: 3 пешки са приблизително равни на един кон или един офицер, пет пешки на един топ и девет пешки на една дама). Нареждат се на втория (белите) и седмия (черните) хоризонтал.

Пешката се движи само напред по едно поле. Ако е в началното си положение, може да се премести или на полето пред нея, или през едно поле. Пешката бие две полета по диагоналите пред нея. Например бяла пешка на поле е4 може да вземе черни фигури на полета d5 и f5. Когато достигне при движението си напред до последния хоризонтал, тя се превръща в кон, офицер, топ или дама, т.е. на нейно място се поставя някоя от изброените фигури. Особено при пешките е правилото ан-пасан, при което пешката взима противниковата само когато е на пети за белите и четвърти за черните хоризонтал и те са съседни помежду си. Ако противниковата пешка се е задвижила от началното си положение през едно поле напред, прескачайки полето, което се бие от другата пешка, тогава казваме, че пешката, която се е движила, може да се вземе ан-пасан от другата. Например: имаме бяла пешка на d2 и черна на e4. Ако белите играят 1.d2-d4, черните могат да вземат ан-пасан 1. ...e4:d3. В шахматната нотация не се обозначават с буква.

В шатрандж, предшественика на шаха, еквивалентната фигура на пешката е байдак (войник/пехотинец).

Източници 

Шахматни фигури
Цар (пояснение)

Цар може да се отнася до:

 цар, монаршеска титла. Етимологията на титлата се свързва с титлата на римския император, наричан цезар (Caesar). Това е най-високата титла в йерархията на владетелите.(титулът цар може да е свързан и с шумерската титла САР със значение владетел на владетелите)
 цар (шахмат), най-важната фигура в шахмата. След като царят бъде матиран, играта свършва. Той може да се движи във всички посоки, но само по едно поле. Изключение се прави само при рокадата, когато един от топовете се придвижва към царя, а царят го прескача.
 Цар: Тежестта на короната, българска компютърна игра, която проби на световния пазар.

Абревиатурата ЦАР може да се отнася до:
 Централноафриканска република - държава, намираща се в Централна Африка, със столица - Банги.
Йохан Глаубер

Йохан Рудолф Глаубер () е германско-холандски аптекар и химик. На негово име е кръстена глауберовата сол (натриев сулфат).

Германски химици
Нидерландски химици
Алхимици
Родени в Бавария
Починали в Амстердам
Глауберова сол

Глауберова сол (мирабилит) е името на декахидрата на натриевия сулфат (Na2SO4.10H2O), открит от и наименован в чест на ятрохимика Йохан Глаубер – Sal mirabile Glauberi (чудна сол на Глаубер).

Освен декахидрат, натриевият сулфат образува и хептахидрат, а може да бъде и безводен. Промишлено се получава от натриев хлорид и сярна киселина при висока температура или от натриев хлорид, серен диоксид, въздух и водна пара. Образува и естествени природни залежи. С излишък от сярна киселина образува хидрогенсулфати. Използва се в производството на целулоза от дървесина, на стъкло, на перилни препарати (детергенти) и др. В медицината се използва като леко слабително средство. При разтварянето на Na2SO4•10H2O във вода системата се охлажда спонтанно.

Сулфати
Pacman

Pacman е мениджър на пакети в Линукс. Използва файлове във формат tar.gz, и текстово-базирана йерархична база от данни. Занимава се с добавяне, премахване, актуализация (upgrade) и възвръщане (downgrade) на пакети в системата. Съхранява информация за наличните такива в базата от данни, както и всичките им зависимости. Информацията за зависимостите се намира в самите пакети, което прави цялостната актуализация надеждна и максимално независима от гледна точка на актуалността на системата.

Pacman поддържа и възможност за синхронизация на пакетите на дадена система с тези на отдалечен сървър.

В инструментариума на pacman влизат също скриптове които се използват за автоматично построяване и инсталиране на пакети от изходен код. Те обособяват т.нар. ABS (Arch Build System), използвана предимно в Arch Linux

Външни препратки 
 Официална страница на pacman от сайта на Arch Linux
 Упътване за използване на pacman

Управление на софтуерни пакети
Свободен софтуер
Джанфранко Дзола

Джанфранко Дзола () е бивш италиански футболист. Подписва първия си професионален договор със сардинския отбор ФК Нуорезе през 1984 г. Пет години по-късно подписва с отбора от Серия А Наполи.

Дзола става известен и котиран футболист по време на престоя си в английския гранд Челси, където се превръща в една основна фигура на този тим. Неслучайно Дзола е избран за футболист номер 1 на Челси за всички времена. С екипа на Челси, Дзола е чуждестранният играч с най-много мачове за отбора на сините от Лондон с цели 312 мача и има вкарани 80 гола. Неговата елегантност, техника и лекота, с която борави с топката карат хилядите фенове на „Стамфорд Бридж“ да скандират и пеят името му по цели мачове. През 2003 г. Дзола напуска Челси, за да се завърне в родната Италия и да облече екипа на родния Каляри. Благодарение на него сицилианците успяват да влязат в Серия А, а той слага край на бляскавата си кариера.

На 11 септември 2008 става треньор на ФК Уест Хям Юнайтед.

Италиански футболисти
Италиански треньори по футбол
Футболисти на ССК Наполи
Футболисти на Парма
Футболисти на Челси
Футболисти на Каляри Калчо
Сардиния
Носители на ордена на Британската империя
Дино Дзоф

Дино Дзоф, с прякор „Дино Национале“ () е италиански футболист (вратар) и треньор – все още най-възрастният футболист станал световен шампион – на 40 години и 4 месеца (за което си спечелва прозвището „Дядото“) и единственият италиански футболист станал и световен и европейски шампион.

Футболна кариера 
Играе в „Удинезе“ от 1953 до 1963 г. (4 мача), „Мантова“ от 1963 до 1967 г. (93 мача), „Наполи“ от 1967 до 1972 г. (143 мача), „Ювентус“ от 1972 до 1983 г. (330 мача). Шампион през 1973, 1975, 1977, 1978, 1981 и 1982 г., носител на купата през 1979 и 1983 г. Носител на Купата на УЕФА през 1977 г. Финалист за КЕШ през 1973 и 1983 г. Има 570 мача в калчото (332 без прекъсване – рекорд на Италия). В националния отбор има 112 мача (59 като капитан), където дебютира на 20 април 1968 г. срещу България (2:0 в Неапол), последен мач на 29 май 1983 г. срещу Швеция 0:2 в Стокхолм. Участва на СП-70 (второ място – като резервен вратар), СП-74, СП-78 (четвърто място) и СП-82 – световен шампион), както и на ЕП-68 – европейски шампион и ЕП-80 (четвърто място). С националния отбор регистрира рекордното постижение от 1142 минути без гол във вратата си. Един от най-добрите вратари в историята на футбола, притежаващ спокойствие, хладнокръвие, бърз рефлекс и добро чувство за пласиране. Награден със златен орден на ФИФА. Помощник-треньор на скуадра адзура на СП-86, треньор на олимпийския отбор на ОИ-88, на „Ювентус“ от 1988 до 1990 г. (носител на купата на Италия и Купата на УЕФА през 1990 г.), „Лацио“ от 1990 до 1994, през 1997 и през 2001 г. От 1994 до 1998 г. е президент на „Лацио“, като през 1998 г. тимът печели купата и е финалист за Купата на УЕФА. От 1 август 1998 до 4 юли 2000 г. е треньор на скуадра адзура при равносметка: 23 мача, 12 победи, 6 равенства, 5 загуби, с който участва и на ЕП-2000 (второ място).

През септември 2014 година публикува своята автобиография „Славата трае само един миг“ (Dura solo un attimo, la gloria).

Статистика

Източници

Външни препратки 
 Великите 10 вратари на световните първенства  Спортал

Италиански футболисти
Футболисти на Удинезе
Футболисти на ССК Наполи
Футболисти на Ювентус
Италиански треньори по футбол
Треньори на Фиорентина
ФИФА 100
Треньори на Ювентус
Декарт

Дека̀рт () е малък град в централна Франция, в департамента Ендър е Лоар. Първоначално градът се е наричал Ла Е ен Турен (La Haye en Touraine). През 1596 г. там се ражда философът Рене Декарт (1596–1650). В негова чест през 1802 г. градът е преименуван на Ла Е Декарт (La Haye-Descartes) и на Декарт през 1969 г. Населението му е 3841 жители по данни от преброяването през 2007 г.

Личности 
Писателят Рене Боалесв и композиторът Рене дьо Бюксьой също са родени в Декарт.

Външни препратки 
 Официален сайт

Градове в Център-Вал дьо Лоар