alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Регент

Регентът е управител (на страна), изпълняващ временно задълженията на монарх.

В монархията обикновено се избира регент (регенти) да управлява(т) държавата при отсъствие или недееспособност (вкл. малолетие) на действащия монарх или липса на наследник на действалия по-рано монарх до избора на нов владетел.

За регент на малолетен владетел често е избирана майката или друг близък роднина на монарха.

Бележки

Вижте също 
 Регенти на България
 Регентски съвет (Полша)
 Списък на владетелките и регентките

Титли
 
Монархия
Васил Паница

Васил Димитров Паница е български политик от Демократи за силна България (ДСБ).

Роден е на 29 април 1947 г. в Пловдив. Завършва медицина във ВМИ - Пловдив през 1971 г. През 1972 г. работи в Окръжна болница - Хасково. От 1973 г. до 2001 г. работи като хирург и преподавател по обща и сърдечно-съдова хирургия във ВМИ – Пловдив. Има специалности по обща и съдова хирургия.

От 1997 г. е доцент към катедрата по сърдечно съдова хирургия. През 1979–1980 г. специализира във Франция, а през 1992 г. в Монте Карло (Монако).

Член е на Северно-Американската асоциация по сърдечна електростимулация и електофизиология, Нюйоркската академия на науките и Европейската асоциация по изкуствени органи.

От юни 2001 г. e народен представител от Обединените демократични сили (ОДС) от 16 МИР-Пловдив в XXXIX народно събрание. Член на Комисиите по здравеопазване и европейска интеграция.

През 2004 г., след оттеглянето на група депутати начело с Иван Костов от Съюза на демократичните сили (СДС), е сред основателите на Демократи за силна България и е избран за член на Националното ръководство на партията. От 2005 г. е депутат в XL народно събрание и член на Комисията по здравеопазването и Комисията по земеделието и горите.

Женен, с един син.

Български политици след 1989
Български хирурзи
Преподаватели в Медицинския университет, Пловдив
Родени в Пловдив
Георги Божинов

Георги Тодоров Божинов е български политик, заместник-председател на БСП, народен представител. През 2005-2009 г. е Председател на Парламентарната комисия по природната среда към 40 то НС.Един от водачите на т.нар. Ляво крило в БСП.

Син е на политика от БЗНС Тодор Божинов, който е бил председател на Окръжното ръководство на БЗНС във Враца (1971 - 1989) и народен представител.

Бележки 

Български политици след 1989
Членове на БСП
Родени в Бяла Слатина
Георги Станилов

Георги Костов Станилов е български политик, народен представител от БЗНС - Народен съюз.

Български политици след 1989
Родени в Бургас
Ордос

Ордос (; ) е обширно пустинно плато в Северен Китай.

Намира се в южната част на автономния регион Вътрешна Монголия, заемащо северозападната част на големия завой на река Хуанхъ. Площ около 90 650 km². На юг, в района на Великата китайска стена постепенно преминава в Льосовото плато.

Преобладаващите височини са от 1100 до 1500 m, а максималната е връх Синджаошан 2535 m, издигащ се в северозападната му част, в планинския масив Арбисо.

Пустинното плато е изградено предимно от юрски и кредни пясъци и малко аргилити. Повърхността му представлява редуване на слабо разчленени ридове, възвишения и депресии, заети от солени езера и солончаци, на места заблатени. Около половината от територията му е заета от незакрепени пясъци под формата на дюни и бархани, като основният пясъчен масив е на север в същинската пустиня Кузупчи.

Климатът е рязко континентален, умерен. Средната януарска температура е -10°С, средната юлска 23°С, а годишната сума на валежите варира от 100 – 150 mm на северозапад до 300 – 400 mm на югоизток.

Преобладават пустинните формации, представени от пелин, караган, астрагал. На югоизток, където е малко по-влажно са развити полупустинни и сухостепни ландшафти. Понижените части на релефа са заети от солончакови ливади и малки участъци с мезофилни храсти. Алкалните почви позволяват номадското развъждане на овце и кози. Има големи натриеви наноси, от които се добиват въглища, нефт и сода. Земята се обработва единствено в оазисите.

Ордос, която в древността е била известна като Хо-нан („страната на юг от реката“), а в още по-далечни времена и като Хо-тау, е населена от жуни („варвари“) през 1 и 2 век, но е почти обезлюдена по време на и след бунта от 1869 г.

Бележки 

Вътрешна Монголия
Пустини в Китай
Плата в Китай
Ильов връх

Ильов връх е най-високият връх, 1803  m, на Малешевска планина. До 29 юни 1942 година носи името Джамо (Джама).

Издига се в северната част на главното планинско било. На северозапад чрез седловината Седлото се свързва с първенеца на планината Влахина – връх Огреяк (Кадийца); на югоизток седловината Конското го свързва с връх Трите гроба. Върхът е заоблен, с полегати склонове; слабо доминира над планинската билна заравненост. На североизток от него се отделя ридът Краище.

Ильов връх е изграден от метаморфни скали. Почвите са планинско-ливадни. Високите части на върха са обрасли със субалпийска тревна растителност, склоновете – с бук и бор.

През Ильов връх минава държавната граница между Република България и Северна Македония. При връхната кота е разположена гранична пирамида с номер 51.

Бележки 

Малешевска планина
Върхове в Северна Македония
Върхове в Рило-Родопския масив
Област Благоевград
Обекти, наречени на Ильо войвода
Конското

Конското е седловина в Малешевска планина. Разположена е на главното планинско било, между Ильов връх (на северозапад) и връх Трите гроба (на югозапад). Отделя рида Краище от същинска Крупнишка планина. Надморска височина около 1735 м. Седловината е тясна. На североизток от нея извира р. Голема (име на Сушицка река в горното ѝ течение). Геоложката основа е от метаморфни скали. Почвите са кафяви горски. Обрасла е с планинска тревна растителност. През Конското минава държавната граница между Република България и Северна Македония.

Бележки 

Малешевска планина
Обикновен глог

Обикновен глог (Crataegus monogyna) е вид храст или дърво от род Глог, семейство Розови. Разпространено е сред храсталаци и гори. Висок е 5 – 14 метра и се среща в Европа, Северна Африка и Западна Азия. Част от скъсените му клонки са видоизменени в бодли и това е дало основание за народната поговорка „От трън – та на глог“. Листата са дълги 2 – 4 cm. и специфично изрязани. Цветовете му са бели и ароматни с диаметър 8 – 15 мм. Плодовете са лъжливи, сферични, имат червен или червено-кафяв цвят. Съдържат по едно семе. Дървесината на глога е много твърда и здрава, а много от останалите части на растението се използват в медицината.

Екстракти от плодовете, листата или цветовете могат да облекчат симптоми на сърдечна недостатъчност.

Източници 

Дървесни видове
Глог
Защитени лечебни растения
Флора на България
Флора на Европа
Глухарче

Глухарче, също Радика (Taraxacum), да не се бърка с Жълтурче (Ficaria verna), са род многогодишни тревисти растения. Само в Европа са класифицирани над 1200 вида и подвида на това растение. Разпространени са по ливади и тревисти места, край пътища и населени места. Медоносни.

Глухарчето принадлежи към подсемейство Лактукови (Lactuceae) заради естествения растителен латекс, който съдържа. Латинското название на растението Taraxacum идва от старогръцкото τάραξις („възпаление на окото“), тъй като именно очните възпаления са били лекувани с латекса на глухарчето.

За медицински цели се използват надземната част (студен извлек), коренищата (студен извлек, запарка), цветните кошнички (запарка).

Видове

Галерия

Източници

Външни препратки

Допълнителна литература 
  – В:

Цикориеви
Защитени лечебни растения
Алергизиращи лечебни растения
Плевели
Пролетен гороцвет

Пролетният горицвет (Adonis vernalis) е вид тревисто многогодишно растение от семейство Лютикови (Ranunculaceae). Растението е включено и в списъка на лечебните растения съгласно Закона за лечебните растения.

Наименования 
Пролетния горицвет е известен с редица народни наименования като гурльов дядо, жълт божур, жълта котка, жълта свиларка, жълтоцвет, кучи божур, овче око, отравниче, опадикос.

Разпространение и местообитания 
Видът е разпространен в цяла Европа и Западен Сибир. Вирее по сухи места, ливади и пасища до 1100 м надморска височина, предимно на варовик.

Описание 
Тази разновидност на горицвета цъфти в края на пролетта (май и юни) и има жълти цветове за разлика от другата по-известна разновидност, есенния горицвет (Adonis annua), която е с алени цветове и цъфти през есента.

Допълнителни сведения 
Запарка от надземната част се използва като лечебно растение при сърдечни заболявания.

Отровно! Трябва да се прилага само при лекарско предписание и под лекарски контрол.

Източници 

Гороцвет
Цветя
Лечебни растения
Дребноцветен черен глог

Дребноцветният черен глог (Crataegus pentagyna) е храст или ниско дърво. Прилича на обикновения, или червен глог, но се отличава от него по това, че листата и осите на съцветието са покрити с власинки, узрелите плодове са черни на цвят и съдържат по 3 – 5 „костилки“, за разлика от обикновения, чиито плодове имат по една. Разпространен е из храсталаци и широколистни гори, предимно в по-топлите части на страната.

Употреба в народната медицина 
Използват се листата (запарка), плодовете (запарка), цветовете (запарка).

Химичен състав: Главните активни вещества са флавоноидите хиперозид, кверцетин, витексин и други, общо над 15 на брой.

Източници 

Дървесни видове
Глог
Защитени лечебни растения
Горчивче

Горчивчето, известно още като водна детелина (Menyanthes trifoliata), е тревисто многогодишно растение от семейство Воднодетелинови. Разпространено из заблатени места и торфища по високите полета и планини.

Многогодишно тревисто растение с пълзящо коренище. Листата са месести и триделни, с епилептични дялове и дълги дръжки, прикрепени към коренището. Цветоносният стълб е висок 40 см., а чашката е 5 листна. Венчето – розово и фуниевидно, с дълга тръбичка и 5 тичинки. Плодът е кутийка с 6-7 лъскави яйцевидни жълтеникави семена.

Действие и приложение 
Използват се листата с малка част от дръжката(настойка). Изсушената билка има срок на годност 2 години.

Жлъчегонно, апетитовъзбуждащо, нервноуспокоително действие. Билката възбужда апетита, усилва секрецията на стомашно-чревната система, подобрява храносмилането. Употребява се при чернодробни заболявания (хепатит, холецистит, холангит). В народната медицина се препоръчва при кашлица, малокръвие, задух, хемороиди, възпаление на гърлото, както и при главоболие, студени ръце и крака, шипове, захарна болест, глисти.

Източници 
„Енциклопедия на лечебните растения в България“ Илия Ланджев

Menyanthaceae
Защитени лечебни растения
Отровни и силно действащи лечебни растения
Гръмотрън

Гръмотрън (Ononis) е род дребни медоносни храсти, полухрасти и тревисти растения от семейство бобови. Около 75 вида, разпространени в Европа, Средиземноморието и Централна Азия. В България се срещат 7 вида. Расте по тревисти, песъчливи и сухи места, храсталаци, брегове на реки, глинесто-варовити терени, сухи планински пасища, крайморските песъчливи брегове до 1500 м н.в. Притежава изключително здрава коренна система. Трите най-разпространени вида в България са Кози гръмотрън (Ononis hircina), Измамлив гръмотрън (Ononis decipiens) и Наведен гръмотрън (Ononis reclinata).

Произход на името 
Името на рода Ononis произлиза от гръцки език: onos – „магаре“ и onimeni – „полезен“. Гръмотрънът носи също и народното наименование магарешки трън, а поради многото шиловидни бодли и волска спирка.

Употреба 

Гръмотрънът се използва като лечебно средство в медицината. Използват се корените (отвара, запарка) и надземната част (запарка). Прочутият гръцки ботаник от 1 век от новата ера Диоскорид пише: „Кората от корените накисната във вино повишава уринирането, намалява песъчинките и камъните в бъбреците, разяжда (почиства) краищата на язвите и ги обгръща със здрава тъкан“.

 Използвани части
 кората на корена и листата.

 Съдържание
 гликозиди, нишесте, захари, смоли, дъбилни вещества, минерални соли. Гликозидите Ононин, Ононид, Оноспин и Онон, лимонена киселина, дъбилни вещества, малко количество етерично масло, мазнини, фитостерин, сапонини и др.

 Свойства
 очистително, потогонно, противовъзпалително, антисептично

Източници 

Trifolieae
Защитени лечебни растения
Аристокрация

Аристокрация (от гръцки: ἀριστεύς, благороден произход, елит, и κράτος, власт, могъщество) или благородничество, или благородство, или дворянство представлява най-висшето привилегировано съсловие в държава с монархическо устройство.

Дворяните са хора, които принадлежат към двора (дворцовия апарат) на един монарх; т. е. придворни; имащи достъп до монарха. Според техния ранг, изразен чрез титли, гербове и пр., се определят функциите и правомощията им в управлението на страната. В съсловната структура на средновековния Запад аристокрацията е второто съсловие, което се състои от нисша и висша аристокрация. Нисшата е съставена от рицарите, които се обединяват в рицарски ордени. Оформят свой рицарски кодекс на честта, рицарска литература и куртоазия. Тяхната функция е да защитават държавата. Към висшата аристокрация принадлежат крале, барони, херцози, графове и пр. Тяхната функция е да управляват обществото.

В „Сборника на законите на Руската империя“ се казва, че принадлежността към дворянското съсловие е „следствие, произтичащо от качествата и добродетелите на управляващите в древността мъже, отличили се със заслуги, а превръщайки самата служба в заслуга, са придобили за своето потомство названието благородни. Под благородни се разбират всички онези, които са родени от благородни предци, или са дарени с това достойнство от монарсите“. Съответно, благородничеството се присъжда от монарха или за големи заслуги, или се получава по наследство заради заслугите на прадедите. По правило то е наследствено, има обаче изключения, когато то е давано от монарха само за пожизнено ползване.

Терминът „аристокрация“ е въведен от древногръцките философи – Платон, Аристотел.

Изразът „синя кръв“ за първи път е употребен в Англия през 1834 г., за да отличи потомци с „чиста“ и благородническа кръв.

Едмънд Бърк пише:

Източници

Вижте също 

 Висша класа
 Елит

Външни препратки 
 Веселин Методиев, Аристокрация, Университетски речник на Нов български университет
Некъф ужас, некъф ат

„Некъф ужас, некъф ат“ е вторият албум на българската рок група Хиподил, издаден в края на 1994 година. Промоционалното турне на албума се разпростира в 12 града и е увековечено с 20-часов филмиран материал.

Песни 
 1. Вход
 2. Кой намаза със лайна
 3. Кът кокошчице...
 4. Отече
 5. Море от алкохол
 6. Жените са за педераси
 7. Заплаха за избиване на зъб
 8. Облаци
 9. Мръсен гаден ден
 10. Иво
 11. Мони и Домчил
 12. Хиподили
 13. L.A.-но моме
 14. Таковата
 15. Седя на бара
 16. Джуджанка
 17. Снежанка
 18. Психо
 19. Галилео, Галилео
 20. Бирата се лее

(Музиката е дело главно на Петър Тодоров, всички текстове са написани от Светослав Витков)

Музиканти 
 Светослав Витков – вокали
 Петър Тодоров – китари, вокали
 Венци Басистчето – бас китара
 Лъчезар Маринов – барабани

Албуми на Хиподил
Музикални албуми от 1994 година
Ивайло Гаврилов

Ивайло Брунков Гаврилов е български волейболист (кладически и плажен), треньор и коментатор.

Роден е в София на 30 декември 1970 година. Син е на волейболния състезател и треньор Брунко Илиев.

Започва състезателната си кариера в класическия волейбол в България играейки за „Славия“. Състезава се за отборите на „Катания“, „Форли“, „Парма“, „Рома“, „Равена“, „Мачерата“, „Милано“, „Таранто“ и „Падуа“ в Италия, „Олимпиакос“ и ПОАК в Гърция и „Бенфика“ (Лисабон) в Португалия.

Национален състезател е на България от 1989 до 2001 г. Участва в Летни олимпийски игри 1996 в Атланта, САЩ. „Волейболист на годината“ за 1997, 1998, 1999 г. „Плажен волейболист на годината“ от 2000 до 2004 г., заедно с Владислав Тодоров, с когото формират първата професионална двойка по плажен волейбол в България. Впоследствие се контузва и става треньор на Борис Янков и Милен Стоянов по плажен волейбол.

Няколко години работи като водещ на предаването „Теглене тиражите на ТОТО 2 и Втори ТОТО шанс“ по БНТ. Коментира волейбол и плажен волейбол за „Евроспорт“. Пише за списание „Топ Волей“.

Разведен е с бившата гимнастичка Зорница Каленска (Гаврилова). Имат 2 деца – Стефани (1995) и Александър (1998).

Източници 

Български волейболисти
Български плажни волейболисти
Български треньори по плажен волейбол
Български спортисти в Италия
Волейбол в Италия
Български коментатори за Евроспорт
Български телевизионни водещи
Родени в София
Имало едно време в Америка

„Имало едно време в Америка“ () е итало-американски филм от 1984 г. на режисьора Серджо Леоне, в който участват Робърт де Ниро, Джеймс Уудс, Елизабет Макгавърн, Джо Пеши и Дженифър Конъли.

Сюжет 
Филмът разказва историята на младежи от еврейското гето, които се издигат в подземния свят в Ню Йорк. Действието във филма се развива в три периода: началото на 20 век, 1930-те (Сухия режим) и 1960-те.

Продукция 
Филмът е дълъг близо 4 часа в неорязаната версия, като често действието се прехвърля в бъдещето или в миналото. Музиката към филма е написана от италианския композитор Енио Мориконе. Премиерата му е на Филмовия фестивал в Кан през 1984.

Награди и номинации 
Филмът е номиниран за Златен глобус за най-добра режисура (С. Леоне) и най-добра филмова музика (Енио Мориконе).

Източници

Външни препратки 
 
 
 „Имало едно време в Америка“ в Rotten Tomatoes
 „Имало едно време в Америка“  в Movies-BG.org

Филми на Серджо Леоне
Филми от 1984 година
Италиански криминални филми
Американски криминални филми
Филми на „Риджънси Ентърпрайсис“
Филми на Уорнър Брос
Ловешка средновековна крепост

Ловешката средновековна крепост е разположена на хълм, наречен през периода на османското владичество „Хисаря“. Намира се в южната част на град Ловеч. Днес е част от Архитектурно-историческия резерват „Вароша“.

Началото на създаването на Ловешката средновековна крепост е датирано според археологически данни през IX-X век. Започва своя живот във времето на Първата българска държава. Разположена е на две естествено защитени тераси. Тогава е построена и крепостната стена. Има главно отбранителни функции и е рядко населена. Тук живее ограничен брой цивилно население, духовенство и главно войска.

В края на ХІІ в. крепостта е превърната в цитадела на средновековния град. Крепостните стени и сгради от ІХ-ХІІ в. продължават да съществуват с известни преустройства. Цитаделата на средновековния град заема площ от около 21 дка. Развръща се по предварителна концепция ново строителство на жилищни, стопански и църковни сгради. Оформени са и три архитектурни комплекса в различни части на града.

През 1187 г. византийският император Исак II Ангел предприема поход срещу провъзгласената Втора българска държава. Провежда обсада на крепостта Ловеч, която е неуспешна. След вземането на заложници византийската армия се изтегля в днешна Южна България. Крепостта е част от отбранителната система на Втората българска държава.

В началото на XIV век крепостта е резиденция на деспот Иван Александър, избран за цар на българите през 1331 г.

През времето на османското нашествие многократно се води борба за Ловешката средновековна крепост.

През 60-те години са извършени системни разкопки от археолога Йорданка Чангова. Научните резултати са публикувани през 2006 г. в монографията „Ловеч. Цитаделата на Средновековния град XII-XIV в.“. Живот в местността „Хисаря“ е имало през енеолита до средата на XIX в. XII-XIV век е период на разцвет на Ловешката средновековна крепост. От XVII до втората половина на XIX в. територията ѝ е некропол за тогавашните обитатели.

Голяма част от крепостта е реставрирана и е една от забележителностите на съвременен Ловеч. В западната ѝ част, където са основите на митрополитска църква, е издигнат огромен метален кръст, виждащ се от много точки на града. От вътрешността ѝ се разкрива красива панорама, обхващаща целия град, а зад нея може да се наблюдава лъкатушещата между хълмовете река Осъм, както и останки от римския път, пресичащ Ловеч в миналото.

От края на 2005 г. крепостта, заедно с намиращия се до нея паметник на Васил Левски, е снабдена със специално нощно осветление по подобие на Великотърновската крепост „Царевец“.

Галерия

Източници 

Археологически резервати в България
България през Средновековието
Крепости в област Ловеч
Музеи в Ловеч
Тарос

Тарос, още Естрагон (Artemisia dracunculus L.), е многогодишно растение от семейство Сложноцветни (Asteraceae). В Европа са разпространени главно два подвида на естрагона – френски (Artemisia dracunculus sativa) и руски (Artemisia dracunculoides Pursch).

Френският естрагон (който е разпространен и в България) не може да се отглежда от семена, а само чрез разделяне на коренището на растението. Руският естрагон има по-слаб аромат и се отглежда от семена.

Като подправка се употребяват връхните стъблени части заедно с листата и цветовете. Те съдържат 0,80% етерично масло (60 – 75% естрагол), флавоноиди, гликозиди, инулин, витамини и др.

Чрез дестилация с водна пара на пресни или изсушени клонки се получава етерично масло. То е жълтеникавозелена течност със специфичен маслоподобен анасонов мирис, тъй като съдържа анетол.

Маслото се прилага в промишлеността, както и за приготовляване на естрагонов оцет.

Клончетата служат за ароматизиране на разнообразни ястия, салати, фини сосове и за приготвяне на лекарства.

Култивира се в почти цяла Европа, Русия, Африка и Северна Америка.

Източници 

Пелин
Подправки
Етерични масла
Горемски рид

Големският рид се намира в Малешевска планина. Отделя се от главното планинско било при връх Коритски чукар, на югоизток достига водослива на Горемска река с Цапаревска река. Дължина ок. 12 км, надморска височина ок. 950 м. В изт. му част се издига връх Горемска чука. Ридът има стръмни северни и южни склонове. Изграден е от метаморфни скали. Почвите са кафяви горски и излужени канелени горски. На места склоновете са обрасли с бук, дъб, келяв габър и други. Има насаждения от бял бор. В югоизточното подножие на Горемски рид е разположено село Гореме.

Бележки 

Малешевска планина
Ланголен

Ланго̀лен (, изговор на уелски Хланго̀хлен, []) е малък град в графство Денбишър, Северен Уелс.

География 
Ланголен е разположен на река Дий, близо до планината Бъруин. Градът е известен и с Ланголенския канал, акведукта „Понтсайсилт“, железницата си и старинния Ланголенски мост, който е едно от „Деветте чудеса на Уелс“. Население около 3000 жители.

История 
Първите сведения за града датират от 7 век под името Сейнт Кохлен.

Известните ланголенски дами живеели в града.

Икономика 
Основен отрасъл в икономиката на града е туризма.

Културни събития 
От 1908 г. в Ланголен се провежда международният музикален фестивал „Ейстедвод“. През юли 2004 г. фолклорният ансамбъл „Манол Радичев“ от българското село Гела спечелва три награди от фестивала.

Спорт 
Популярните спортове в града са футбол, крикет и ръгби. По река Дий се провеждат състезания по слалом с кану.

Личности 
 лейди Елианър Бътлър (1739 – 1829), известна ланголенска дама
 Глин Джеймс (р. 1941), уелски футболист-национал

Галерия

Външни препратки 
 Уебсайт на град Ланголен

Градове в Уелс
Космос (пояснение)

Ко̀смос ( – свят, вселена, мироздание) може да се отнася за:
 Космическо пространство, синоним на Вселена. Дели се на:
 близък космос: Слънчевата система и предимно околоземното и близко пространство. Изследва се с помощта на изкуствени спътници на Земята, орбитални станции и междупланетни сонди;
 далечен космос: другите звезди, черни дупки, галактики и прочее. Изследва се чрез телескопи и детектори на гравитационни вълни.
 Космос, понятие от древногръцката философия, синоним на Вселена.
 „Космос“, серия изкуствени спътници на Земята, извеждани в орбита от СССР от 16 март 1962 г. за изучаване на космическото пространство, за решаването на технически проблеми и за отработка на системите на космическите апарати.
 „Космос“, серия двустепенни ракети-носители за извеждане в орбита на изкуствени спътници на Земята, разработени в СССР.
 Космос, един от международните изкуствени езици.
 Космос, къмпинг близо до село Дуранкулак.
 „Космос“, футболен клуб от Бургас, Айтос и Средец.
 „Космос“, българско научнопопулярно списание от близкото минало.
 „Ню Йорк Космос“, американски футболен клуб
 Космос (род), род растения (Cosmos)
Див пелин

Див пелин (Artemisia vulgaris) e тревисто многогодишно растение. Разпространено из храсталаци и като бурен покрай селища. Отличава се от повечето видове пелин по листата, които отгоре са тъмнозелени, а отдолу сивобяло влакнести.

Други 
Надземната част се използва за медицински цели във вид на запарка.

Източници 

Пелин
Защитени лечебни растения
Отровни и силно действащи лечебни растения
Алергизиращи лечебни растения
Морски пелин

Морски пелин (Artemisia maritima). Тревисто многогодишно растение или полухрастче. Разпространено по песъчливи места (Черноморското и Дунавското крайбрежие). Използват се цветните кошнички (отвара) и надземната част (отвара).

Пелин
Лечебни растения
Обикновен пелин

Обикновеният пелин (Artemisia absinthium), познат още като бял пелин, е тревисто многогодишно растение от рода Пелин. Разпространено из храсталаци, по тревисти и каменливи места.

Други 
Използва се надземната част (запарка) и листата (запарка). Отличава се от дивия пелин (Artemisia vulgaris), чиито листа са двуцветни – отгоре зелени, отдолу сивобели. Използван е за направа на алкохолната напитка абсент.

Употреба и ползи 
Използва се като лечебно растение още от древността. Приписват му многобройни ефекти, включително подсилване на апетита, храносмилането и менструацията. Освен това помага при главоболие, жълтеница и възпаления. В древна Гърция растението е било посветено на девствената богиня на лова Артемида. В Египет също е бил използван като любовна магия от богинята на плодородието Бастет. През Средновековието, употребата е описана като лечебно растение, между другото, от Хилдегард фон Бинген в детайли, което подчертава преди всичко външните приложения. В допълнение, пелина е бил увисван срещу молци в гардеробите. Смята се също, че е ефективна защита срещу магьосничество и демонични влияния и е бил използван в различни ритуали, както и в билкови шапки срещу безсъние.

Подозират се стимулиращи апетита действия, използва се при оплаквания на храносмилателния тракт, като гастрит или метеоризъм, чернодробна дисфункция и конвулсивни нарушения на чревния и жлъчния тракт. Храносмилащият ефект се дължи на съдържащите се горчиви вещества. В хомеопатията пелина се използва и срещу състояния ха превъзбуда и спазми. Използват се фрагменти от разклоняващи върхове на цъфтящи растения (Absinthii herba или Herba Absinthii). Те се обработват в различни търговски налични фитофармацевтични продукти като водни или водно-алкохолни екстракти или могат да се приготвят като чай.

Страничните ефекти могат да се появят при прекомерно предозиране или при употребата на алкохолни екстракти и се дължат на токсичните ефекти на туйона. Те могат да включват сънливост, повръщане, коремна болка и, при тежки случаи, увреждане на бъбреците и разстройства на централната нервна система. Водните екстракти съдържат относително малки количества туйон, за разлика от алкохолните. Чистото етерично масло не се използва медицински поради съдържанието на туйон до 40%.

Освен че се използва като лекарствено средство, пелина може да се използва и като храносмилателна подправка за мазни храни.

Ту Йоуйоу е носител на Нобелова награда за физиология или медицина за откриването на артемизинина, вещество в пелина с което се лекува малария.

Източници

Литература 
 Johannes Gottfried Mayer, Bernhard Uelkhe, Kilian Saum: Handbuch der Klosterheilkunde. 8. Auflage. Zabert Sandmann, München 2004, ISBN 3-89883-016-0, S. 192 – 193.
 Hartwig Abraham, Inge Thinnes: Hexenkraut und Zaubertrank. 3. Auflage. Urs Freund, Greifenberg 1997, ISBN 3-924733-02-3, S. 229 – 233.
 Burkhard Bohne, Peter Dietze: Taschenatlas Heilpflanzen. Eugen Ulmer, Stuttgart 2005, ISBN 978-3-8001-4759-5, S. 30.

Пелин
Защитени лечебни растения
Отровни и силно действащи лечебни растения
Алергизиращи лечебни растения
Черноморски пелин

Черноморският или понтийски пелин (Artemisia pontica) е вид тревисти многогодишни растения от семейство сложноцветни (Asteraceae).

Разпространение 
Разпространен е по сухи, тревисти и каменисти места. Произхожда от Югоизточна Европа, но е пренесен в голяма част от Евразия от Франция до Синдзян. Среща се също в дивата природа на Североизточна Северна Америка.

Други 
Използва се надземната част (отвара), листата (запарка).

Източници 

Пелин
Лечебни растения
Пърл Харбър

Пърл Харбър е залив в Тихия океан на остров Оаху, щата Хаваи, Съединените американски щати.

По-голямата част от залива е заета от централната база на Тихоокеанския флот на Военноморските сили на САЩ. До 1940-те години тя е най-модерната американска база. На 7 декември 1941 г. Япония напада Пърл Харбър и въвлича САЩ във Втората световна война.

Нападение 

На 26 ноември 1941 г. ударното съединение на японския флот под командването на вицеадмирал Чуичи Нагумо напуска базата си в залива Хитокаппу на Курилските острови и се насочва към Пърл Харбър. Японското съединение включва шест самолетоносача – „Акаги“, „Хирю“, „Кага“, „Шокаку“, „Сорю“ и „Дзуйкаку“, на които са разположени 441 самолета. Самолетоносачите са ескортирани от 2 линейни кораба, 2 тежки крайцера, 1 лек крайцер и 11 ескадрени миноносеца.

Целта на нападението над Пърл Харбър е неутрализиране на Тихоокеанския флот на САЩ, за да се осигури свобода на действие на японската армия и флот в Югоизточна Азия и Централния Пасифик. Това е продиктувано от имперските амбиции на Япония, която в навечерието на войната е с процъфтяваща, бързо индустриализираща се икономика, нуждаеща се от все повече евтини суровини, каквито на Японските острови липсват в достатъчни количества поради чисто геофизически и геологически обстоятелства.

Сутринта на 7 декември 1941 г. самолетите от японските самолетоносачи нанасят коварни изненадващи удари по летищата на хавайския остров Оаху, на който се намира базата Пърл Харбър на Военноморските сили на САЩ, и по корабите, стоящи на котва там, без преди това да е обявена война. Потопени са 4 линейни кораба, 2 миноносеца и 1 минен заградител. Още 4 линейни кораба, 3 леки крайцера и 1 ескадрен миноносец получават сериозни повреди. Загубите на Американския военноморски флот: унищожени са 188 самолета, още 159 са тежко повредени. Човешките загуби наброяват 2403 убити (от тях повече от 1000 на борда на взривилия се линеен кораб „Аризона“) и 1178 ранени. Японците губят само 29 самолета. Загубите им в личен състав са само 55 души, изцяло от екипажите на свалените самолети от атакуващите ескадрили. В резултат, фактически и исторически, датата се счита за начало на Втората световна война в Западното полукълбо. Съединените американски щати са в шок – за пръв път от 100 години някой ги атакува.

В изкуството 
 Пърл Харбър (филм)
 „Тора! Тора! Тора!“
 „Оттук до вечността“

Външни препратки 

 Информация и снимки от Пърл Харбър

Заливи в Тихия океан
Пристанища в САЩ
География на Хаваите
Заливи на САЩ
Пристанища на Тихия океан
Дебрянка

Дебрянка (Sanicula europaea) е тревисто многогодишно растение. Разпространено е по влажни и сенчести гористи места, предимно в предпланинския и планинския пояс.

От коренищата и надземната част се изготвя запарка.

Отровно!

Сенникови
Защитени лечебни растения
Отровни и силно действащи лечебни растения
Сибирски девесил

Сибирският девесил (Heracleum sphondylium sibiricum) e подвид тревисто двугодишно или многогодишно растение, разпространено по влажни сенчести места, покрай реки и пътища.

За медицински цели се използват корените (отвара), надземната част (студен извлек).

Външни препратки 
 

Сенникови
Защитени лечебни растения
Пълзяща детелина

Пълзящата детелина, наричана още бяла детелина (Trifolium repens) е вид тревисто многогодишно растение от семейство Бобови (Fabaceae). Тя е един от най-широко култивираните видове детелина.

Разпространение 
Видът е разпространен по сухите и умерено влажни места в горите и храсталаците на Европа и Централна Азия.

Употреба в народната медицина 
Използват се съцветията (запарка).

Детелина
Земеделски култури
Защитени лечебни растения
Плевели
Червена детелина

Червена детелина (Trifolium pratense) е тревисто многогодишно растение. Разпространено по тревисти места, храсталаци и ливади.

Характеристика 
Използват се съцветията (запарка).

Височината на цялото растение е от 30 до 60 сантиметра. Листата разположени по тройки. Притежават дълги дръжки и заострени връхчета. Цветовете на червената детелина са с дължина около 10-15 сантиметра. По-често срещани са обагрените в розово-лилаво, но съществува и форма на растението, която е с кремаво-бели цветове. Венчелистчетата на билката имат формата на камбанка. Обикновено те са с по десет жилки и пет линейни лобчета, които се наричат зъбци. Плодовете на червената детелина представляват  продълговато-яйцевидна кутийка, в която се съдържат семената. Цъфтежът е целогодишен, но най-усилен е от май до юли. Размножаването може да бъде вегетативно или чрез семена.

Източници 

Детелина
Земеделски култури
Лечебни растения
Плевели
Дива тиква

Дива тиква (Bryonia) е род тревисти многогодишни растения от семейство Тиквови (Cucurbitaceae). В България се срещат два вида: бяла (Bryonia alba) и черна дива тиква (Bryonia dioica).

Бялата дива тиква е разпространена из храсталаци, по влажни места и край реки, като бурен край населени места. Корените са масивни и с причудлива форма. Запарка от корените се използва за медицински цели.

Черната дива тиква е рядък вид и е установяван в България само в Софийско.

Източници 

Тиквови
Лечебни растения
Отровни и силно действащи лечебни растения
Алергизиращи лечебни растения
Динка (растения)

Динка (Sanguisorba) е род тревисти многогодишни растения от семейство Розови. Около 30 вида. В България се срещат два вида: Дребна динка (малко динче) – Sanguisorba minor и лечебна динка Sanguisorba officinalis. Името „динка“ или „динче“, понякога „любениче“ идва от специфичната миризма на листата: ако те се стрият в ръка, се усеща много характерната свежа миризма на динена кора. Разпространени са из ливади и пасища, в планините. Отвара от коренищата на лечебната динка се използват за медицински цели.

Видове 
 Sanguisorba annua
 Sanguisorba canadensis
 Sanguisorba menziesii
 Sanguisorba minor – Дребна динка
 Sanguisorba occidentalis
 Sanguisorba officinalis – Лечебна динка

Външни препратки 
 

Розови
Защитени лечебни растения
Драка

Драката (Paliurus) е род Двусемеделни растения от семейство Зърникови, представен в България от единствен вид Paliurus spina-christi или обикновена драка. Други негови наименования са джигра, чалùя, „карачалия“ черен трън.

Видове 
 Paliurus hemsleyanus
 Paliurus orientalis
 Paliurus ramosissimus
 Paliurus spina-christi

Източници

Външни препратки 
 

Зърникови
Защитени лечебни растения
Флора на Азия
Флора на Африка
Флора на България
Флора на Европа
Дяволска уста

Дяволска уста (Leonurus cardiaca) e тревисто двугодишно растение, разпространено по тревисти и буренливи места. Среща се в цяла Европа с изключение на Средиземноморието. Достига височина от 0,5 до 1,2 m.

Употреба в народната медицина 
Студен извлек от надземната част се използва с медицински цели.

Външни препратки 
 

Leonurus
Защитени лечебни растения
Отровни и силно действащи лечебни растения
Икономически растеж

Икономически растеж е нарастването на общия обем и стойността на стоките и услугите, произвеждан от дадена икономика в определен период, в сравнение с предходен.

Ако стойността на стоките и услугите за дадена икономическа област е по-висока от предходната година, то тя има позитивен ръст, обикновено наричан „икономически растеж“. Ако в дадената година има по-малка стойност от предходната на произведеното и продаденото, то има „негативен икономически растеж“, още наричан „рецесия“ или „депресия“.

Обикновено икономическият растеж се измерва в процентно нарастване на реалния брутен вътрешен продукт (БВП), като отношение към даден базисен период. Трябва да се прави разлика между краткосрочно (конюнктурно) изменение, което се изразява като икономически подем и процеса на икономически растеж – при икономическия растеж икономиката надраства потенциала си.

Бележки

Вижте също 
 Свободен пазар
 Брутен национален продукт
 Глобални промени в световната икономика
 Политика на реформи и откритост
Субсидия

Субсидията е парично дарение от частно лице или организация (често правителство) като финансова подкрепа или помощ за създаването на дадено предприятие.  Противниците на правителствената намеса в свободния пазар често използват по-широка дефиниция, според която цели сектори разчитат на субсидии без да приемат това определение. Според тази гледна точка всяко производство е субсидирано, ако не поема пълните разходи за дейността си. Привържениците на субсидиите често ги оправдават с предпологаеми обществени ползи, въпреки че икономическата теория твърди точно обратното.

Целевата субсидия има разновидност – субвенция. Това е целева субсидия при определени условия. Чрез нея правителството задължава общината да предвижда собствени средства за финансиране на проекта и по време на изпълнение на обекта да ги превежда.

Източници 

Публични финанси
Дейвид Уорк Грифит

Дейвид Уорк Грифит () е американски режисьор, сценарист, продуцент и актьор, от творчеството на който често историята на киното започва да се възприема като отделен вид изкуство. През 1935 г., в края на творческата си кариера, той получава почетен „Оскар“ за „принос в развитието на киноизкуството“. От 1960 г. има звезда на Холивудската алея на славата.

Биография 
Дейвид Уорк Грифит е роден 22 януари 1875 г. Неговият баща е полковник от армията на Юга, разорен след Гражданската война в САЩ. Отгледан и възпитан в методистка среда.

През 1907 г. участва във филма „Rescued From An Eagle's Nest“. Следващата година дебютира като режисьор с филма „Приключенията на Доли“. Прославя се със своите шедьоври „Раждането на една нация“ от 1915 г. и „Нетърпимост“ от 1916 г. След тях продължава да прави филми, но не постига същия успех като предишните два.

Умира на 23 юли 1947 г. в Холивуд, Калифорния.

Избрана филмография 
 „Rescued From An Eagle's Nest“(1907)
 „Приключенията на Доли“ (The Adventures Of Dollie, 1908)
 „Раждането на една нация“ (The Birth Of A Nation, 1915)
 „Нетърпимост“ (Intolerance, 1916)
 „Прекършени цветове“ (Broken Blossoms, 1919)
 „Way Down East“ (1920)
 „Orphans Of The Storm“ (1922)
 „Борба“ (The Struggle 1931)

Бележки

Външни препратки 
 

Американски режисьори
Американски филмови продуценти
Американски актьори и актриси
Американски сценаристи
Пионери в киното
Носители на „Оскар“
Методисти от САЩ
Хора от Кентъки
Починали в Лос Анджелис
Починали от инсулт
Щраусоподобни

Щраусоподобните (Struthioniformes) от еволюционна гледна точка заедно с разред Тинамуподобни са самостоятелна група съвременни птици по отношение на всички останали взети заедно. Теглото им варира от около килограм (киви) до близо 150 кг (щраус). Някои изчезнали вече видове са имали особено впечатляващи размери, като например Aepyornis maximus (наричан още слонска птица или епиорнис), който е тежал над 450 кг или птицата моа, висока над 3 метра. Характерна за разреда е вторично загубената способност за полет и закърнелите криле. В конструкцията на скелета се забелязва липсата на така наречения кил на гръдната кост, характерен за всички останали видове птици и служещ за закрепване на летателната мускулатура. Перата също имат типично устройство, придаващо им изглед на животинска козина.

Разпространение 
Срещат се в Африка, Южна Америка, Австралия и островите в югоизточната част на Азия. Обитават разнообразни биотопи, като открити равнини, тропични и екваториални гори.

Начин на живот и хранене 
Предимно растителноядни, но някои видове като кивито например са насекомоядни.

Размножаване 
Полигамията е широко застъпена сред Щраусоподобните. Малките се излюпват добре развити и са способни да се придвижват и хранят сами.

Допълнителни сведения 
Почти всички видове от разреда са с намаляла численост в природата. Щраусът се отглежда със стопанска цел за месо, яйца и кожа.

Списък на видовете 
Съгласно Мейр и Зеленков (2021)
 Семейство Apterygidae – Безкрили
 Род Apteryx – Кивита
 Вид Apteryx australis – Обикновено киви
 Вид Apteryx haastii – Киви на Хааст
 Вид Apteryx owenii – Киви на Оуен
 Семейство Casuariidae – Казуарови
 Род Casuarius – Казуари
 Вид Casuarius bennetti —
 Вид Casuarius casuarius —
 Вид Casuarius unappendiculatus —
 Род Dromaius – Емута
 Вид Dromaius novaehollandiae – Ему
 Семейство Rheidae – Нандута
 Род Pteroicnemia, виж Rhea – Нанду
 Вид Pteroicnemia pennata, виж Rhea pennata – Дарвиново нанду
 Род Rhea – Нанду
 Вид Rhea americana – Обикновено нанду
 Вид Rhea pennata – Дарвиново нанду
 Семейство Struthionidae – Щраусови
 Род Struthio – Щрауси
 Вид Struthio camelus – Щраус

Източници
Колорадски бръмбар

Колорадският бръмбар (Leptinotarsa decemlineata) е бръмбар от семейство Листояди (Chrysomelidae).

Народното си название „колорадски“ бръмбарът е получил през 1859 г., след като опустошил картофените полета в американския щат Колорадо, но истинската му родина е Сонорската зоогеографската подобласт в североизточната част на Мексико.

Разпространение 
Колорадският бръмбар е насекомо със завидна екологическа пластичност, специализирано е по отношение на храненето си, като консумира листата на няколко култури от семейство Картофови (Solanaceae) – най-вече картофи, но освен това патладжан, домати, беладона и други. Ето защо, за кратък период от време (петдесетте и шестдесетте години на 20 век) то се разпространи по целия свят.

Морфология 
 Възрастното насекомо. Има продълговато овално тяло, изпъкнало отгоре и сплеснато от долната страна. Основен цвят – ръждиво кафяв до тъмно кафяв. Елитрите са жълтиникави, с 10 надлъжни черни ивици. Главата и гърдите са розовочервени, с черни петна. Гръдният щит има формата на „V“. На дължина достига 20 mm.
 Яйце. Има продълговато овална форма, оранжево червено е с дължина до 1 mm.
 Ларва. Има оранжевочервен цвят на тялото, отгоре е силно изгърбена, с два реда брадавички отстрани и с червена глава. Дълга е около 15 mm.
 Какавида. Оранжевожълта е и дълга до 10 mm.

Биологични особености в условията на средните ширини 
 Колорадският бръмбар развива 2 – 3 поколения годишно, като презимува като възрастно насекомо в почвата на дълбочина от 30 cm до 1 m.
 Презимувалите бръмбари излизат на повърхността при затопляне на времето и започват да се хранят от дивите видове от семейство Картофови, след което преминават по поникналите картофи. Узряват полово за около седмица след излизане на повърхността, след което копулират.
 Женските индивиди снасят 400 – 600 яйца (отчетен е максимум от 2400 яйца), по долната страна на листата, на групички по 15 – 30 яйца. В зависимост от температурата на въздуха зародишът се развива за 4 – 21 дни.
 Излюпените ларви отначало се хранят около мястото на излюпване, като изгризват долния епидермис на паренхима, след това нападат връхните листа, а по-късно унищожават всички листа на нападнатото растение.
 Ларвите се развиват за 2 – 3 седмици и преминават в почвата, в която правят камерки и какавидират в тях. След 7 – 15 дни се появяват новите бръмбари, от които се развива последователно второ и трето поколение. Бръмбарите от последното поколение остават в почвата и презимуват.

Разпространение

Вижте също 
 Бръмбар
 Картофи

Източници 

Листояди
Вредители
Колорадо
Урбанизация

Урбанизацията е продължителен процес на нарастване на броя, ролята и големината на градовете. Последиците от нея са увеличаване на относителния дял на градското население, променяне на функциите на градовете и разпространяване на градския начин на живот. Урбанизацията влияе главно върху: развитието на селищата по страни и региони; връзките между различните по-големи градове и цялостния живот на населението. Ето защо проучването на същността и териториалните ѝ особености има голямо научно, познавателно и приложно значение.

В по-широкото разбиране за урбанизация се съдържат 2 процеса:
 количествено увеличаване и разширяване на градовете по брой, площ и население – както абсолютно, така и дялово (в отношение със селското население и селските селища);
 урбанизация – обществено разпространение и засилване на градския начин на живот, икономика и поведение.

Урбанизация след индустриалната революция 
По време и след индустриалната революция много от европейските села се преместват в градовете. Причината за това е косвен резултат от индустриалната революция. Според заповед на британския парламент от 1760 г. публичните земи (които дотогава били разрешени на земеделските стопани да пасат овцете си) са били прикрепени към земите на собствениците на земя. Тази заповед позволила на собствениците на няколко имота да държат огромни земи, което е по-ефективно от обработването на малки площи. Този феномен укрепил големите земевладелци, които станали основните производители на храни. Земеделските производители, които притежавали малките ниви, не можели да се конкурират с ниските цени, определени от собствениците на земя, и трябвало да се откажат от притежанието си на земя и да се преместят в града, където ставали работници или собственици на заводи.

Вижте също 
 Списък на страните по урбанизация
 Списък на най-големите урбанизирани зони в Европа
 Субурбанизация
 Дезурбанизация
 Реурбанизация
 Псевдоурбанизация
 Рурализация
 Джентрификация

Външни препратки 
 Людмил Георгиев, Урбанизация, Университетски речник на Нов български университет
 Пенка Пейковска, Демографски аспекти на миграциите в България, 1912-1944 г., София: ИИстИ-БАН, 2019, 350 с. ISBN 978–954–2903–37–6

Демография
Селища
Демографска теория
Еирком

Еирком, (по-рано Телеком Ейреан), е бившият държавен телекомуникационен оператор на Република Ирландия. Като частна компания Еирком продължава да бъде практически монополист в някои области на телекомуникациите и контролира около 44% от пазара на телекомуникационни услуги в страната.

Далекосъобщителни предприятия
Компании в Република Ирландия
Основани в Ирландия през 1999 година
Аспарух (име)

Аспарух е прабългарско мъжко име с ирански произход. Името се разпространява по българските земи през Възраждането във връзка с повишения интерес към историята. Съставено е от средноперсийските думи aspa – кон, и rukh – душа, дух, т.е. „този, който има духа на кон“.

Външни препратки 

 Ирански елементи у първобългарите, Веселин Бешевлиев

Мъжки имена
Зуни

Зуните (известни още като Ашиви) са индианско племе, един от народите Пуебло. Те живеят в Пуебло на зуни на река Зуни, която е приток на р. Литъл Колорадо в западната част на Ню Мексико. Зуни е на 55 км южно от Галуп, Ню Мексико и в него живеят близо 6000 души, от които почти всички са индианци, като 43% от населението му живеят под прага на бедността.

Култура 

Зуните говорят на зуниски — уникален език, който не е свързан с езиците на останалите народи Пуебло. Зуните продължават да практикуват своята традиционна шаманистка религия с нейните обреди и танци и самостоятелна митология.

Панаирът на племето зуни и родеото се състоят на всеки трети уикенд през август. Зуните участват в междуплеменните ритуали в Галуп.

История 
Зуните, подобно на другите народи Пуебло, вероятно са потомци на древните народи пуебло (т. нар. Анасази), които са живели в Ню Мексико, Аризона, Южно Колорадо и Юта хиляда години.

Археологическите находки сочат, че зуните живеят по днешните си земи от около 1300 години.

Преди въстанието на пуебло (1680 г.) зуните живеели в шест отделни селища. В периода от въстанието до 1692 те живеят в защитената местност на върха на Доуа Ялане — високо скалисто плато на 5 км² югоизточно от днешния пуебло на зуни. След помиряването и завръщането на испанците зуните се преместват в земите, които днес обитават, като за кратко се връщат на върха на платото през 1703.

Франк Хамилтън Кушинг, пионер в антропологията, живее със зуните от 1879 до 1884. Той е един от първите етнолози, осъществили т. нар. включено наблюдение сред зуните.

Външни препратки 
 Сайт на зуните (на английски)
 Кратка статия за зуните (на руски)

Народи пуебло
Иментет

Иментет (Аментет) е богиня на Отвъдното от египетската митология, за която се знае много малко.

Иментет е богиня на Запада, откъдето произлиза и името ѝ – „Западната“. Неин атрибут е кацнала върху йероглиф на главата ѝ птица. Тя живее на дърво в края на пустинята, където посреща и въвежда мъртвите в Отвъдното.

Иментет е очарователната страна на смъртта, затова е изобразявана красива и усмихната. Хатхор бързо я асимилира и заема нейната роля.

Вижте също 
 Аменти

Египетски божества