Нова година

Hова година е празник, характерен за използващите годишен календар култури, като отбелязване на края на текущата и началото на следващата календарна година. Има различна продължителност и съдържа разнообразни обреди и прояви, според съответните традиции и идеи. Поради несъвпаденията на календарите е възможно в течение на една година по даден календар да се случат и повече от едно отбелязване на Новата година по друг, да липсва такова отбелязване или да не е винаги в един и същи ден в своя и/или друг календар, както и началната дата на някой от тези празници, макар и в календара, по който се чества да обхваща само един ден, в друг да обхваща части от повече от един ден или да ги заема изцяло. Сред многобройните съхранени и видоизменяни обичаи в Европа и по света има специално устройвани тържества, раздаване на подаръци, кулинарни специалитети, различни поверия и заклинания. Те са обединени от вечната човешка надежда, че новата година ще бъде по-щастлива от старата.

История и обичаи 
Посрещането на Новата година датира отпреди 4 хилядолетия, когато около първия ден на новата година (пролетният празник Акиту) в Древен Вавилон и други градове в Месопотамия се организират празненства, представляващи молебен към боговете за опрощение на греховете през изминалата и за благословия за в бъдеще, както и церемония по препотвърждаването на правомощията на местните царе. Подобни чествания са характерни и за древните хети, като дни за празнуване на живителната влага.

В Египет през 4241 г. пр.н.е. в Хелиополис е създаден най-древният календар, в който годината е разделена на 12 месеца и има 365 дни. Новата година, според него, започва през месеца на разливането на река Нил – юли, когато водите й прииждат и наводняват големи райони, носейки влага и плодородни наноси. Този календар е използван в Египет до въвеждането там на Юлианския календар през 26 г. пр.н.е., който е възприет в края на историята на страната като независима държава при управлението на последните владетели от династията на Птолемеите. Впоследствие Египет е римска провинция, известна като Римски Египет.

Като начален месец в календара си древните гърци поставят месеца, приблизително съответстващ на съвременния юли, но по-близки до класическото празнуване на Нова година, като отбелязване на новото начало на природните цикли при тях са празненствата известни като мистерии, провеждани основно през пролетта и през есента. Важно място в летоброенето им има и деленето на историята на периоди от 4 години, между редовно провеждащите се (вероятно от 776 г. пр.н.е. нататък) олимпиади.

За римляните от Римската република новата година първоначално започва на 1 април – деня на встъпване в длъжност на новоизбраните консули, който в тяхното общество се смята за най-важният, тъй като консулите са върховните предводители. Обикновено се сменят ежегодно и са двама души (по подобие на традициите, разпространени сред древните гърци да се избират или утвърждават двама царе или архонти, с различни функции). Същевременно римският календар започва с месец март и настоящият последен, в типичните за Европа и намиращите се под нейното културно влияние страни, месец декември, както показва и името му е 10-ти от общо 12 месеца, последен от които в този смисъл е февруари. Началната дата на календара си считат за тази на основаването на Рим от Ромул и Рем. Периодът януари-март е за римляните този на възраждането на природата и на народните тържества. През 153 г. пр. Хр. избухва голямо въстание против римската власт в Иверия, по бреговете на Черно море. Това налага консулите, като главнокомандващи армията, да заемат постовете си предсрочно на 1 януари. Този прецедент се превръща в традиция. С промените в календара направени от Юлий Цезар, а най-вече, чрез въведения от него през 45 г. пр. Хр. Юлиански календар, промяната вече е окончателна. Януари и особено началната му дата са посветени на особено почитания в Рим бог Янус - богът на входовете и на началата. На 1 април започва да се празнува „лъжливата“ нова година и постепенно този ден се превръща в празник на шегите и смеха. Римляните свързват този период и с традицията на сатурналиите. Този обичай се възражда впоследствие в много по-късната Европа на Просвещението, където празникът Благовещение, празнуван в края на март и началото на април, също е изместен като дата за празнуване на Новата година от 1 януари, в резултат на реформата на календара, в духа на замяна на Юлианското с Грегорианско летоброене, създадено да корегира недостатъците на първото. Междувременно дори до края на 17.ти век в много страни на Западна Европа началото на годината варира и дори в някои от тях (например в Австрия) е плаваща. Също така и годините не винаги са с една и съща продължителност. Изобщо в Европа преди повсеместното разпространение и налагане на Грегорианския календар действат множество различни представи за летоброенето и календара и съответно – за това кога се пада началото на новата година. Често това са други важни празници, като Рождество Христово, Благовещение и Великден. Тези несъответствия се прехвърлят и върху колониалните владения на европейските страни и образуваните въз основа на тях на други континенти държави. На някои места, като Великобритания и колониите й, в Руската империя и на Балканите Юлианският календар се запазва като официален или традиционен и до 19.-20. век и в известен смисъл се следва и до днес (21. век). Там където празнуването на Нова година е установено и без промяна на календара на 1 януари става и преместване на датата към 14 януари, при приемането й, което впоследствие е отменяно и датата пак е връщана към по-раншната (но на места се празнува и на двете дати - например в България от циганите се празнува вариант на Старата Нова година, под името Банго Васил). За православните страни дълго време важи и традицията времето да се мери от Сътворението на света. Столетия наред празнуването на Новата година се смята за изцяло езическа традиция и е пренебрегвано и дори забранявано от християнските църкви. Същевременно, тъй като не е възможно докрай да се изличи важността на обичайните и ключови дати, тя се използва за подсилване на религиозните чувства на народа, като в тези дни се утвърждават различни други важни чествания, като денят на света Мелания, Обрязването на Исус, Празникът на Богородица, Благовещение и Сретение Господне. Много важен за католиците е и денят на свети Януарий. Съществува църковна традиция, според която за начало на годината следва да се брои 1 септември (поради постановление в този смисъл на Константин Велики) или дата, която е променлива и се определя, като първата от четирите недели преди Рождество Христово (във връзка с преодоляването от Исус на изкушенията на които бил подложен преди да започне проповедите си в Йерусалим). Времето около сегашното празнуване на Нова година в Европа става известно и като Малка Коледа. Във Финландия и други скандинавски страни до 14.век, когато започва да се приема, че е през зимата, началото на новата година се чества във всеки регион и всяко стопанство в различен момент, но въобще – през есента, като отзнаменуване на края на земеделската работа и се смесва с местните представи за Коледа. Революционните движения в Европа, Америка и Азия от периода 17-20 век дават сериозни отражения, както върху обосноваването и уточняването на календара на научна основа, така и върху преобразуването на останалите от по-древни времена традиции за празнуването на Новата година.  През 21. век този период е време на големи фестивали, повсеместни тържества и големи културни събития навсякъде, където се е разпростряло европейското влияние, включително в значително отдалечени от нея части на Земята като Австралия, Южна Африка, Якутия и Канада. Сред някои етнически групи, като индианците традициите на европейците са интерпретирани, според местните разбирания, но и възраждат някои споделяни и от тях в по-стари времена обреди, като горенето на новогодишни чучела в Боливия. В Бразилия Нова година е фестивал на духа на морето. Нова година се празнува понастоящем (2022-2023 г.) и на Антарктида. 

Все по-голямо значение в съвременния свят добиват и незагубилите влияние през вековете и постепенно доразвивани традиции зародили се на други континенти. Например още през 2700 г. пр.н.е. китайците съставят свой цикличен календар, според който новогодишните тържества, наричани „Празник на пролетта“, траят 3 дни и се честват през февруари. Към началото на новата ера сред тях се утвърждава разбирането, че годината има 365 и половина дни. Създава се китайският календар, въз основа на който се пресмята времето за честване на Китайска Нова година. Отделно от това впоследствие се възприема и европейската традиция на летоброенето и Нова година в европейски стил също става важен празник. От 1949 г. в Китай се използва Григорианският календар, паралелно с обичайния. Сходни и повлияни са календарите и честванията и в други източноазиатски страни. Според древния японски календар, всяка година преминава под знака на един от 12-те зодиакални символа: плъх, бивол, тигър, заек, дракон, змия, кон, овца, маймуна, петел, куче и прасе. Много подобни са и характерните за старинните тюркски народи календари (включително и прабългарският). Вероятно те и първоначално са имали 12 зодии, за разлика от гръко-римския зодиак, който е преработен от версия с 13 знака. Новогодишният празник у японците трае от 30 декември до 3 януари и се отбелязва със 108 камбанни удара, отразяващи представата, че през годината човешката душа обикновено се обременява с такъв брой тежки грехове, но звънът на камбаните има силата я пречисти. Виетнамската нова година, наричана „празник Тет“, се празнува според лунния календар и почти винаги съвпада с Китайската Нова година. Важен обичай, спазван на нея е даряването на децата с подаръци, поставени в специални червени торбички – преди това те се обличат с възможно най-новото си и красивото си облекло за да им се зарадват повече домашните. От своя страна децата пожелават дълголетие на по-възрастните си близки. Това е най-вече ден за гостуване – в родните места, за поддържане почитта към духовете на предците и у съседи и приятели (за да им се донесе късмет, ако и гостуващият е имал през изтичащата година; но ако някой е бил сполетян от нещастие избягва да гостува за да не донесе такова и на другите, а и обикновено не го канят тъй като се счита, че най-важен е първият посетител за празника). Извършват се специални религиозни церемонии – жертвоприношения на домашните божества, поклонения и дарителство в будистките храмове и улични шествия с изображения на дракони. В този период виетнамците имат традиция да украсяват домовете си с различни растения, като бамбук, праскова, брош, нарцис, целозия, перуника, гороцвет и дръвчета – бонзай. Към тях се добавят различни други украси – например фигурки, сходни с японските оригами. Организират се различни игри, представления и състезания, като куклен театър, боеве с петли, хвърляне на меч по мишена, изготвяне на книжни здания. Празничните ястия са изобщо от растителен произход. Сходни празнувания има и в други южноазиатски страни като Малайзия и Тайланд.

Ислямският календар започва със събитието известно като Хиджра (Хегира) – бягството на пророка Мохамед от Мека в Медина (622 г.) и за първи ден на новата година се смята първият ден от първия месец (мухарам), който тъй като календарът е лунен се пада по грегорианския календар всеки път 11 или 12 дни преди деня, на който се е падал предната година. Съществуват различни методи за изчисляване на точния момент на началото на новата година, които се прилагат в различни мюсюлмански страни и поради това може да има разминавания между тях от часове до няколко дни. Друга важна подробност е, че по традиция мюсюлманите смятат за начало на деня залеза на Слънцето в края на предходния, затова практически първият ден по техния календар обхваща части от две дати в европейските календари.

Еврейската Нова година, празнувана от юдаистите, е част от комплекс от празници, свързани с ритуали на пречистване, опрощение и покаяние и се счита за ключов момент в живота им, като време на отрезвяване, помирение с околните и на даване на обещания за бъдещо спазване на Божите заповеди (и на доказване, че са способни на това). Обичайно евреите вярват, че тогава Йехова преценява каква да бъде по-нататъшната съдба на човека, въз основа на миналите му постъпки и на текущото му битие.

В страните в Европа и Азия, в които ислямът е преобладаващата или традиционна религия, но населението в основната си част не е от арабски произход, е разпространен празникът Норуз, чийто първообраз вероятно са чествания на възраждането на природата, отбелязвани най-напред от зороастрийците. Важна част от него е специалната празнична трапеза, съдържаща 7 блюда, чиито наименования започват с едни и същи букви. Характерни са и всенародните веселби, включващи танци, пикници и прескачане на огън. На този празник, известен и като Персийската Нова година, децата получават подаръци в хода на увеселения, организирани около три митични образа - Баба Норуз, наричан и Алуноруз (мъдрият старец), Хаджи Фируз (веселякът с черно лице) и Ненек Сарма (ледената чародейка). Тези персонажи имат известно сходство с Дядо Коледа и антуража му и същевременно е възможно да са повлияли на оформянето на подобния му Дядо Мраз и на неговото обкръжение. Друга сродна традиция е изработването, чрез рендосване на голяма пръчка на украшение с функции подобни на тези на коледната и новогодишната елха. Някои обичаи, свързани с този празник са заимствани от индуистките традиции, по-ранни езически вярвания и еврейските обреди или повлияли на тях - вземането на риби за домашни любимци, хвърлянето на хляб и сладкиши във водата, женитбените гадания. Норуз е важен празник и за религиозната общност бахайците. 21 март е начало на годината в бахайския календар. 

Според индийския календар от 1952 г. (светският календар на Индия) новата година започва на 22 март, а високосната – на 21 март. Съществуват и различни местни традиционни дати и обичаи, според обичаите на индуизма и други религии. На много места в Индия за начало на годината се смята празникът Дивали (празнуван 5 поредни дни през в периода октомври-ноември). Празнува се и в повлияни от индийците страни като Мианмар, Мавриций и Тринидат и Тобаго, както и в някои подчертано християнски, като Австралия и Нова Зеландия, а се почита и в будисткия Тибет, където е смесен с местните новогодишни тържества. Централни за класическия вариант на празника са митологиите около богинята Лакшми и героя Рама (чиито приключения са описани в епоса Рамаяна). На места сходни празници са посветени на повече почитани там божества като Кали и Кришна. Също така популярен, включително и извън Индия (например на Филипините, въпреки католическата вяра на жителите им и езическото и мохамеданско минало на архипелага) е и местният празник Угади (от индийската дума "юга" - ера или година). Други местни празници като отбелязването на сътворението на света от Брахма се почитат и от някои отклоняващи се от традиционния индуизъм или неиндуистки общности като сикхи, джайни и будисти, макар и с различна обосновка. Съществуват и традиции за празнуване на полугодишни първоначални дати - за влажния сезон и за сухия сезон.

Ритуали сред различните народи 
 Руснаците, за да приветстват Новата година, след дванадесетия удар отварят вратата на дома си. В Съветския съюз е прието да се разменят подаръци, най-често – шоколадови бонбони. Също така там е разпространен обичаят подаръците си по това време децата да получават от Дядо Мраз и Снежанка.
 Италианците носят червено бельо, а на трапезата слагат свински бут и леща, като признак на късмет и богатство през новата година. Вдига се силен шум и се изхвърлят стари вещи.
 Англичаните по традиция не посрещат новата година с шумни празненства, нито е прието да се канят гости.
 Шотландците ходят на гости дори на хора, които не познават. Обичай е да излизат облечени като коминочистачи.
 Испанците и мексиканците излизат на улицата, разменят си подаръци, когато часът удари 12, и ядат грозде.
 Словаците на трапезата непременно трябва да имат шаран.
 Унгарците задължително трябва да имат на масата чесън с мед.
 Португалците закачат над новогодишната маса добре запазен грозд, и докато часовникът отмерва дванадесетте удара, всеки бърза да откъсне и изяде последователно 12 зърна, като в същия момент си намисля желание за всеки един от дванадесетте месеца.
 Нидерландците поднасят на трапезата топли понички със стафиди.
 Японците посрещат новата година рано сутринта на 1 януари, поздравяват се с чаша студена вода и след края на обичайните 108 камбанни удара всеки бърза да се изкачи нависоко, за да приветства Слънцето (виж Японска нова година).
 Етиопците запалват огромни огньове, около които устройват тържества, шествия, игри и танци.
 Гвинейците в новогодишната нощ излизат на шествие, предвождано от слонове, които са символ на сила и богатство.
 Китайците слагат на новогодишната трапеза нарциси.

Ред на посрещане на Новата Година

Съвременни празненства 
Най-разпространените новогодишни празненства днес са:
 1 януари, начало на годината в западните култури.
 Китайската Нова година, празнувана при новолуние по време на китайската зима, т.е. в края на януари или началото на февруари; на същия ден се отбелязва Нова година и във Виетнам.
 Рош Хашана, отбелязван от евреите 163 дни след Пасха.
 Тайландската Нова година се празнува от 13 до 15 април.
 Угади, филипинската Нова година, обикновено през март или април; на същия ден в Андхра Прадеш, Индия, отбелязват началото на лунната година.

Източници

Вижте също 
 Китайска Нова година
 Персийска Нова година
 Коледна елха
 Банго Васил
 Сурваки
 Дядо Коледа
 Дядо Мраз