alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Андрофилия и гинофилия

Андрофилия ( – „човек, мъж“ и φίλος – „скъп, обичан“) и гинофилия или гинефилия ( – „жена“ и φίλος – „скъп, обичан“) са термини, използвани в поведенческите науки, за да опишат вид сексуално влечение, насочено към физически зрели партньори от един от двата пола.

Андрофилия означава сексуално привличане към мъже или мъжественост (мъжествени черти), а гинофилията е сексуално влечение към жени или женственост. Съществува и понятие амбифилия ( – „две“, „и двете“), означаващо влечение към интерсексуални и трансполови хора.

Тази терминологична класификация разглежда като определител за влечението на даден индивид не пола на обектите от сексуален интерес, а тяхната маскулинност (мъжественост) или фемининност (женственост). В този смисъл тя е алтернативна на концептуалната бинарност хомо/хетеросексуалност.

Употреба

В изследванията върху хомосексуалността 
Термините се използват при обсъждане на общества, в които педерастията е била ползвана като форма на възпитание и педагогика, но където на подобни отношения с други възрастови групи е гледано неодобрително.

Магнус Хиршфелд предлага класификация на хомосексуалните мъже в три групи: 1) Ефебофили, които предпочитат партньори на около 17 – 20 години; 2) Андрофили, които обичат мъже от 20 до 50-те; 3) Геронтофили, които изпитват влечение към мъже в третата възраст.

В Древна Гърция андрофилските отношения (т.е. между възрастни мъже) били изключително редки, тъй като било недопустимо зрял мъж да поеме пасивната роля в сексуален акт, особено с равен нему по възраст и социален статус. Античният идеал за отношения между мъже се ограничавал в педерастията, т.е. в отношения между мъж и юноша.

Днес преоблаващият тип хомоеротизъм в Западната култура е андрофилията и отношенията между мъже са основани на този тип привличане.

В изследванията върху педофилията 
Педофилията представлява еротично предпочитание към полово незрели деца в предпубертетна възраст. Противоположна на педофилията по вектора възраст на еротичното привличане е телейофилията – еротично предпочитание към физически зрели партньори (с развити вторични полови белези и пр.) преди настъпването на физическия упадък в третата възраст (еротичното предпочитание към хора в третата възраст се нарича геронтофилия). Различни изследвания установяват, че при педофилите хомосексуалното привличане (предпочитанието към партньор от същия пол) е между 6 и 20 пъти по-често, отколкото при телейофилите. За разлика от телейофилното хомосексуално влечение, което е андрофилно, педофилното хомосексуално влечение изглежда е предимно гинофилно, доколкото педофилите показват сексуална аверсия (отвращение) към полово зрели мъже, а това, което еротизират у малолетното момче, са женствените му характеристики и отсъствието на вторични полови белези като окосмяване и мускулатура. Половата диференциация на сексуалните обекти при педофилите е значително по-слаба и еротичните им предпочитания към полово зрели индивиди са предимно хетеросексуални.

Вижте също 
 Гинофилия
 Списък с ЛГБТ теми

Бележки 

Сексуална ориентация
Човешка сексуалност
Кормесий

Хан/Кан Кормесий (или Кормес) е третият владетел на България.

Биография 
Името му липсва в Именника на българските ханове. Отбелязано е само, че е управлявал 28 години и произхожда от владетелския род Дуло, т.е. е непосредствен приемник на Тервел. Името му е Кормес или Кормисий (според западните хронисти).

Същото име се среща и в хрониките на Теофан Изповедник събитията от мирния договор през 716 г. Името на Кормесий е записано и в надписите около Мадарския конник. В запазената част от текста става дума за ежегодни данъчни вноски от злато, които Кормесий получава от василевса. Изглежда, че при управлението му мирния договор е възобновен. В края на надписа се говори за развалянето на отношенията и за отстъпването на едно езеро на Византийската империя. По негово време не са отбелязани военни действия между двете държави.

Източници 

 Андреев, Й. Българските ханове и царе VII-XIV век (Историко-хронологичен справочник). София: Д-р Петър Берон, 1994.
 Андреев, Й., Лазаров, И., Павлов, П. Кой кой е в средновековна България. София, 1999.
 Москов, М. Именник на българските ханове (ново тълкуване). София: Д-р Петър Берон, 1988.
 Curta, F. Southeastern Europe in the Middle Ages, 500 – 1250. Cambridge Medieval Textbooks. Cambridge: Cambridge University Press, 2006. ISBN 0-521-81539-8.

Кормесий
Било

Било, или планински гребен, е най-високата част на издължена планина или планинска верига, разположена между склона. То е мислена линия, свързваща най-високите точки на напречните сечения на планината – върховете и проходите. Съществуват различни видове била: хребет, рид и др. От линията на планинското било има видимост в двете части на областта, пресечена от планината. При високите планини билата са обезлесени и стръмни терени (Пирин, Беласица), докато при по-ниските са залесени и полегати, което ги прави по-трудно установими (Родопи, Странджа). В планините билата са вододели между отделните водосбори.

Източници 

Форми на релефа
Било (връх)

Било е връх в планината Кървав камък в Краище, Западна България. Висок е 1737 m и е най-високият връх в цяло Краище. Представлява открита широка поляна върху малко плато, граничещо откъм българската страна с разредени габърови гори. Откъм сръбската част има пасища и единични дървета от бял бор. На върха се намира и гранична пирамида с номер 395 от българо-сръбската граница. Откъм сръбската страна там е изградена 12-метрова граничарска стоманена вишка, сега неподържана и отчасти повредена. От нея се открива просторна панорама към сръбската част от планината Кървав камък. До върха се достига по два отделни пътя – един откъм българската страна, и един откъм сръбската. Те не се сливат и не се пресичат.

Източници 

Върхове в Краище
Ефебофилия

Ефебофилия се нарича сексуалното влечение на възрастни към юноши, т.е. към полово зрели, но непълнолетни индивиди. Терминът е съставен от старогръцките 'ephebos' (έφηβος – юноша) и 'philia' (φιλία – приятелство). Други варианти на термина ефебофилия са хебефилия и лолита синдром.

Ефебофилията представлява вид хронофилия и не принадлежи към групата на парафилиите.

Вижте също 
 Педофилия
 Педерастия

Бележки

Използвана литература

На английски език 
  Seto, M. C. (2017). The Puzzle of Male Chronophilias. Archives of Sexual Behavior, 46(1), pp. 3 – 22. 

Сексуалност и възраст
Балтазар Жерар

Балтазар Жерар () е французин, убил нидерландския държавник Вилхелм Орански.

Фанатичен католик и почитател на испанския крал Филип II, след продължително планиране убива протестантския водач в град Делфт през 1584 г. След залавянето му е измъчван и осъден на смърт.

Хора от Бургундия-Франш Конте
Убийци на държавни глави
Филип II

Филип II може да се отнася за:

 Филип II (Македония) (382 пр.н.е.–336 пр.н.е.), цар на Македония;
 Филип II Филоромей, владетел от династията на Селевкидите;
 Филип II (Римска империя) (238 – 249), съимператор на Рим;
 Филип II (Франция) (1165 – 1223), крал на Франция;
 Филип V (Франция) (1293 – 1322), крал на Навара под името Филип II;
 Филип II (Таранто) (1329 – 1374), принц на Таранто и на Румъния;
 Филип II (Бургундия) (1342 – 1404), херцог на Бургундия;
 Филип II (Невер) (1389 – 1414), граф на Невер;
 Филип II (Испания) (1526 – 1598), крал на Испания;
 Филип III (Испания) (1598 – 1621), крал на Португалия под името Филип II;
 Филип II Савойски, херцог на Савоя;
 Филип II (Баден-Баден);
 Филип II (Насау-Саарбрюкен);
 Филип II фон Ханау-Лихтенберг;
 Филип II фон Брауншвайг-Грубенхаген;
 Филип Лудвиг II фон Ханау-Мюнценберг;
 Филип II фон Валдек.
 Филип II Савойски-Ахая – претендент за синьорията на Пиемонт.
Алба (пояснение)

Алба може да се отнася за:
 град Алба, Италия
 Алба Фуценс, древен град на Лаго Фучино, Италия
 село Алба, Испания
 Алба -владетел на Алба Лонга
 Фернандо Алварес де Толедо – испански генерал, трети херцог на Алба
 Окръг Алба – окръг в Трансилвания, Румъния
 Алба (поезия) - жанр в Средновековната поезия
 Алба (песен) – Провансалска утринна строфична песен
 Алба - старото име на шотландски за Шотландия
Леополд I

Леополд I () може да се отнася за:
 Леополд I (Свещена Римска империя) (1640–1705), император на Свещената Римска империя (1640–1705)
 Леополд I (Белгия) (1790–1865), крал на Белгия (1640–1705)
 Леополд (1747–1792), велик херцог на Тоскана, като Леополд II император
 Леополд (Баден) (1790–1852), велик херцог на Баден (1830–1852)
 Леополд I (Австрия) († 994), маркграф на Австрия (976–994)
 Леополд I (Щирия) († 1129), маркграф на Щирия (1122−1129)
 Леополд I (Моравия) (1102–1157), херцог на Оломоуц (1135–1137)
 Леополд I Баварски (1108–1141), херцог на Бавария (1139–1141)
 Леополд I (Зекау) († 1291), епископ на Зекау (1283–1291)
 Леополд I (Хабсбург) (1290–1326), херцог на Австрия и Щирия (1308–1326)
 Леополд Вилхелм фон Хабсбург (1614–1662), Велик магистър (1641–1662)
 Леополд (Лотарингия) (1679–1729), херцог на Лотарингия (1690–1729)
 Леополд I (Анхалт-Десау) (1676–1747), княз на Анхалт-Десау (1693–1747)
 Леополд I (Липе) (1767–1802), княз на Липе (1789–1802)
Леополд I (Белгия)

Леополд I (), с пълно име Леополд Георг Христиан Фридрих (), e първият крал на белгийците (1831 – 1865).

Живот 
Леополд е роден през 1790 в град Кобург, Бавария. Той е най-малък син на Франц I Фридрих Сакс-Кобург-Заалфелд и Августа Ройс Еберсдорф.

През 1795 е назначен за полковник в руския Измайловски имперски полк, а седем години по-късно е произведен в генерал. След окупирането на херцогство Саксония-Кобург от френските войски през 1806, отива в Париж. Там той отказва предлаганата му от Наполеон Бонапарт служба и заминава за Русия, където служи в кавалерията и се отличава в битката при Кулм. През 1815 достига чин генерал-лейтенант в руската армия.

На 2 май 1816 Леополд се жени за принцеса Шарлота Августа Уелска, единствено законно дете на британския регент и бъдещ крал Джордж и наследница на трона на Обединеното кралство. На 5 ноември 1817 тя ражда мъртво дете и умира на следващия ден. Леополд остава в Англия, където живее и неговата сестра Виктория фон Сакс-Кобург-Заалфелд, майка на бъдещата кралица Виктория. През 1829 Леополд сключва таен брак със спорна валидност с актрисата Каролине Бауер, който приключва през 1831.

През 1830 Леополд получава предложение за трона на Гърция, но отказва. След отделянето на Белгия от Обединено кралство Нидерландия той е поканен от Белгийския национален конгрес и на 26 юни 1831 е утвърден за първи крал на белгийците, като встъпва в длъжност след полагането на клетва на 21 юли. Този ден става национален празник на Белгия.

Малко след като Леополд става крал, на 2 август Нидерландия започва военни действия срещу Белгия. Спорадичните сблъсъци между двете страни продължават до 1839, когато е подписано споразумение и независимостта на Белгия е призната.

На 9 август 1832 Леополд се жени за принцеса Луиза-Мария Орлеанска, дъщеря на френския крал Луи-Филип и сестра на принцеса Клементина.

Деца 
От брака си с Луиза-Мария Орлеанска има четири деца:
 Луи-Филип Леополд Виктор Ернст (1833 – 1834)
 Леополд Луи-Филип Мари Виктор (1835 – 1909), втори крал на белгийците
 Филип Йожен Фердинан Мари Клеман Бодуен Леополд Жорж (1837 – 1905), баща на крал Албер I
 Мария-Шарлота Амелия Аугуста Виктоар Клементина Леополдина (1840 – 1927), съпруга на мексиканския император Максимилиан I

Леополд има и двама незаконни сина от любовницата си Аркадия Кларе:

 Георг фон Епингховен (1849 – 1904)
 Артур фон Епингховен (1852 – 1940).

Монарси на Белгия
Носители на орден „Свети Александър Невски“
Сакс-Кобург и Гота (династия)
Носители на Ордена на Свети Януарий
Леополд II (Белгия)

Леополд II (), с пълно име Луи Филип Мари Виктор, е втори крал на белгийците, наследил баща си през 1865 и останал крал до смъртта си през 1909. Той е херцог на Саксония, принц на Саксония-Кобург и Гота, херцог на Брабант. Суверен е на Свободната държава Конго, като извън Белгия той е известен като неин основател и едноличен собственик.

Живот 
Син е на крал Леополд I и Луиза Бурбон-Орлеанска, дъщеря на френския крал Луи Филип и сестра на Клементина Бурбон-Орлеанска, майка на българския цар Фердинанд I. Сестрата на Леополд II, Шарлота Белгийска, е императрица на Мексико.

Леополд прави състояние от експлоатиране на богатството на Свободна държава Конго, първоначално чрез търговия със слонова кост, а след 1890 се възползва от голямото покачване на цената на каучука. Той принуждава селата да запълват производствени квоти, като по негова заповед са рязани ръцете на тези, които не са произвеждали достатъчно продукция. Неговият режим е отговорен за смъртта на между 2 и 15 милиона души, по различни оценки. Това става един от най-големите скандали в началото на 20 век, след който той е принуден да предаде контрола над Конго на белгийското правителство.

Източници 

Монарси на Белгия
Хора от община Брюксел
Сакс-Кобург и Гота (династия)
Носители на Ордена на Светия Гроб Господен
Носители на Ордена на Леополд II
Носители на Ордена на Карлос III
Александър Праматарски

Александър Манолов Праматарски е български политик, председател на Демократическата партия от 27 февруари 2000, народен представител. Той е министър без портфейл след промяната в състава на правителството на Иван Костов (1999–2001).

Завършил е право в Софийския университет „Св. Климент Охридски“.

Бележки 

Български юристи
Български политици след 1989
Български политици от Македония
Възпитаници на Софийския университет
Родени в Гоце Делчев
Анастасия Димитрова-Мозер

Анастасия Георгиева Димитрова-Мозер е български политик, главен секретар на БЗНС от 1992 до 1997 г., народен представител в XXXVII, XXXVIII и XXXIX народно събрание, заместник-председател на XL народно събрание.

Биография 
Анастасия Димитрова е родена на 30 юни 1937 г. в София, Царство България в семейството на лидера на БЗНС -„Пладне“ Георги Димитров (популярен като Г. М. Димитров, наричан и Гемето) и на Мария Димитрова. Заедно с родителите си емигрира от България през 1945 година.

Получава бакалавърска степен по френски език и магистърска от Института за езици и лингвистика към католическия йезуитски университет „Джорджтаун“ във Вашингтон. След това получава докторска степен по романски езици от университета „Джордж Вашингтон“ във Вашингтон. Работи като журналист за „Гласът на Америка“.

Завръща се в България през 1992 година. Тя е основател и лидер (до 2011 г.) на партията БЗНС - Народен съюз (след 2008 г.: „Обединени земеделци“). От 2008 до 2011 г. е лидер на партия Обединени земеделци. Директор е на вестник „Народно земеделско знаме“.

Семейство 
Анастасия Димитрова е омъжена за Чарлз Мозер (6 януари 1934 г. – 11 декември 2006 година). Двамата сключват брак на 14 септември 1968 г. в протестантската църква „Света Агнеса“ във Вашингтон. След 2 години се венчават и в сръбската църква „Свети Лука“.

Източници 

Дейци на БЗНС
Български политици след 1989
Българи в САЩ
Български журналисти
Възпитаници на Джорджтаунския университет
Носители на орден „Стара планина“
Родени в София
Борислав Китов

Борислав Димитров Китов е български политик, бивш секретар на БЗНС - Народен съюз, народен представител в XXXVII, XXXVIII и XXXIX и XL народно събрание. Борислав Китов е постоянен член на Парламентарната асамблея на Съвета на Европа в периода 1997 – 2001 г.

Биография 
Роден е на 23 февруари 1954 г. в Пловдив. През 1972 г. завършва гимназия в родния си град, а през 1980 г. Медицинския университет в Пловдив. През 1985 г. специализира в Медицинския университет в София. От 1989 до 1991 г. специализира неврохихургия в Колмар, Франция. В периода 1981 – 1994 работи във Военномедицинския институт в Пловдив, където става доцент.
Днес Борислав Китов е зам.председател на ЗНС и член на ПП на ЗНС (от 1993). Той е и председател на ПК „Здравеопазване“ към Народното събрание.

Източници 

Български политици след 1989
Български хирурзи
Дейци на БЗНС
Родени в Пловдив
Eurocon

Eurocon е ежегодна конференция за фентъзи и научна фантастика, провеждаща се на територията на Европа. Всяка година посетителите гласуват къде да бъде проведена конференцията през следващата година. Първият домакин на събитието е град Триест в Италия през 1972. България също намери своето място сред държавите домакини – през 2004 Пловдив се превърна в центъра на европейската фентъзи и фантастична литература.

Фентъзи
Научна фантастика
Триест
Култура в Пловдив
Основани в Европа през 1972 година
Етеричномаслени култури



Обща характеристика 
Етеричномаслените растения са широко застъпени в растителния свят – около 30 % от ботаническите семейства включват видове с етеричномаслено съдържание. Повечето от тези видове са диворастящи и само част от тях се отглеждат като полски или градински култури.

Етеричните масла при отделните растения се синтезират и се натрупват в различни органи:
 в цветовете — при розата, лавандулата, лайката, невена и др.
 в листата и стъблата — при ментата, маточината, мащерката и др.
 в плодовете – при анасона, кима, кимиона, кориандъра, резенето и др.
 в корените — при валерианата и др.

Натрупването на масла става в характерни образувания, наречени „вместилища“. Според местоположението си, вместилищата се разделят на две групи:
 външни (екзогенни) – простите жлезисти власинки, сложните жлезисти власинки, жлезистите люспи, жлезистите петна
 вътрешни (ендогенни) – екскреторните клетки, шизогенните вместилища, смесените шизо-лизигенни вместилища

Познаването на характерните за всяко етеричномаслено растение вместилища е важно, за да се избегнат неправилните начини на прибиране и манипулация, които биха довели до загуба на етерични масла.

Приложение на етеричните масла 
 във фармацевтиката – използват се добре изразените бактерицидни свойства на тези масла за получаване на лекарства
 в хранително-вкусовата промишленост – като консерванти и подправки
 в парфюмерийната промишленост – за получаване или като добавка на парфюми, кремове, сапуни и шампоани.

Извличане на етерични масла 
Използват се 4 начина на извличане на етеричните масла:
 Извличане чрез дестилация с водна пара – използва се способността на горещата водна пара, преминала през суровината, да отнася със себе си етеричните масла, които са лесно летливи.
 варианти: водна, водно-парна, парна и вакуумна дестилация;
 отделяне: след охлаждане и кондензация в приемник сместа има два слоя, поради различното специфично тегло на водата и етеричното масло.

 Извличане чрез разтворители – използва се способността на летливи и нелетливи разтворители да разтварят етеричните масла.
 екстракция — извличане с летливи разтворители (бензин, етер и др.), при което се получава конкрет
 мацерация – извличане с нелетливи разтворители (животински и растителни мазнини), при което се получава екстракт
 при обработка на конкректа и екстракта със спирт при ниска температура се получава абсолю (етерично масло).

 Извличане чрез поглъщатели – използва се способността на някои суровини (от етерично-маслени култури) да изпаряват етерични маса и на други – да поглъщат от въздуха изпарени етерични масла.
 като поглъщатели се използват животински мазнини, активен въглен и др.
 полученият продукт се нарича помада, който се подлага на допълнителна обработка за отделяне на етеричното масло.

 Извличане по механичен начин – прилага се за култури, които съдържат големи количества етерично масло (цитрусовите плодове). Извличането става чрез пресуване и центруфугиране на получения сок.

Списък на етеричномаслените култури в България

Вижте също 
 Технически култури
 Списък на земеделски теми
 Правописното правило

Източници
Делфт

Делфт () е град и община в Нидерландия от 17 век, провинция Южна Холандия, част от метрополиса Рандстад. Градът е известен със своите старинни сгради. В Делфт има технически университет. Община Делфт има население от 102 253 жители (по приблизителна оценка от януари 2018 г.).

Забележителности 
 Общинската сграда е проектирана от Хендрик де Кайзер, който използвал основите на двореца на холандския конт, който бил разположен на същото място. Останалата част на сградата, построена между 1618 и 1620 г. е типичен пример на манеристичната архитектура и има богато украсена фасада.
 Новата църква (Nieuwe Kerk) – готическа църква от 14 век, където Вилхелм I Мълчаливи (1533 - 1584), основател на Оранската динатия и един вид нидерландския Джордж Вашингтон, почива в мир във великолепен мраморен и алабастров мавзолей, ограден от 22 колони (повечето монарси след него също са били погребани тук; от камбанарията се открива панорамен изглед, като в ясен ден се виждат Ротердам и Хага.
 Старата църква (Oude Kerk) – изградена около 1200 г. Тук е погребан Вермеер.
 Ауде Делфт – е вероятно първият канал в Делфт и безспорно най-красивият в Нидерландия.
 Принсенхоф (Prinsenhof) – бивш манастир, превърнат в кралска резиденция от 15 век. Тук е живял Вилхелм Орански и е бил убит през 1584. Дупката от куршума още е видна. Днес той приютява един музей, посветен на историята на Нидерландската република. В бившите складове на Принсенхоф, с вход от малка алея край канала Ауде Делфт, има малък ресторант.
 Музей на керамиката – разположен е в красива сграда точно до Старата църква и Принсенхоф. Проследява историята на прочутата Делфтска керамика от възникването и до наши дни. Възникнала по подобие на китайската керамика от епохата на династията Мин, делфтскатат керамика има свой стил и се отличава с оригинални сюжети. В града има работеща порцеланова фабрика отворена за посещение за туристите.
 Големият площад (Grote Markt) – централния площад на стария Делфт. Разположен е между Новата църква и кметството. На площада има много кафенета, ресторанти и магазини за сувенири, в които се продават образци на делфтската керамика.
 Вермеер център – посветен е на Вермеер, холандски художник от 17 век роден и живял в Делфт. Няма запазени негови картини в града, центърът проследява неговия живот и творчество.
 Животинският пазар (Beestenmarkt) – до средата на 20 век на този площад, намиращ се в стария Делфт и на 5 минути пеш от Големия площад, са се продавали животни. Понастоящем е красив площад, обграден от уютни кафенета и ресторанти. Големи дървета предпазват от лятното слънце и създават уютна атмосфера. Под тях през лятото са разположени маси от съседните кафенета и ресторанти.
 Музей на изкуство от Индокитай – намира се в двора на Принсенхоф.
 Музей на оръжията (Legermuseum).

Икономика 
Градът е световноизвестен заради своя типичен синьо-бял порцелан. Вечните шарки и цветови схеми са ръчно рисувани.

Компании 
 Triumph Studios, компания за разработка на видеоигри

Побратимени градове 
  Аарау, Швейцария
  Адапазаръ, Турция

Личности 
 Йоханес Вермеер, художник
 Антони ван Льовенхук, известен като бащата на микробиологията

Източници 

Градове в Нидерландия
Намюр

Намюр (, на фламандски Namen) е град в Белгия, административен център на провинция Намюр и столица на Валония, един от трите региона на Белгия. Населението му е около 107 000 души (2006).

Градът е разположен при вливането на река Самбър в Мьоза, с координати 50°28′N 4°52′E. Общата площ на града е 175,69 km², гъстотата на населението е 607,69 д./km². Община Намюр обхваща части от 3 различни области - Хесбе на север, Кондроз на югоизток, Регион между Самбър и Мьоза на югозапад. Говори се френски език.

Известни личности 
 Родени в Намюр
 Франсоа Бовес (1890-1944), политик
 Александър Делкомюн (1855-1922), изследовател
 Шарл Мишел (р. 1975), политик
 Анри Мишо (1899-1984), писател и художник
 Беноа Пулворд (р. 1964), актьор
 Оливие Рокюс (р. 1981), тенисист

 Починали в Намюр
 Албер I (1875-1934), крал
 Франсоа Бовес (1890-1944), политик
 Ратер от Верона (887-974), духовник

Външни препратки 
 Официален сайт на града
Антверпен (провинция)

Антверпен () е провинция в Северна Белгия, част от Фламандския регион. Граничи с провинция Източна Фландрия на запад, провинция Фламандски Брабант на юг, провинция Лимбург на югоизток и Нидерландия на север. Площта на провинцията е 2867 км², а населението – 1 847 486 души (по приблизителна оценка от януари 2018 г.). Административен център е град Антверпен.

Провинция Антверпен се подразделя на три окръга: Антверпен, Мехелен и Тьорнхаут. Основните градове са Антверпен, Мехелен, Тьорнхаут, Лийр, Херенталс и Мол.

Източници
Борислав Великов

Борислав Любенов Великов е български политик, народен представител от НДСВ от 2001. От 23 февруари до 17 юни 2005 е председател на Народното събрание.

През декември 2007 г. заедно с група депутати напуска НДСВ и образува самостоятелна парламентарна група Българска нова демокрация (БНД). При учредяването на едноименната партия става неин заместник-председател.

На 15 декември 2009 година Великов предизвиква пътна катастрофа край София, сблъсквайки се челно с друг автомобил, водачът на който загива. През юли 2010 година е осъден условно на една година затвор и обезщетение от 270 хиляди лева.

През септември 2014 г. Борислав Великов влиза от името на БНД в коалиция с Реформаторския блок и на изборите на 5 октомври 2014 г. е избран отново за народен представител от област Монтана.

Източници 

Български политици след 1989
Председатели на Народното събрание на България
Народни представители от НДСВ
Борислав Ралчев

Борислав Николов Ралчев е български адвокат и политик, народен представител от НДСВ от 2001. Учредител на партия Българска нова демокрация.

Български политици след 1989
Родени във Варна
Обикновен гингер

Обикновеният гингер (Onopordum acanthium), наричан също магарешки трън, магарешки бодил, камилски бодил, жълтеникав онопордум, е тревисто двугодишно растение от семейство Сложноцветни (Asteraceae).

Първоначално магарешкият трън се среща в Европа, Северна Африка и Азия, включително в цяла България. По-късно е пренесен в Северна Америка и Австралия, където с бързото си разпространение се превръща в сериозен проблем за земеделието. Разпространен е по сухи и каменисти места, край пътища и сгради.

Употреба 

Магарешкият трън е от растенията, които привличат пчелите. Народната медицина я препоръчва като лек за проблеми с потентността и простатата. Препоръчително е употребата на отварата да става след консултация с лекар. В миналото някои части са използвани за храна, а маслото, извличано от семената – за горене и за готвене.

Магарешкият трън се използва и като декоративно растение.

Допълнителни сведения 
 Магарешкият трън е национален символ на Шотландия от времето на крал Александър III (1249 – 1286)
 Магарешкият трън е и част от логото на Британската енциклопедия
 Магарешкият трън е един от символите на провежданото в гр. Гурково Био рали.

Източници

Външни препратки 
 

Метличинови
Лечебни растения
Плевели
Списък с ЛГБТ теми

Този списък позволява на всички, които се интересуват от областта, по-лесно да открият и се ориентират в наличните теми и да следят техните евентуални промени (чрез линка Сродни промени).

Сексуална ориентация и идентичност на пола 
Сексуалност и сексуална ориентация
 Андрофилия
 Бисексуалност
 Гей
 Еднополов секс
 Ефебофилия
 ЛГБТ
 Лесбийка
 Педерастия
 Ситуационен хомосексуализъм
 Хомоеротизъм (тоест хомосексуално желание, влечение)
 Хомосексуалност

Пол и Полова идентичност
 Транссексуалност
 Интерсексуалност

Сексуално здраве
 Полово предавани болести

ЛГБТ науки 
 Куиър науки
 ЛГБТ история
 ЛГБТ лингвистика
 Науки за пола (или още джендер науки)

ЛГБТ култура и субкултура 
 Гей гето
 ЛГБТ общност
 ЛГБТ движение за равноправие
 Гей гордост
 Гей поезия
 ЛГБТ жаргон
 ЛГБТ и мултикултурализъм
 Сафическа поезия (виж Сафо)
 Сексуални малцинства (виж малцинство)

Общество и закони 
 Граждански съюз
 Дискриминация
 Еднополов брак
 Сексизъм
 Съвместно съжителство
 Хетеронормативност
 Хетеросексизъм
 Хомофобия
ЛГБТ

ЛГБТ е акроним от първите букви на думите, означаващ всички лесбийки, гей, бисексуални и трансджендър хора. Този термин се счита за по-точен, приемлив и не толкова противоречив, колкото налаганият от науките за пола през 90-те термин куиър (от англ. 'queer').

Терминът възниква през 1990 г. като адаптация на по-краткия вариант ЛГБ, а към 2004 г. терминът ЛГБТ е придобил такова разпространение, че официално се използва от почти всички организации и центрове на гей общността, както и от ЛГБТ медиите в англоезичните държави.

Варианти 
В някои случаи, макар и по-рядко, акронимът се среща като ГЛБТ, както и с допълнителни букви, като например ЛГБТИ, което включва и т.нар. интерсексуални хора и дори като ЛГБТК (от английското LGBTQ), където К идва от куиър.

Критика на термина 
Причината за по-дългите изписвания е в това, че голяма част от транссексуалните и интерсексуалните смятат, че трябва да се прави ясна разлика между сексуална ориентация (ЛГБ) и алтернативна идентичност на пола (ТИ). Някои транссексуални хора извън България дори са убедени, че не бива да бъдат включвани в групата на ЛГБ, тъй като имат по-различни нужди и проблеми, а в същото време не получават адекватно съдействие от чуждестранните ЛГБТ организации, което мнение е споделяно и от много ЛГБ хора в чужбина. По подобен начин, някои интерсексуални там държат към акронима винаги да се добавя И, а други смятат това за неправилно.

Друг пример за разногласие в употребата на термина е общността на афроамериканските гей и лесбийки (САЩ), които смятат, че ЛГБТ е по същество инклузивен за „бялата общност“ и вместо това използват названието „обичащи своя пол“, т.е. ОСП.

Подобни критики и желания за различни от стандартния термин назовавания са признаци на известна нетолерантност, вътре-дискриминация и липса на усилие за поддържане на атмосфера на мултикултурализъм в самата ЛГБТ общност (става дума извън рамките на България). Подобни тенденции в България има в малка степен, като наследяващи стандартния български модел на етноцентризъм, макар че като цяло българската ЛГБТ общност, като по-късно оформила се, наследява по-скоро добрите практики на вътре-ЛГБТ мултикултурни и разно-етнически отношения на признаване, толерантност и равно представяне.

Вижте също 

 ЛГБТ общност
 Хомосексуалност
 Гей, лесбийка
 Човешки права
 Мултикултурализъм
 ЛГБТ и мултикултурализъм

Източници
Бодлив залист

Бодлив залист (Ruscus aculeatus), наричан също миши трън, миши чемшир и самодивски чемшир, е вечнозелено храстовидно растение. Достига на височина от 30 до 60 cm. Притежава силно разклонено стъбло и пълзящо коренище. Крайните клонки на стъблото са плоски и с ланцетна форма, като на върха са бодливо заострени. Върху тях се разполагат недоразвитите листа, които имат вид на люспици. Цветовете са еднополови, двудомни и са по един или няколко по протежение на листовидните клонки в пазвата на едва забележим околоцветник.

Бодливият залист е сенкоиздръжливо растение. Разпространено в някои крайбрежни гори в подлеса. В пределите на България може да достигне до надморска височина от 900 m , като е смятан за рядко растение и събирането му е забранено.

Източници 

Залист
Лечебни растения
Осемдесетгодишна война

Осемдесетгодишната война (или Нидерландско въстание) е продължилата от 1568 до 1648 война за освобождение на разбунтувалите се нидерландски провинции от властта на Испания. Между 1585 и 1604 г. Англия също участва със свои войски, подкрепящи бунтовниците. В хода на войната, новосъздадената Република Съединени провинции се превръща в световна сила и преживява безпрецедентен икономически, научен и културен подем (виж Нидерландски златен век).

Причини 
Император Карл V, роден в Гент и израснал в Нидерландия, се ползва с широка популярност в страната. През 1556 той абдикира в полза на сина си Филип II, който е ревностен католик и се интересува главно от испанската част на империята. В същото време в Нидерландия се разпространява протестантството, най-вече калвинизмът.

На празника Въведение Богородично през 1566 малък инцидент пред катедралата на Антверпен поставя началото на масов бунт на калвинистите, които нападат църкви и унищожават статуи и изображения на католическите светци, които смятат за еретични. Безредиците продължават с месеци и Филип II изпраща в Нидерландия армия, начело с херцог Алба, станал известен като Железния херцог, която трябва да възстанови реда.

Непосредствена причина за войната става присъдата, издадена на 16 февруари 1568 от Светия престол, с която цялото население на Нидерландия, с изключение на няколко поименно изброени лица, е осъдено на смърт. Няколко дни по-късно крал Филип II потвърждава присъдата и нарежда тя да бъде приведена в изпълнение. Това е най-масовата смъртна присъда, произнасяна в историята. Тя обхваща около три милиона души – мъже, жени и деца.

Ход на войната

Мюнстерски мир

Източници
Битка при Хейлигерлей

Битката при Хейлигерлей се провежда на 23 май 1568 близо до град Хейлигерлей в провинция Фризия, Нидерландия. Тя е част от Осемдесетгодишната война. Нидерландска въстаническа армия, водена от двама от братята на Вилхелм Орански, напада контролираната от испанците Фризия и успява да разбие силите на стадхаудера Жан дьо Лин.

Осемдесетгодишна война
Лимбург (Белгия)

Лимбург () е провинция в Северна Белгия, част от Фламандския регион. Граничи с провинция Антверпен и провинция Фламандски Брабант на запад, провинция Лиеж на юг и Нидерландия на север и изток. Площта на провинцията е 2422 км², а населението – 870 880 души (по приблизителна оценка от януари 2018 г.). Административен център е град Хаселт.

Провинция Лимбург се подразделя на три окръга: Хаселт, Маасейк и Тонгерен.

Източници
Източна Фландрия

Източна Фландрия () е провинция в Северна Белгия, част от Фламандския регион. Граничи с провинция Западна Фландрия на запад, провинция Ено на юг, провинция Фламандски Брабант на югоизток, провинция Антверпен на североизток и Нидерландия на север. Площта на провинцията е 2982 км², а населението – около 1 505 053 души (по приблизителна оценка от януари 2018 г.). Административен център е град Гент.

Провинция Източна Фландрия се подразделя на шест окръга: Алст, Дендермонде, Гент, Ауденарде, Синт Никлас и Екло.

Източници
Западна Фландрия

Западна Фландрия () е провинция в Северна Белгия, част от Фламандския регион. Граничи със Северно море на северозапад, с Франция на югозапад, провинция Ено на югоизток, провинция Източна Фландрия на изток и Нидерландия на североизток. Площта на провинцията е 3144 км², а населението – 1 191 059 души (по приблизителна оценка от януари 2018 г.). Административен център е град Брюге.

Провинция Западна Фландрия се подразделя на осем окръга: Брюге, Диксмойде, Ипер, Кортрейк, Остенде, Руселаре, Тийлт и Вьорне.

Източници
Валентин Василев

Валентин Илиев Василев е български политик от Съюза на демократичните сили (СДС), министър на околната среда през 1991 – 1992 година и министър на търговията и туризма през 1997 – 1999 година.

Биография 
Валентин Василев е роден на 7 октомври 1952 година в София. През 1978 година завършва Висшия институт по архитектура и строителство, а след това и журналистика в Софийския университет „Климент Охридски“.

Василев се включва в политическия живот като представител на Независимо сдружение „Екогласност“, част от СДС, и от 1991 година е избиран за народен представител в четири парламента. През 1991 – 1992 година е министър на околната среда в правителството на Филип Димитров, а през 1997 – 1999 година е министър на търговията и туризма в кабинета на Иван Костов.

Председател е на неправителствената организация Българо-германски форум, бивш председател на българска федерация по ски.

Бележки 

Български политици след 1989
Български министри
Членове на СДС
Възпитаници на Софийския университет
Възпитаници на УАСГ
Родени в София
Валери Цеков

Валери Димитров Цеков е български политик, народен представител в XXXIX народно събрание от НДСВ от 2001.

Български политици след 1989
Обединена арабска република

Обединената арабска република (ОАР) е бивша държава, която съществува като съюз между републиките Египет и Сирия. Основана на 1 февруари 1958, тя е първата крачка към пан-арабска нация. Създадена е, тъй като група политически и военни дейци в Сирия се притеснили за опасността от завземането на властта от комунистите и поради това потърсили помощта на президента на Египет, Гамал Абдел Насър.

Съюзът обединява двете нации в една обща държава, столицата на която е Кайро, а на 5 февруари 1958 Насър се самоназначава за неин президент. Египетските военни и технически съветници настъпили към Сирия и комунистическата заплаха била отстранена. По ирония на съдбата, оказало се, че новата държава била подкрепена именно от враговете си. Съветският съюз, целящ да запази своите съюзници в Студената война, бързо започва да продава оръжие на прохождащата република – политика, която тя продължава да води дори след рухването на ОАР.

ОАР възприема флаг, в основата на който стои този на Египет, но с две звезди, които символизират двете части. Днес това е знамето на Сирия. Флагът на Ирак е подобен, но с три звезди, които изобразяват надеждата, че ОАР ще се разшири. В основите на флага на Судан също стоят хоризонтални червена, бяла и черна ленти.

След известно време сирийците се раздразнили от това, че ги управляват от отдалечения Кайро, а сирийските водачи, които били принудени да живеят в Кайро, се почувствали откъснати от източниците си на власт. Също така египтяните в Сирия се държали арогантно (според някои), като мнозина от тях се отнасяли към Сирия като към колония на Египет.

ОАР се сгромолясва през 1961 след държавен преврат в Сирия. Египет, останала единствена в Обединената арабска република, продължила да носи това име до смъртта на Насър през 1970.

Обединените арабски държави били много по-слаба конфедерация, създадена между ОАР и Северен Йемен. Тя просъществува от 1958 до 1961.

Исторически държави в Близкия Изток
Исторически държави в Африка
История на Египет
История на Сирия
Панарабизъм
Исторически държави в Азия
20 век в Египет
Алкохолен делириум (албум)

„Алкохолен делириум“ е дебютният албум на българската рок група „Хиподил“, издаден през 1993 година.

Включва 22 парчета, записани на аудиокасета, като привлича вниманието със своята разнообразна музика и открита агресивност, с главно сексуална насоченост на текстовете, подплатена с доза чувство за хумор и възхвала на битовия алкохолизъм. Този албум е първи по рода си в България по това време и дава старт на множество подобни на Хиподил групи, изразяващи свободно и без всякакви езикови задръжки своето мнение (независимо дали с битова или обществена ориентация).

Песни 
 1. Триумф на злата вест – 0:24
 2. Хипобир – 1:30
 3. Сутрин го навира – 2:12
 4. Бира с водка – 2:43
 5. Един фус – 1:43
 6. Момичето – 2:59
 7. Жената – 2:18
 8. Бабата – 0:04
 9. Новата – 4:30
 10. Аз те мразя – 1:30
 11. Женкене на цомби – 0:30
 12. Клиторен оргазъм – 2:07
 13. Грозна си като салата – 3:59
 14. Химна – 2:45
 15. Много зле – 3:20
 16. Ицо Петрофф – 0:45
 17. Бира – 1:20
 18. Розова серия – 2:11
 19. Не вярвам в теб – 0:41
 20. Чифт очи – 2:00
 21. Майките – 3:06
 22. Рейгън в кръв – 1:07

(Музиката е дело главно на Петър Тодоров, всички текстове са написани от Светослав Витков)

Музиканти 
 Светослав Витков – вокали
 Петър Тодоров – китари, вокали
 Пацо – бас китара
 Лъчезар Маринов – барабани
 Христо Павлов – саксофон и флейта
 Кирчо Македонски – тромпет
 Венци Мицов – клавишни, вокали

Персонал 
 Марин Чичов – снимки
 Чавдар Григоров – дизайн
 Венцислав Янков, Иван Градинаров, Васко Нешев – записи
 Бойко Петков – смесване

Албуми на Хиподил
Музикални албуми от 1993 година
Дебютни албуми
+
Хронология на Древна Гърция

Периоди в развитието на Древна Гърция през древността и античността:

Древност 
 III-I хилядолетие пр.н.е. – Егейска цивилизация и критско-микенски период. Основни центрове – остров Крит и Източен Пелопонес; възникват първите държави в Пелопонес.
 Еладски период – съвременен термин от археологията и историята на изкуството, който обхваща бронзовата епоха (III – II хил. пр.н.е.) в континенталната част на днешна Гърция. Въведен е, за да допълни термините, които описват приблизително същия период на о-в Крит (Минойска цивилизация) и Цикладските острови (Цикладска цивилизация).

 От около 12 век пр.н.е. – нахлуване на дорийците, последвано от
 11 – 9 век пр.н.е. – „Омирова епоха“ или гръцки тъмни векове.

Архаична Гърция 
 8 – 6 век пр.н.е. – създават се първите древногръцки полиси с демократично (Атина), аристократично (Спарта) или олигархично (остров Крит) управление. В икономически развитите полиси – Атина, Коринт, се разпространява робството.
 7 век пр.н.е. – начало на велика гръцка колонизация по крайбрежието на Средиземно море, проливите и Черно море.

Класическа Гърция 
 500 – 449 г. пр.н.е. – Гръко-персийски войни; издигане на Атина след победата на гърците.
 5 – 4 век пр.н.е. – разцвет на древногръцките полиси.
 478 – 477 г. пр.н.е. – основан Делоският морски съюз.
 443 – 429 г. пр.н.е. – разцвет на Атина при Перикъл.
 431 – 404 г. пр.н.е. – Пелопонеските войни между Атина и Спарта за хегемония, завършват с победа на Спарта.
 II половина на 4 век пр.н.е. – издига се Древна Македония.

Елинистична Гърция 
 338 г. пр.н.е. – Филип II Македонски подчинява Древна Гърция.
 От 323 г. пр.н.е. – период на елинизма; започва след разпадането на държавата на Александър III Македонски; период на диадохите които създават държави и съюзи от военизиран тип (Македония, Ахейски съюз, Етолийски съюз).

Римска Гърция 
 146 г. пр.н.е. – Гърция пада под римска власт; начало на Римска Гърция.
 27 г. пр.н.е. – образувана е провинция Ахая.
 От 395 г. пр.н.е. – Гърция е част от Източната Римска империя.

История на Древна Гърция
Милко Калайджиев

Михаил Панайотов Калайджиев, по-известен като Милко Калайджиев, е български попфолк певец. Известен още и като откривател на певиците Преслава, Галена, Джена, Анелия, Мира, Димана, Теди Александрова и други.

Биография 
Милко Калайджиев е роден на 23 септември 1951 г. в Свиленград. 

Известни негови песни са „Къде си, батко?“, „Хей, малката!“ и „GSM“. Изнасял е много концерти в Турция, Македония, Израел, Канада, Албания, Холандия, Кипър, Гърция. Издаван е от „Пайнер мюзик“.

През 2004 г. участва в телевизионното предаване на bTV „Вот на доверие“. Участвал е в предаването на bTV „Twister“, където влиза в ролята на фотограф. Има участие и във „Vip Brother 3“. На 1 януари 2016 г. изнася концерт на площада в Златоград.

На местните избори през 2019 година е кандидат за кмет на община Свиленград от Движението за права и свободи и получава 4% от гласовете.

Дискография

Студийни албуми 
 Има ли Господ? (1994)
 Прошка (1997)
 Спомен за обич (1998)
 GSM (2000)
 Софиянка (2001)
 Европеец (2002)
 Тарикат и тарикатка (дуетен с Мира) (2002)
 Танцувай с мен (2003)
 Десетият (2004)
 За да те забравя (2009)
 Кръчма е душата ми (2013)

Компилации 
 Най-доброто на Милко Калайджиев (1999)
 Златните хитове на Пайнер 19 (2013)

Източници

Външни препратки 

 Биография в „Пайнер“ 
 Калайджиевата къща за гости в село Мезек, собственост на Милко Калайджиев 
 Официален профил в MySpace

Български попфолк певци
Родени в Свиленград
Сафет Исович

Сафет Исович () е сред най-известните бошняшки певци в стила „севдалинка“.

Умира през 2007 година в Сараево.

Музикални клипове 
 Босно моя
 Sve behara
 Rijeko Bosno
 Nigdje zore ni bijela dana
 Djevojka sokolu
 Ja u klin, ti u plocu
 Mujo kuje – много специфична за жанра
 Moj dilbere

Фолк певци от Босна и Херцеговина
Бошняци
Родени в Билеча
Починали в Сараево
Племена в Древна Гърция

Това е списък на племената, населявали днешна Гърция, островите около нея, крайбрежието и вътрешността на Западна Мала Азия и Южна Италия – Магна Греция.

В древността до античността тези земи били обитавани от три слоя (струи) население. Най-стари са древните жители на Крит, изградили минойската цивилизация. За произхода на това население се спори, но по-скоро се приема, че то подобно на баските е имало изолирано формиране, развитие и съответно произход. Минойците са имали писменост - т.нар. Линеар А.

Втората струя племена, залели древна Елада, са ахейците, или създателите на микенската цивилизация, чиято писменост (Линеар Б) е разчетена в средата на 20 век и се отнася към индоевропейския клон езици.

Третата струя население, заляло Елада в древността, са дорийците, които са считани от ахейците за варвари. След дорийското нашествие, в резултат от започналите социални процеси сред племената, постепенно се образува и цивилизацията на Древна Гърция, такава каквато е известна до днес.

Древногръцките племена според Омир и през късната бронзова епоха 
 ахейци – Южна Тесалия, Северен Пелопонес;
 носителите на Микенската цивилизация;
 курети
 минойци
 лапити
 минийци
 телебои
 филистимци
 лелеги
 пеласги

Племена през желязната епоха 

Елини
 еолийци – Тесалия, Беотия, Северозападна Мала Азия;
 тесалийци;
 фтиоти, жителите на Фтия;
 магнезийци (населявали Магнезия);
 беотийци (населявали Беотия);
 тиванци, жителите на Тива;

 йонийци – Атина, Западномалоазийското крайбрежие и Егейските острови;
 атиняни, жителите на Древна Атина;
 евбеонийци, жителите на Евбея;
 милетийци, жителите на Милет в Западна Мала Азия;

 дорийци – Северозападна Гърция, Лакония, Малоазийското и Средиземноморското крайбрежие;
 спартанци, жителите на Древна Спарта;
 македони, жителите на Древна Македония;
 епироти, жителите на Древен Епир;
 локрийци, жителите на Локрида;
 критяни, жителите на Крит;
 родосци, жителите на остров Родос;
 етолийци;

 аркадо – кипърци;
 аркадци;
 киприоти;

Спорни елини 
 Епир;
 теспроти;
 касопеи;
 молоси;
 додони, жителите на Додона, където се намира Додонския оракул;
 артанои, жителите около Артския залив;
 орестийци, жителите на Орастиада;
 елмитои;
 линцестаи;
 пелагонийци, жителите на Пелагония;
 тимфейци, жителите на Тимфея;
 атаманци;
 чами, жителите на Чамерия;
 дасарети (дексари);
 атинтани;

 Аргос;
 аргосци;
 амфилохиси;

 Древна Македония;
 македони;

 Скития;
 хелони от митичния Хелон;

 Памфилия;
 памфилийци;

Източници 
 Mogens Herman Hansen and Thomas Heine Nielsen. An Inventory of Archaic and Classical Poleis. Oxford University Press, 2004;

Вижте също 
 Историко-географски области в Древна Гърция

Древногръцки племена
Картинки за транскрибиране и/или превод (Гърция)
Очилата мечка

Очилатата мечка (Tremarctos ornatus) е животно от семейство Мечкови (Ursidae).

Разпространение 
Това е единственият представител на семейство Мечки, който обитава Южна Америка. Живее в планински райони на височина до 3000 m. в областта на Андите, но може да бъде срещнат и в по-ниски и открити райони на континента. Ареалът на обитанието му включва райони на Венецуела, Боливия, Еквадор, Перу, Колумбия и Панама.

Начин на живот и хранене 
Очилатата мечка е предимно растителноядно животно. Храни се с листа, стебла на растения и корени, както и с плодове, които се намират в планинските местообитания. В северозападната част на ареала си очилатата мечка предпочита младите палми и изяжда техните плодове и листа. Направо изкоренява младите дръвчета. Тъй като е отличен катерач, тя търси храна и по дърветата, високи над 30 метра. В сухите полу-пустинни местности очилатата мечка се храни и с кактуси.

Животното яде и месо: храни се с животински трупове и насекоми, а понякога и с по-малки животни – напада млади елени, лами и други домашни животни.

Размножаване 
Животните живеят в недостъпни местности, далече от населени места. Там се извършва размножаването, което затруднява изследванията в естествената среда.

През 1947 г. в зоопарка в Буенос Айрес за пръв път живееща в плен женска очилата мечка родила потомство. Малките мечета – типично за вида – се раждат през юли. След бременност, продължаваща
240 – 255 дни, женската мечка ражда от 1 до 3 малки. След раждането си младите мечета остават поне 1 година с майка си и едва след това стават самостоятелни.

Външни препратки 
 Очилатата мечка в ITIS

Източници 

Мечкови
Фауна на Неотропическата област
Мегафауна
Хималайска мечка

Хималайската мечка (Ursus thibetanus), още тибетска мечка или азиатска черна мечка, е животно от семейство Мечкови.

Разпространение 
Разпространена в Афганистан, Хималаите (до 4000 m надм. височина), Южен и Източен Китай, Индокитай, Манджурия до Амур и Япония. Типично обитава широколистни гори, смесени гори, пустинни области. Рядко живее на височина над 3700 m. В Хималаите живее обичайно до 3500 m през летния сезон и зимно време слиза до територии на 1500 m надморска височина. Понякога в Япония се срещат и на нивото на морското равнище.

Физически характеристики 
На ръст е по-дребна от кафявата мечка – дължина до 1,75 m, височина 0,8 m и тегло до 150 кг. Има мощно, стегнато тяло, изфинена глава, големи уши, развити кучешки зъби и лъскава черна козина с бял нагръдник.

Начин на живот 
Хималайската мечка е силно раздразнителна и дръзка. При среща с тигър и хора влиза в двубой без колебания. В районите, където е разпространена, често се срещат хора, силно обезобразени от срещи с нея.

От ноември до март прекарва зимния си сън в хралупи и скални цепнатини.

Хранене 
Растителноядна и месоядна.

Размножаване 
Полова зрялост придобива след третата си година.

Източници

Външни препратки 
 Тибетската мечка в ITIS 

Мечки
Фауна на Индо-Малайската област
Фауна на Палеарктика
Мегафауна